СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року м. Харків Справа №922/3314/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.,

за участю секретаря судового засідання Ярош В.В.,

за участю представників:

позивача (в режимі відеоконференції) Яценко А.О. (адвокат), свідоцтво №818 від 05.05.1998 року, ордер серія АХ№1136764 від 30.01.2024 року;

відповідача Прядка В.О. (адвокат), свідоцтво серія ПТ№2392 від 16.10.2018 року, довіреність від 12.01.2024 року; Пономаренко М.А. (адвокат), свідоцтво серія ПТ№2324 від 02.10.2018 року, довіреність від 12.01.2024 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вх.№1107Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 01.04.2024 року у справі №922/3314/21,

за позовом Фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича, м.Харків,

до Акціонерного товариства «Українська залізниця», м.Київ,

про стягнення 47112392,00 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Василевський Віктор Якович звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення з відповідача в особі Регіональної філії «Південна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» 42777834,00 грн. безпідставно збережених грошових коштів, у тому числі 17834663,00 грн. інфляційних нарахувань та 4334558,00 грн. 3% річних (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 03.02.2023 року та заяви про додаткове збільшення розміру позовних вимог від 28.02.2023 року).

Позов мотивований тим, що відповідач без достатньої правової підстави набув та тривалий час утримував належне позивачу майно, тому відповідно до вимог статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України повинен відшкодувати отриманий за час користування зазначеним майном (з 08.08.2012 року до 15.12.2020 року) дохід, виходячи із вартості його оренди. При цьому позивач зазначив про поважні причини пропуску ним позовної давності, оскільки він дізнався про факт використання спірного майна відповідачем лише 21.09.2018 року після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №0000119.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 01.04.2024 року у справі №922/3314/21 (повний текст складено 11.04.2024 року, суддя Буракова А.М.) позов задоволено повністю.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м.Київ, вул. Єжи Гедройця, буд.5, ) на користь фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) безпідставно збережені грошові кошти в розмірі 47112392,00 грн. (сорок сім мільйонів сто дванадцять тисяч триста дев`яносто дві гривні 00 копійок), у тому числі 42777834,00 грн. (сорок два мільйони сімсот сімдесят сім тисяч вісімсот тридцять чотири гривні) сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції (з яких інфляційні нарахування складають 17834663,00 грн.) та 4334558,00 грн. - 3% річних.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ) на користь Державного бюджету (Отримувач коштів - ГУК Харків обл/мХар Шевченк/22030101, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37874947, Банк отримувача - Казначейство України(ел. адм. подат.), Рахунок отримувача - UA 3020653, Код класифікації доходів бюджету 22030101) судовий збір у розмірі 706685,88 грн.

Відповідач з вказаними рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 01.04.2024 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати за подачу апеляційної скарги апелянт просить покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що:

- позивачем і в позові, і в заяві про додаткове збільшення позовних вимог без зміни підстав позову від 27.02.2023 року зазначалось, що підставою його звернення до суду із позовом про стягнення з відповідача заявлених сум в порядку статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України стало використання рейкошпальної решітки позивача без будь-яких підстав, встановлених законом або договором. А отже, позивачем заявлялась вимога щодо стягнення з відповідача спірних сум з урахуванням вимог саме статті 1214 Цивільного кодексу України, що було проігноровано Господарським судом Харківської області при прийнятті оскаржуваного рішення;

- в обґрунтування розміру вимог щодо стягнення з відповідача заявлених сум надано звіт №4/3 про незалежну оцінку розміру можливого неотриманого доходу ФОП Василевського В.Я. від здачі в оренду рейкошпальної решітки РШР 50 на залізобетонній шпалі перебраної зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 метрів кожна загальною довжиною 1625 м. за період з 08.08.2012 року по 15.12.2020 року включно - що є справедливою (в правовому контексті) вартістю зобов`язань правопорушника (АТ «Українська залізниця») по сплаті грошових коштів, які безпідставно ним набуті/збережені у зв`язку з недоговірним використанням належної ФОП Василевському В.Я. РШР 50 в період з 08.08.2012 року по 15.12.2020 року. Однак, звіт №4/3 побудований на припущеннях та не має будь-якого документального підтвердження розрахунків упущеної вигоди;

- підхід суб`єкта оціночної діяльності до встановлення ринкової вартості спірного майна на дати, що на 12 років передують даті складеного звіту, є некоректним, а дослідження є необ`єктивним та, як наслідок, недостовірним; не застосовано коефіцієнт зносу майна; штучно виведено ринкову вартість майна;

- вказує про порушення дослідження доказів, оскільки в судовому засіданні відповідні докази не оголошувались, однак висновки щодо них наявні в матеріалах справи;

- за результатами касаційного перегляду справи №922/3314/21 у постанові від 23.11.2023 року Верховним Судом було сформовано висновки щодо недоліків, допущених при розгляді справи судами попередніх інстанцій, та сформовано вказівки щодо подальшого її розгляду. Натомість вказівки суду касаційної інстанції не виконано;

- не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо користування майна на який було накладено арешт за ухвалами суду, зокрема, що саме це майно належало позивачу на праві власності; після набрання чинності ухвалами Ленінського районного суду у м.Харкові від 23.07.2018 року, від 25.07.2018 року та від 31.07.2018 року у справі №642/1013/18 відповідач на законних підставах набув статус зберігача щодо спірного майна та зберігав його до скасування арешту ухвалами слідчих суддів;

- вказує на помилковість висновків про наявність підстав для стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.05.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача на рішення Господарського суду Харківської області від 01.04.2024 року у справі №922/3314/21. Встановлено позивачу строк на протязі якого він має право подати до суду відзив на апеляційну скаргу, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі. Справу призначено до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/3314/21.

Вказана ухвала суду була направлена зареєстрованим учасникам справи засобами електронного зв`язку до електронного кабінету користувача і доставлена їм 03.05.2024 року.

14.05.2024 року матеріали справи №922/3314/21 на вимогу надійшли до Східного апеляційного господарського суду.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№6855 від 16.05.2024 року), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення норм права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

28.05.2024 року відповідач надав письмові пояснення у справі (вх.№7413), в яких зазначає, що Господарським судом Харківської області з явним порушенням норм процесуального права та всупереч висновкам Верховного Суду у даній справі:

- відхилено посилання відповідача на завищену ціну позову про що свідчили наявні в матеріалах справи договори оренди схожого (подібного) майна;

- не взято до уваги заперечення щодо надуманості здійснених нарахувань та фактичної відсутності в оспорюваний період попиту на ринку оренди старопридатної рейкошпальної решітки РШР-50, оскільки відповідні договори оренди не укладались. Зазначене підтверджується отриманими на адвокатські запити відповіді від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області;

- неправомірно визнано обґрунтованою ставку орендної плати на рівні 50% ринкової вартості майна при порушенні суб`єктом оціночної діяльності процедури її визначення.

Крім того, відповідачем викладено вимогу про долучення до матеріалів справи копій адвокатського запиту від 21.05.2024 року, листів Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області від 27.05.2024 року №20-03-01-01843, Фонду державного майна України від 23.05.2024 року №10-46-14084, адвокатського запиту від 22.04.2024 року та листа КП «Міськелектротранссервіс» від 06.05.2024 року №90 як докази, що спростовують аргументи позивача у цій справі.

Колегія суддів зазначає, що відповідні документи долучено до матеріалів справи, однак апеляційний перегляд судового рішення суду першої інстанції здійснюється без їх урахування, оскільки такі документи не були предметом дослідження місцевим господарським судом, не покладені в основу оскаржуваного рішення.

За приписами ч.3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наразі, відповідачем не зазначено, що перешкоджало йому отримати відповідні документи під час розгляду справи в суді першої інстанції та подати їх до суду. Крім того, з приводу неможливості подання нових доказів на стадії апеляційного перегляду справи наявна послідовна правова позиція Верховного Суду.

31.05.2024 року від відповідача надійшло клопотання (вх.№7551) про проведення рецензування звіту №3/4 від 16.02.2023 року про незалежну оцінку розміру можливого неотриманого доходу позивача від здачі в оренду майна за період з 08.08.2012 року по 15.12.2020 року. Відповідач просить суд задовольнити клопотання про проведення рецензії затвердженого 16.02.2023 року ФОП Нефьодовим О.В. звіту №4/3 та доручити організацію його проведення саморегулівній організації оцінювачів (СРО) - ГО «Всеукраїнська громадська організація «Союз експертів України» (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 37/41, кім. 208).

У судовому засіданні 03.06.2024 року з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі та з метою повного і всебічного розгляду справи по суті, враховуючи неможливість закінчення розгляду справи в даному судовому засіданні, з огляду на приписи ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву у розгляді справи до 17.06.2024 року.

13.06.2024 року позивач надав заперечення щодо подання нових доказів і проти клопотання про проведення рецензування звіту (вх.№8053). Позивач вказує, що клопотання про проведення рецензування звіту подано до суду з пропуском строку визначеного судом. Звертає увагу, що відповідач не був обмежений чи позбавлений права у суді першої інстанції заявити таке клопотання, однак відповідного не зробив. Проведення рецензування звіту у суді апеляційної інстанції свідчить про створення нового доказу, а подання нових доказів на стадії апеляційного перегляду недопустимо.

До початку судового засідання 17.06.2024 року відповідач надав додаткові пояснення у справі (вх.№8155), в якому зазначає, що очікував від суду першої інстанції при новому розгляді цієї справи критичного ставлення до наданого позивачем письмового доказу звіту про оцінку майна №4/3 від 16.02.2023 року. Натомість, Господарський суд Харківської області при ухваленні рішення, яке оскаржується, не дослідив вказаний звіт письмовий доказ, що стало підставою для подання клопотання про проведення рецензування звіту, як єдиного законодавчо встановленого способу спростування результатів оцінки.

У судовому засіданні 17.06.2024 року відмовлено у задоволені клопотання про проведення рецензування звіту та оголошено перерву у розгляді справи до 27.06.2024 року.

Підставою для відмови в задоволенні клопотання про проведення рецензування звіту стало наступне.

Така процедура, як рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) полягає в їх критичному розгляді та наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна в порядку, визначеному законодавством та нормативно-правовими актами з оцінки майна.

Як вірно відзначив позивач, відповідач не був обмежений чи позбавлений права у суді першої інстанції заявити таке клопотання, однак відповідного не зробив. Проведення рецензування звіту у суді апеляційної інстанції свідчить про створення нового доказу, а подання нових доказів на стадії апеляційного перегляду може бути виключним випадком, який наразі відсутній.

При цьому, здійснюючи розгляд справи суд оцінює звіт як доказ та надає йому оцінку в сукупності з усіма матеріалами справи. Проведення рецензування звіту є одним з елементів доказування у справі. У даному випадку відповідач міг вчинити дії по рецензуванню звіту самостійно і у належні строки, а суд може самостійно надати оцінку звіту як доказу у справі.

З огляду на викладене призначення та проведення рецензування звіту є недоцільним і колегія суддів відхилила таке клопотання.

Відповідач 25.06.2024 року з урахуванням заяви від 26.06.2024 року звернувся до суду з клопотанням про проведення економічної експертизи звіту №3/4 від 16.02.2023 року про незалежну оцінку розміру можливого неотриманого доходу позивача від здачі в оренду майна за період з 08.08.2012 року до 15.12.2020 року.

Апелянт просить суд призначити у справі №922/3314/21 економічну експертизу, проведення якої доручити Національному науковому центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса».

На вирішення експертам поставити наступне питання: чи підтверджується документально розрахунок розміру можливого неотриманого доходу позивачем від здачі в оренду майна в окреслений ним період, здійснений у «Звіті №4/3 про незалежну оцінку розміру можливого неотриманого доходу Фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича від здачі в оренду рейкошпальної решітки РШР 50 на залізобетонній шпалі перебраної зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 метрів кожна загальною довжиною 1625 м. за період з 08.08.2012 по 15.12.2020 р. включно - що є справедливою (в правовому контексті) вартістю зобов`язань Правопорушника (АТ «Українська залізниця») по сплаті грошових коштів, які безпідставно ним набуті/збережені у зв`язку з недоговірним використанням належної ФОП Василевському В.Я. РШР 50 в період з 08.08.2012 р. по 15.12.2020 р. (далі - Звіт) з урахуванням всіх пояснень та заперечень щодо змісту вказаного звіту, наданих відповідачем судам за весь час розгляду справи №922/3314/21?

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Дослідивши надане відповідачем клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні. Так, питання, яке скаржник просить поставити на вирішення експертів стосується оцінки обставин справи, а саме, чи доводить доказ, який міститься в матеріалах справи позицію (заперечення), що надавались в межах справи стороною. За своїм змістом такі повноваження належать суду, а не експертам відповідної установи за економічною експертизою.

Таким чином, заявлене відповідачем клопотання є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

У судовому засіданні 27.06.2024 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні. Представники позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві та письмових поясненнях, які містяться в матеріалах справи.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на неї та письмових поясненнях доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, фізичній особі-підприємцю Василевському Віктору Яковичу (позивач) на праві власності належала рельсошпальна решітка РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрана зі зносом не більше 2мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна, всього 1625 пог.м. (далі - РШР). Зазначена рельсошпальна решітка була придбана позивачем за місцем її знаходження: Харківська обл., Харківський р-н, станція Артемівка, база ПМС-131 на підставі договору купівлі-продажу №20/09 від 20.09.2011 року, укладеного між ФОП Василевським В.Я. та ПВКП «Політехком».

23.09.2011 року між позивачем та Харків-сортувальною колійною машинною станцією №131 (зберігач) було укладено договір відповідального зберігання №0096ХР (договір), відповідно до умов якого позивач передав, а зберігач прийняв на відповідальне зберігання товар, що належить поклажодавцеві, а саме - рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна, на загальну суму 1000000,00 грн. (товар).

Строк дії договору визначений сторонами до 31.12.2011 року.

23.07.2012 року позивач звернувся до зберігача з листом-претензією від 20.07.2012 року про повернення зі зберігання товару, переданого за договором відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011 року.

Оскільки Відокремленим підрозділом «Харків-сортувальна колійна машинна станція №131» в порушення умов договору відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011 року не було повернуто переданий на зберігання товар, а саме: рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна, позивач 30.08.2012 року звернувся до суду з позовом про зобов`язання ДП «Південна залізниця» в особі відокремленого підрозділу «Харків-сортувальна колійна машинна станція №131» повернути в натурі ФОП Василевському В.Я. товар, що передавався на зберігання за договором відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011 року, а саме: рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна на загальну суму 1000000,00 грн.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі №5023/3905/12 позовні вимоги задоволено та зобов`язано ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» повернути в натурі ФОП Василевському В.Я. товар, що передавався на зберігання за договором відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011 року, а саме: рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна на загальну суму 1000000,00 грн. (ціна придбання відповідного майна позивачем за договором).

На виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 26.03.2018 року було видано відповідний судовий наказ.

Під час здійснення виконавчого провадження органом державної виконавчої служби вжито заходів щодо виявлення майна, яке підлягало передачі позивачу, та встановлена його відсутність.

Дана обставина стала підставою для звернення позивача до суду з заявою про зміну порядку та способу виконання судового рішення у справі №5023/3905/12.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 року заяву фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича про зміну порядку та способу виконання судового рішення із встановленням ефективного способу виконання задоволено. Змінено спосіб виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 року у справі №5023/3905/12 із зобов`язання публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» повернути в натурі позивачу товар, що передавався на зберігання за договором відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011 року, а саме: рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна на загальну суму 1000000,00 грн. на стягнення з ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на користь позивача грошових коштів в сумі 7962500,00 грн., що є ринковою вартістю рельсошпальної решітки РШР-50 на залізобетонній шпалі перебраної зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна.

Ринкова вартість рельсошпальної решітки РШР-50 на залізобетонній шпалі перебраної зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна в сумі 7962500,00 грн. визначена станом на 21.04.2020 року на підставі висновку експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 07.05.2020 року №6/1013СЕ-20.

На виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 16.12.2020 року видано відповідний судовий наказ.

25.03.2021 грошові кошти в розмірі ринкової вартості спірного майна в сумі 7962500,00 грн. сплачено відповідачем позивачу в повному обсязі.

Позивач вказує, що оскільки відповідач безпідставно утримував в себе спірне майно, належне позивачу, та лише 25.03.2021 року сплатив грошові кошти у розмірі його вартості, позивач, на підставі ст.ст. 1212, 1214 Цивільного кодексу України, просить стягнути з відповідача безпідставно збережені ним кошти за період з 08.08.2012 року (дата спливу строку повернення майна після пред`явлення позивачем вимоги за договором зберігання) по 15.12.2020 року за час користування зазначеним майном (дохід, виходячи із вартості його оренди). Позивач вказав, що фактично відповідне майно використовувалось відповідачем у своїй господарській діяльності.

В основу розрахунку безпідставно збережених коштів за період з 08.08.2012 року по 15.12.2020 року покладено рішення власника спірного майна (позивача) від 20.05.2020 року про платність користування рейко-шпальною решіткою на умовах оренди у розмірі 50% від вартості майна за рік його користування.

У підтвердження розміру суми безпідставно збережених коштів від незаконного утримання майна за визначений позивачем період, останнім надано висновок експерта Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» №10623 від 06.05.2021 року та звіт №4/3 про незалежну оцінку від 16.02.2023 року, виконаний Оціночно-експертним агентством.

Згідно ч.ч. 1-3 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже, норма статті 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

При цьому, відсутність неправомірних дій відповідача означає відсутність цивільного правопорушення (протиправних дій) і, як наслідок, виключає деліктні зобов`язання.

Відсутність деліктних зобов`язань у спірних правовідносинах виключає можливість захисту прав позивача як постраждалої сторони шляхом стягнення збитків у тому числі упущеної вигоди, адже необхідною умовою стягнення збитків є саме делікт - правопорушення.

Зокрема, статтями 22, 1166 Цивільного кодексу України унормовано, що необхідною умовою відповідальності у вигляді стягнення шкоди є саме неправомірні рішення, дії чи бездіяльність. Аналогічно статтями 216, 224, 225 Господарського кодексу України визначено, що необхідною умовою відшкодування збитків є господарське правопорушення.

У даному випадку неможливо застосувати норми законодавства, що регулюють відшкодування збитків саме у вигляді упущеної вигоди, оскільки згідно ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, упущеною вигодою вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, а друга сторона додержувалася правил здійснення господарської діяльності. Тобто, до упущеної вигоди як різновиду збитків в повній мірі застосовуються вимоги наведених вище норм права.

Таким чином, спірні правовідносини, які виникли між сторонам повинні кваліфікуватися як бездоговірні та безделіктні.

Отже, спірні правовідносини повинні регулюватися нормами статті 1212 Цивільного кодексу України, зі змісту яких вбачається, що вони підлягають застосування, у тому числі, у відносинах, які не містять ознак делікту.

Зокрема, частиною 2 статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб або наслідком події. Тобто, дана норма поширює свою дію і на випадки набуття (збереження) майна в результаті правомірних дій.

З аналізу змісту норм ст.1212 Цивільного кодексу України випливає, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За приписами ч.1 ст.1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Із аналізу відповідних норм вбачається, що безпідставність набуття майна може мати місце не лише у разі відсутності правових підстав набуття такого майна, а й в тому разі, коли відповідні правові підстави були, однак згодом вони відпали.

Наразі договір був припинений за спливом строку його дії, більш того, поклажодавцем була заявлена вимога про повернення майна переданого на зберігання, яка повністю припиняє договір зберігання відповідно до положень ст. 953 Цивільного кодексу України.

Факт неправомірного утримання відповідачем спірного майна був встановлений у справі №5023/3905/12. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 19.06.2018 року було зобов`язано ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» повернути в натурі ФОП Василевському В.Я. товар, що передавався на зберігання за договором відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011 року, а саме: рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна.

Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, колегія суддів визнає той факт, що відповідач неправомірно утримував належне позивачу майно в період з 08.08.2012 року по 15.12.2020 року.

Гіпотеза ст. 1214 Цивільного кодексу України зазначає лише про факт безпідставного збереження майна який, як наслідок, зумовлює обов`язок відшкодувати всі доходи, які особа одержала або могла одержати від цього майна і цей обов`язок не ставиться в залежність від фактичного використання або не використання цього майна особою, яка не мала на це права. Тобто достатньо лише факту безпідставного збереження майна особою яка дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Власник майна, відповідно до загальновідомих нормативних актів, в тому числі ст.41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 319 Цивільного кодексу України, ст.ст.1212-1214 Цивільного кодексу України, інших нормативних актів, має право на стягнення з відповідача грошових коштів, які останній зберіг через позадоговірне (недоговірне) використання майна позивача за весь період такого позадоговірного користування.

У постанові Верховного Суду у даній справі від 23.11.2023 року вказано про обґрунтованість висновку судів попередніх інстанцій, що положення статті 1214 Цивільного кодексу України застосовуються, незалежно від доведеності обставин фактичного використання відповідного майна та отримання доходу відповідачем у період безпідставного утримання ним майна. Адже положення вказаної норми обумовлюють обов`язок особи, що безпідставно набула або зберегла відповідне майно, відшкодувати доходи від цього майна як у випадку їх фактичного одержання, так і в разі можливого одержання.

Під час розгляду даної справи суди визнавали доведеними обставини безпідставного утримання відповідачем належного позивачу майна з 08.08.2012 року, тобто після закінчення строку виконання претензії про його повернення зі зберігання, оскільки підстава його утримання відпала, та до 15.12.2020 року.

Верховний Суд у постанові від 23.11.2023 року зауважив, що суди попередніх інстанцій належним чином не встановили дійсний період безпідставного утримання відповідачем майна та можливого одержання ним доходів від майна з урахуванням, зокрема, обставин, встановлених судами у справі №5023/3905/12, стосовно вилучення слідчими відповідних рельсошпальних решіток із переданням їх на відповідальне зберігання представнику регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та накладення арешту на них ухвалами Ленінського районного суду міста Харкова. При цьому, суди не дослідили обставини наявності чи відсутності у відповідача права та фактичної можливості використовувати майно після його вилучення та передання на зберігання, попри накладений арешт, і отримувати дохід від нього.

Відповідно до п.1.3. договору відповідального зберігання №0096ХР, місцем зберігання РШР є технічний майданчик розташований за адресою: Харківська обл., Харківський р-н, станція Артемівка, база ПМС-131.

Згідно акту приймання передачі майна на зберігання від 23.09.2011 року і накладної на відповідальне зберігання №ОКС-000001 від 23.09.2011 року, що є додатками №1 і №2 до договору відповідального зберігання №0096ХР, підтверджено передачу РШР позивачем до відповідача.

Відповідно до п.3.3. договору відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011 року відповідач не мав права користуватись та розпоряджатись переданим йому на зберігання майном без погодження з позивачем. Відповідач мав право використовувати отримане на зберігання майно у власних цілях виключно в разі оформлення договору купівлі-продажу з переходом права власності на майно до відповідача.

Згідно акту позапланової інвентаризації від 08.06.2012 року відповідач обліковував всю наявну у нього рейкошпальну решітку РШР-50 як власну у кількості 9322,4 пог.м та 4938,88 пог.м. Вказаний акт не містить відображення стану зносу РШР-50 та не містить відображення приналежності окремих 1625 пог.м позивачу.

06.07.2018 року було відкрито виконавче провадження ВП№56693782 з примусового виконання наказу Господарського суду Харківської області від 12.03.2018 року у справі №5023/3905/12 щодо зобов`язання ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» повернути в натурні рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 метрів кожна.

Під час здійснення виконавчого провадження органом державної виконавчої служби вжито заходів щодо виявлення майна, яке підлягало передачі позивачу, та встановлена його відсутність.

Згідно листа Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 13.07.2018 року №НЮ-26/263 відповідачем самостійно зазначається про знаходження РШР-50 за наступними адресами, де вона вкладена в залізничні шляхи: 1) 19 колія ст.Золотнишено 887,5 пог.м., 2) 8 колія ст.Талалаївка 276,1 пог.м., 3) колії НКО Лубни 293,44 пог.м., 4) колії ст.Супрунівка 175 пог.м.

Згідно акту №11 від 30.05.2014 року відповідачем для капітального ремонту ст.Золотнишино шлях №19 0,8875км було використано 33,5585 пог.м., 38,88пог.м., 346,51пог.м., 25,88 пог.м., 116,4115погм., 5,0715 пог.м., 321,1885пог.м. рейок Р-50, а всього було використано 887,5 пог.м. рейок Р-50, разом із залізобетонними шпалами. Згідно розділу №2 вказані рейки відносяться до старопридатних матеріалів. Використання рейок Р-50 підтверджується даними відомості ресурсів до акту приймання №11 за травень 2014 року.

Згідно накладної-вимоги №46 від 27.02.2014 року обліковано передачу рейок Р-50 старопридатних у кількості 175 пог.м.

Згідно акту №34 приймання виконаних підрядних робіт за серпень 2016 року відповідачем для капітального ремонту ст.Талалаївка шлях №8 0,27610 км було використано 0,025км і 0,2511км рейок Р-50, а всього було використано 276,1 пог.м. рейок Р-50 разом із залізобетонними шпалами. Використання рейок Р-50 підтверджується даними відомості ресурсів до акту приймання №34 за серпень 2016 року.

Згідно акту здачі кілометра для виконання робіт і приймання виконаних робіт ст.Лубни ділянки 1 колії НКО від 22.04.2016 року відповідачем замінено старопридатними рейками тип Р-50 - 0,70982 км колії, таким чином використано 709,82 пог.м.

Згідно акту здачі кілометра для виконання робіт і приймання виконаних робіт ст.Лубни ділянки 2 колії НКО від 22.04.2016 року відповідачем замінено старопридатними рейками тип Р-50 - 0,3668 км колії, тобто використано 366,8 пог.м.

Згідно акту здачі кілометра для виконання робіт і приймання виконаних робіт ст.Лубни ділянки 3 колії НКО від 22.04.2016 року відповідачем замінено старопридатними рейками тип Р-50 - 0,01859 км колії, тобто використано 18,59 пог.м.

Згідно виконавчої калькуляції капітального ремонту з використанням старопридатних матеріалів, 7-а колія ст.Супрунівка, у червні 2014 року до акту здачі кілометра для виконання робіт і приймання виконаних робіт в червні 2014 року відповідачем використано Рейки Р-50 125 пог.м., 44,57 пог.м., 156,13 пог.м., а всього було використано 325,7 пог.м.

Відповідач визнавав зберігання майна позивача як зберігання майна, визначеного родовими ознаками, і документи щодо використання РШР-50 були надані як приклади використання майна з такими ознаками. За визнанням представника відповідача на користь позивача мало бути повернуто просто майно, визначене певними характеристиками.

Зазначене визнання обставин підтверджується змістом акту позапланової інвентаризації від 08.06.2012 року, згідно якого відповідач обліковував всю наявну у нього рейкошпальну решітку РШР-50 як власну у кількості 9322,4 пог.м та 4938,88 пог.м, без відображення як стану зносу так і приналежності 1625 пог.м позивачу.

13.07.2018 року Регіональна філія «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» направила Заступнику начальника відділу поліції начальника СВ Холодногірського ВП ГУНП у Харківській області лист №НЮ-26/263, в якому відповідач самостійно зазначив місця знаходження РШР-50 за певними адресами, де вона вкладена в залізничні шляхи. У вказаному листі відповідач зазначає про облік майна як власного.

Тобто має місце використання майна шляхом монтування з них залізничних шляхів.

Матеріали справи свідчать, що ухвалами слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 23.07.2018 року, від 25.07.2018 року та від 31.07.2018 року було накладено арешти на тимчасово вилучене майно - рельсошпальну решітку РШР-50, протяжністю 293,44 пог.м по ділянкам колій 1,2,3 по станції Лубни; рельсошпальну решітку РШР-50, протяжністю 276,1 пог.м на території ст.Талалаївка (8 колія), рельсошпальну решітку РШР -50 протяжністю 845,3 пог.м. на території станції «Золотнишине» (19 колія). Згідно змісту вищевказаних ухвал слідчого судді, місцезнаходження всієї РШР-50 визначалось тільки на підставі інформації, наданої Регіональною філією «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

З тексту ухвал Ленінського районного суду м.Харкова від 23.07.2018 року, від 25.07.2018 року та від 31.07.2018 року у справі №642/1013/18 вбачається, що у судових засіданнях під час накладення арешту слідчими суддями не досліджувався акт позапланової інвентаризації від 08.06.2012 року, в якому не було будь-якого відокремленого відображення у бухгалтерському обліку рельсошпальної решітки РШР-50 у кількості 1625 пог.м. зі зносом не більше 2 мм, належної ФОП Василевському В.Я.

Лист Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 13.07.2018 року №НЮ-26/263, в якому відповідачем самостійно зазначається про знаходження РШР 50 за певними адресами, де вона вкладена в залізничні шляхи, суперечить відомостям за актом позапланової інвентаризації від 08.06.2012 року, в якому будь-якого відокремлення 1625 пог.м. зі складу всієї РШР-50 немає. Відповідачем не надано інших актів інвентаризації РШР-50 станом на дату після 08.06.2012 року, зокрема на лютий-травень 2014 року, липень-серпень 2016 року, березень-квітень 2016 року, в яких було б відокремлено 1625 пог.м. РШР-50, належних ФОП Василевському В.Я., перед їх укладенням в залізничні шляхи.

Щодо накладення арешту на майно, слід вказати наступне.

За змістом ч.11 ст. 170 Кримінального процесуального кодексу України «Накладення арешту на майно», в редакції чинній станом на липень 2018 року - «Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна».

За змістом ч.5 ст. 173 Кримінального процесуального кодексу України «Вирішення питання про арешт майна», в редакції чинній станом на липень 2018 року - «У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає: 1) перелік майна, на яке накладено арешт; 2) підстави застосування арешту майна; 3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; 4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; 5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб».

Як вбачається зі змісту ухвал слідчих суддів Ленінського районного суду м.Харкова, питання щодо заборони користування майном під час накладення арешту не розглядалось, в клопотанні слідчого такої вимоги не ставилось і в резолютивних частинах ухвал слідчого судді немає вказівки про заборону або обмеження користуватись майном.

З тексту ухвали вбачається, що представник ПАТ «Українська залізниця» Гараєва О.С. під час розгляду питання щодо накладення арешту не заперечувала проти його накладення і не заявляла будь-яких застережень, що арешт майна буде перешкоджати господарській діяльності ПАТ «Українська залізниця» в частині користування арештованим майном.

Відомості, що рейкошпальна решітка РШР-50 із залізничних шляхів вилучалась, демонтувалась і десь окремо складалась - відсутні.

Зі змісту листів Регіональної філії «Південна залізниця» від 10.07.2020 року №НЮ-04-11/200 і від 18.11.2020 року №Н31-37/1804 вбачається, що у відповідача не було в наявності будь-якої вилученої чи демонтованої із залізничних шляхів рельсошпальної решітки у кількості 1625 пог.м., яку він би міг передати позивачу після скасування арешту.

Кількість арештованого майна за ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 31.07.2018 року не узгоджується з кількістю майна, яке зазначено у листі Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 13.07.2018 року №НЮ-26/263. Так, згідно листа на станції Золотнишене було укладено 887,5 пог.м, водночас згідно ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 31.07.2018 року у справі №642/1013/18 слідчим було вилучено лише 845,3 пог.м, і саме на цю ж кількість було накладено арешт.

У подальшому, трьома ухвалами слідчих суддів Ленінського районного суду м.Харкова від 11.03.2020 року у справі №642/1013/18 арешт з рельсошпальної решітки РШР-50, що раніше накладався ухвалами від 23.07.2018 року, від 25.07.2018, року від 31.07.2018 року був знятий. Під час розгляду питання щодо скасування арешту судом не було встановлено, що РШР-50 знаходиться у вилученому із залізничних шляхів стані.

Таким чином, будь-якої заборони чи обмеження в користуванні арештованим майном ухвалами слідчих суддів Ленінського районного суду м.Харкова від 23.07.2018 року, від 25.07.2018 року та від 31.07.2018 року у справі №642/1013/18 не запроваджувалось, і наявність накладених арештів не перешкоджала відповідачу здійснювати експлуатацію вказаних залізничних шляхів, використовувати у своїй господарській діяльності та отримувати прибуток.

З урахуванням змісту листів Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 13.07.2018 року, від 10.07.2020 року, від 18.11.2020 року можна дійти висновку, що відповідач безперервно користувався майном позивача у період з 08.08.2012 року по 15.12.2020 року включно.

У вказаний період між позивачем та відповідачем будь-яких договорів оренди чи майнового найму не укладалось, плата за користування майном на користь позивача не сплачувалась.

За таких обставини, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, який апелянтом не спростовано, що відповідач у період з 08.08.2012 року по 15.12.2020 року не сплачував плату за користування РШР-50, внаслідок чого зберіг за рахунок позивача, як власника цієї РШР-50, майно грошові кошти у розмірі орендної плати.

Позивач здійснив розрахунок безпідставно збережених коштів на підставі власного рішення, прийнятого ним 20.05.2020 року, яким він вирішив, що вартість орендної плати спірного майна складає 50% від повної вартості такого майна за рік його користування. В якості обґрунтування розміру нарахувань у звіті оцінювача було наведено посилання, що ставка у розмірі 50% є середньою арифметичною ставкою оренди за використання державного майна, згідно Постанови КМУ №786 від 04.10.1995 року, від 1грн. до 100%.

У постанові Верховного Суду у даній справі від 23.11.2023 року зазначено про необґрунтованість застосування позивачем при обчисленні заявленої до стягнення суми доходів саме ставки орендної плати, визначеної ним у рішенні від 20.05.2020 року, прийняття якого жодним чином не зумовлює можливість одержання відповідачем доходів від майна у певному розмірі, адже не могло бути підставою, зокрема, для укладення відповідачем договорів оренди майна з контрагентами саме за такою ставкою. Позивачем шляхом подання відповідних доказів не доведено того, що відповідач у спірний період отримував або міг отримати доходи від майна шляхом передання в найм (оренду) за ставкою саме 50% від його вартості за рік. Зокрема, під час розгляду справи не встановлено, що зазначена ставка є звичайною (ринковою) ціною оренди подібного майна у відповідному регіоні у спірний період.

На переконання колегії суддів, ставка у розмірі 50% суперечить приписам п.6 ч.1 ст. 3 Цивільного кодексу України (принципи розумності і справедливості).

Саме Цивільний кодекс України, а не окремі закони є основним регулятором цивільних відносин. Аналогічні позиції висловлені КСУ в пункті 3.1 мотивувальної частини Рішення КСУ від 13 березня 2012 року №5-рп/2012 в конституційній справі №1-7/2012, в постановах ВСУ від 30 жовтня 2013 року №6-59цс13, від 16 грудня 2015 року №6-2023цс15 та цілому ряді постанов ВС.

Таким чином, положення п.6 ч.1 ст. 3 Цивільного кодексу України (принципи розумності, справедливості і добросовісності) є базовими вимогами, які застосовуються при вирішення кожного приватного спору.

Зокрема, для приватних спорів апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову КЦС ВС від 16.06.2021 року у справі №554/4741/19, постанову Об`єднаної палати КЦС ВС від 18.04.2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №209/3085/20).

Тому, оцінюючи заявлену позивачем ставку в розмірі 50% від вартості майна на рік, колегія суддів відзначає, що вона є нерозумною і має занадто високий розмір. Звісно, неможна виключати такого розміру ставки для оренди ексклюзивного або швидкозношуваного майна, але майно у даному спорі носить розповсюджений характер і ніяка з обставин спору не свідчить про те, що на вільному ринку на нього могла б бути встановлена ставка оренди в розмірі 50% вартості на рік. Крім того, позивач окрім власного рішення, не аргументує, що ставка у розмірі 50% є звичайною (ринковою) ціною оренди подібного майна у відповідному регіоні у спірний період.

Опираючись на викладене, колегія суддів не застосовує ставку у 50% від вартості майна на рік до спірних правовідносин.

Верховний Суд у постанові у даній справі від 23.11.2023 року визнав обґрунтованим відхилення розрахунку розміру безпідставно збережених відповідачем коштів, здійсненого в наданих позивачем експертних висновках на підставі рішення позивача від 20.05.2020 року про встановлення вартості оренди майна.

У разі встановлення наявності кондикційного зобов`язання, суд не може ухилитись від визначення його розміру, оскільки такий підхід суперечить як вимогам ст. 13 Конвенції і є ухиленням від надання ефективного захисту, так і правовій позиції ВС, викладеній у постанові ВС від 13.07.2023 у справі №752/9300/15-ц, відповідно до якої у випадку існування спору про правильність обрахунку грошових вимог позивача суд має самостійно зробити розрахунок, а не одразу повністю відмовляти у позові.

Відповідачем не запропоновано суду альтернативного розміру кондикційного зобов`язання.

З огляду на обставини справи суд повинен самостійно визначити розмір кондикційного зобов`язання з огляду на завищений характер вимог позивача і бездіяльність відповідача в частині надання альтернативного розрахунку.

Вирішуючи це завдання правосуддя, колегія суддів зазначає, що у випадках, чітко визначених у частинах дев`ятій - десятій статі 11 Господарського процесуального кодексу України, суд може застосовувати звичаї, які є вживаними у діловому обороті, аналогію закону чи аналогію права для врегулювання спірних відносин.

Спираючись на положення ст. 11 Цивільного кодексу України, колегія суддів вважає за необхідне застосувати аналогію закону, який регулює подібні правовідносини, а саме положення п. 7 Постанови Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995 року «Про Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу», якою для рухомого майна встановлена мінімальна межа ставки оренди у розмірі 10% від вартості цього майна.

Верховний Суд визнав безпідставними заперечення відповідача проти застосування вищевказаної Методики.

Важливим елементом для проведення розрахунку є вартість майна, яка підлягає до застосування при розрахунку розміру річної орендної плати.

Так, позивачем було надано до матеріалів справи висновок експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 07.05.2020 року №6/1013СЕ-20, яким визначена вартість майна станом на 21.04.2020 року в розмірі 7962500,00 грн.; висновок експерта національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса» №10623 від 06.05.2021 року щодо підтвердження розрахунку плати за користування рейкошпальною решіткою РШР-50, обчисленого, виходячи зі ставки орендної плати 50% на рік від ринкової вартості майна в зазначеному розмірі.

Крім того позивач надав звіт №4/3 від 16.02.2023 року про незалежну оцінку розміру можливого неотриманого доходу від здачі в оренду майна за період з 08.08.2012 року до 15.12.2020року.

Верховний Суд у постанові від 23.11.2023 року вказав, що наведений звіт та викладені в ньому відомості не отримали належної правової оцінки під час розгляду цієї справи з точки зору їх відповідності вимогам статей 73-79 Господарського процесуального кодексу України та законодавства, яке регулює оцінку майна, а також іншим обставинам справи при тому, що в силу частини 2 статті 86 зазначеного Кодексу жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Зокрема, господарський суд не перевірив наявність об`єктивних підстав для висновку, що вартість майна, придбаного Позивачем та переданого на зберігання у вересні 2011 року на загальну суму 1000000,00 грн, збільшилася до 3351335,00 грн станом на 01.08.2012 року тощо.

Висновок експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 07.05.2020 року №6/1013СЕ-20, яким визначена вартість майна станом на 21.04.2020 року в розмірі 7962500,00 грн. досліджувався судом і був покладений в основу при задоволенні заяви про зміну способу та порядку виконання рішення. У вказаному висновку відсутні відомості про вартість майна станом на 01.08.2012, 01.11.2012, 01.01.2013, 01.02.2014, 01.01.2015, 05.05.2015, 01.01.2016, 01.01.2017, 01.01.2018, 01.01.2019, 01.01.2020, 21.04.2020, 01.07.2020.

Висновок експерта національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса» №10623 від 06.05.2021 року щодо підтвердження розрахунку плати за користування рейкошпальною решіткою РШР-50, обчисленого, виходячи зі ставки орендної плати 50% на рік від ринкової вартості майна. Досліджуючи вказаний висновок встановлено, що вартість майна взята у розмірі 7962500,00 грн. та проведено розрахунок за весь період з 08.02.2012 року по 15.12.2020 року виходячи тільки з такої вартості майна.

Проте, вартість майна є динамічною і не може становити одну і ту ж суму на протязі 8 років. Помилковим є при проведенні розрахунку користування вартість майна станом на 21.04.2020 року щодо відносин у 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роках.

Щодо звіту №4/5 про незалежну оцінку ринкової вартості, складений 16.01.2024 року ФОП СОД Нефьодовим О.В.

Відповідно до положень Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» суб`єкт оціночної діяльності має право складати звіти про оцінку майна.

Звіт про оцінку майна є документом складеним, зокрема, в електронному вигляді з дотриманням законодавства про електронні довірчі послуги, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

Оцінювачем при проведенні дій щодо визначення розміру за спірний період 08.08.2012 року 15.12.2020 року досліджено та встановлено вартість РШР-50 на певні дати в цьому періоді, зокрема, на 01.08.2012, 01.11.2012, 01.01.2013, 01.01.2014, 01.01.2015, 01.06.2015, 01.07.2015, 01.11.2015, 01.01.2016, 01.01.2017, 01.01.2018, 01.01.2019, 01.01.2020, 01.05.2020, 01.07.2020.

У звіті експертом визначено, що вартість РШР 50 станом на 01.08.2021 року складає 3351335,00 грн.; на 01.11.2012 року 3938175,00 грн.; на 01.01.2013 року 4102768,00 грн.; на 01.02.2014 року 4970323,00 грн.; на 01.01.2015 року 5837878,00 грн.; на 05.05.2015 року у розмірі 6199440,00 грн.; на 01.01.2016 року 6257144,00 грн.; на 01.01.2017 року у розмірі 6650854,00 грн.; на 01.01.2018 року 7044164,00 грн.; на 01.01.2019 року 7437674,00 грн.; на 01.01.2020 року у розмірі 7831184,00 грн.; на 21.04.2020 у розмірі 7952500,00 грн.; на 01.07.2020 року у розмірі 8315474,00 грн.

При здійсненні оцінки вартості РШР-50 оцінювачем використано такий же порівняльний підхід, як і у висновку судового експерта від 07.05.2020 року №6/1013СЕ-20, та у висновку експертів №15577 від 30.09.2020 року. Зазначені висновки експертів були враховані та прийняті як належні згідно постанови Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 року у справі №5023/3905/12, якою було змінено порядок та спосіб виконання судового рішення і стягнуто з відповідача кошти в розмірі 7962500,00 грн. за неповернення майна в натурі.

В якості джерел інформації оцінювачем використано веб-сайт архіву реально укладених угод за результатами конкурентного продажу на тендерному майданчику на сайті tender.me.gov.ua, що в даний час перенесена на сайт https://ips.vdz.ua/ «Державні закупівлі. Сервіс пошуку та відстеження». Зазначена інформація вважається офіційною, оскільки посилається на «Вісник державних закупівель». Відповідно до Наказу Міністерства економіки України №922 від 26.07.2010р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.08.2010р. за №624/17919, з 2010 по 2014 роки оголошення про здійснення державних закупівель розміщувались на офіційному веб-порталі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України www.tender.me.gov.ua. В подальшому з 2014 року по березень 2016 року веб-портал Уповноваженого органу з питань державних закупівель був визнаний офіційним загальнодержавним веб-порталом «Державні закупівлі» за адресою в мережі Інтернет: www.tender.me.gov.ua, розміщення оголошень на якому було затверджено згідно наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №743 від 25.06.2014р., зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.07.2014р. за №825/25602.

Відповідачем не спростовано ані правомірність використання оцінювачем порівняльного підходу, ані джерела використаної ним інформації стосовно реально укладених угод щодо продажу аналогічного майна.

Відповідачем не надано доказів на спростування звіту відповідно до положень законодавства, яке б спростовувало висновки оцінювача за вказаним звітом №4/5 від 16.01.2024 року. Будь-яких вихідних інших даних чи необхідності застосування іншого методу при визначені вартості майна відповідачем не зазначено і не доводилось у даній справі.

Судом досліджено звіт №4/3 від 16.02.2023 року, складений ФОП СОД Нефьодовим О.В., та доданий до заяви про додаткове збільшення позовних вимог без зміни підстави позову від 27.02.2023 року. Вихідні дані для розрахунку, вартість рейкошпальної решітки на відповідні дати відповідає встановленій оцінювачем вартості.

Щодо посилань, що суд не перевірив наявність об`єктивних підстав для висновку, що вартість майна, придбаного позивачем та переданого на зберігання у вересні 2011 року на загальну суму 1000000,00 грн., збільшилася до 3351335,00 грн. станом на 01.08.2012 року слід вказати таке. У самому звіті експертом визначено, що зростання у 2012 році ціни пов`язане із загальновідомим фактом проведення в Україні Чемпіонату Європи з футболу (Євро 2012), підготування до якого і проведені роботи вивели будівельну галузь (а майно виготовляється саме з будівельних матеріалів) на новий рівень. В наступні роки ціна зростала, однак повільніше. Вказане чітко дає відповідь та пояснює таке значне зростання ціни.

Судом здійснено розрахунок плати за користування, виходячи зі ставки 10% від вартості майна, що визначена у звіті №4/3 і встановлено, що нарахована плата за користування складає 4988634,20 грн.

Відповідно до правової позиції, наведеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024р. у справі №910/3831/22, з питання застосування ст.ст.625 і 1212 ЦК України зроблено наступні висновки.

Особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала), зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому. Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 Цивільного кодексу України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19).

Отже, передбачений ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

Відповідно до ч.5 ст.762 Цивільного кодексу України плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідачем в якості доказу не надано договорів, яким би встановлювався інший, ніж місячний, період платежів за користування майном.

З огляду на викладене, судом здійснено розрахунок і встановлено, що розмір 3% складає 866911,60 грн., а інфляційних втрат - 3566932,60 грн.

Верховний Суд у постанові від 23.11.2023 року вказав, що суди не надали правової оцінки (прийняли до уваги чи відхилили) наданим відповідачем разом з письмовими запереченнями від 14.03.2023 року доказам щодо вартості оренди схожого/однорідного майна.

Так, відповідачем надано договори оренди нерухомого майна залізничних шляхів за певними адресами, в якості прикладів.

За результатними дослідження встановлено, що за умовами всіх наданих відповідачем договорів в оренду здається нерухоме майно у певному населеному пункті, яке не відповідає жодному населеному пункту, в яких була укладена РШР-50, що належала позивачу.

Адреси вкладення РШР-50, що належали позивачу, є наступними:

- ст.Золотнишине (19 колія) в м.Горішні Плавні Кременчуцького району Полтавської обл.,

- ст.Супрунівка (7 колія) м.Полтава, пров.Половчанський,14-Б,

- Полтавська обл., Лубенський район, м.Лубни, вул.Деповська,3,

- ст.Талалаївка (8 колія) смт.Талалаївка Ніжинського району Чернігівської області.

Адреси розташування нерухомого майна за договорами оренди, що надані відповідачем є наступними :

- ст.Качанівка смт.Парафіївка, Прилуцький р-н, Чернігівська область,

- смт. Коряги, Валківський (Богодухівський) район, Харківська область,

- вул. Заводська, 1а, смт.Степанівка, Сумський район, Сумська область (під час війни),

- тупік Залізничний, м.Мерефа, Харківський район, Харківська область (під час війни),

- смт.Очеретне, Ясинуватський район, Донецька обл.

У всіх наданих відповідачем договорах оренди відсутнє позначення про технічний стан РШР у складі залізничних шляхів. При цьому, за умовами двох договорів фізичний знос є максимальним: 1) 85% - смт.Очеретне, Ясинуватський район, Донецька обл., 2) 63 роки експлуатації смт.Ковяги Валківський (Богодухівський) район, Харківська область.

Надані відповідачем договори оренди не відповідають спірному періоду. Два з п`яти наданих договорів приходяться на період повномасштабного вторгнення і стосуються місцевості, віднесеної до зони бойових дій або в незначній близькості до такої території.

Позивачем на спростування наданих відповідачем договорів оренди надано консультативний висновок оцінювача №4/7 від 26.02.2024 року, складений ФОП СОД Нефьодовим О.В. Правова підстава для складання висновку стаття 4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Відповідачем не надано будь-якого зустрічного розрахунку ставок орендної плати із посиланням на надані ним в якості прикладу договори оренди, а також не спростовані і обґрунтування за консультативним висновком оцінювача №4/7 від 26.02.2024 року.

Щодо строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Починаючи з 12.03.2020 року подовжений строк позовної давності, встановлений ст.257 Цивільного кодексу України відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби, строки, визначені статтею 257, 258 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину.

Зазначений карантин був встановлений згідно наступних рішень Кабінету Міністрів України :

1) Постанова КМУ №211 від 11.03.2020р. карантин встановлений з 12.03.2020р. до 22.05.2020р.; 2) Постанова КМУ №392 від 20.05.2020р. карантин встановлений з 22.05.2020р. до 31.07.2020р.; 3) Постанова КМУ №641 від 22.07.2020р. подовжений карантин з 01.08.2020р. до 19.12.2020р.; 4) Постанова КМУ №1236 від 09.12.2020р. подовжений карантин з 19.12.2020р. до 30.04.2023р. 5) Постанова КМУ від 25.04.2023р. подовжений карантин з 19.12.2020р. до 30.06.2023р.

Правові висновки щодо застосування подовження строку позовної давності у зв`язку із введенням карантину визнані постановою Верховного Суду від 19.04.2023 року у справі №199/782/21 та від 07.09.2022 року у справі №679/1136/21.

Тому дослідження поважності причин пропуску строку позовної давності має стосуватись лише відносно періоду нарахувань з 08.08.2012 року по 12.03.2017 року.

Однак станом на 12.03.2017 року у судових провадженнях, в яких брали участь сторони у цій справі, ще не було ухвалено жодного рішення по суті спору, яке б набуло законної сили та давало б позивачу право на пред`явлення позову. Сам відповідач увесь цей період часу заперечував належність права на решітку позивачу і заявляв про те, що саме він є її власником.

Окрім цього, відповідач в судовому порядку оскаржував сам факт права власності позивача на предмет спору, факт отримання від позивача майна на зберігання, а також заявляв про повне підроблення договору відповідального зберігання.

Зазначені обставини (факти) встановлювались в інших судових процесах та в межах кримінального провадження, які тривали до січня 2020 року.

Зокрема, рішення суду про зобов`язання повернути РШР позивачу ухвалено у справі №5023/3905/12 12.03.2018 року (постанова суду апеляційної інстанції), остаточність якого підтверджено постановою Веховного Суду від 19.06.2018 року.

Рішення суду про відмову в позові про визнання недійсним договору купівлі-продажу у справі №5023/5587/12 набуло законної сили 25.03.2019 року (постанова суду апеляційної інстанції про залишення в силі рішення суду першої інстанції), остаточність якого підтверджено постановою Верховного Суду від 22.10.2019 року.

Рішення суду про відмову в позові про визнання недійсним договору відповідального зберігання у справі №5023/5027/12 набуло законної сили 09.09.2019 року (постанова суду апеляційної інстанції про залишення в силі рішення суду першої інстанції), остаточність якого підтверджено постановою Верховного Суду 14.01.2020 року. Саме в межах цієї судової справи №5023/5027/12, позов у якому був поданий зі сторони ДП «Південна залізниця» до позивача у даній справі ще 06.11.2012 року, судом апеляційної інстанції досліджувались та встановлювались істотні обставини, нез`ясування яких об`єктивно унеможливлювало для позивача подання позову про стягнення безпідставно збережених коштів.

Так, в межах справи №5023/5027/12 в суді апеляційної інстанції досліджувались :

- факт ненабуття законної сили та скасування вироку суду (був винесений, але оскаржений в апеляційному порядку і потім скасований) відносно ОСОБА_1 (заступник директора ПВКП «Політехком»), який органами досудового розслідування обвинувачувався саме у підробленні договору відповідального зберігання між ФОП Василевський В.Я. і ДП «Південна залізниця»;

- повернення кримінальної справи на досудове розслідування після скасування вироку суду і проведення в межах досудового розслідування судової почеркознавчої експертизи 25.06.2019 року №10/267СЕ-19, згідно якої було встановлено, що зі сторони ОСОБА_1 підписи від імені ДП «Південна залізниця» на договорі відповідального зберігання не вчинялись.

Після дослідження сукупності всіх судових експертиз, остання з яких була проведена 25.06.2019 року, із іншими судовими технічними експертизами, щодо автентичності печатки та послідовності виготовлення, підписання та проставлення відбитку печатки на договорі відповідального зберігання судом лише 09.09.2019 року було залишено в силі рішення суду першої інстанції у справі №5023/5027/12 щодо відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору відповідального зберігання.

За змістом позову у справі №5023/5027/12 відповідач (на той час ДП «Південна залізниця») оскаржував дійсність договору відповідального зберігання з підстав відсутності у ФОП Василевського В.Я. цього майна та непередачі цього майна від ФОП Василевського В.Я. до ДП «Південна залізниця». Отже для ФОП Василевського В.Я. було об`єктивно ускладнено подання позову у цій справі без підтвердження права власності, без підтвердження факту передачі майна на відповідальне зберігання за відповідним договором до винесення остаточного рішення у справі №5023/5027/12.

Невизначеність щодо істотної обставини спору є поважною причиною пропуску строку позовної давності для пред`явлення позивачем вимог до відповідача.

Зокрема, у пункті 42 постанови ВС КГС від 10.11.2020 року у справі №907/762/16 зазначено:

«Так, під час розгляду справи №907/762/16 суди попередніх інстанцій виходили з тих обставин, що наявність судового спору між Підприємством та генпідрядником щодо вартості об`єкта інвестування (справа №5/160-8/41) перешкоджала остаточному визначенню сторонами інвестиційного договору №7 балансової вартості об`єкта, а відтак і визначенню розміру частки Інвестора, яка за умовами цього договору повинна визначатися пропорційно до загальних фактичних витрат на фінансування реконструкції, тому така невизначеність балансової вартості спірного об`єкта є поважною причиною пропуску строку позовної давності для пред`явлення позивачем вимог щодо визнання права власності на частку об`єкта інвестування за інвестиційним договором №7, який (строк позовної давності) сплинув згідно з висновком Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі №907/584/14».

У постанові ВП ВС від 18.04.2018 року у справі №439/212/14-4 зазначено:

«Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав».

У пунктах 86-91.2 постанови ВС КГС від 28.10.2020 року у справі №910/10963/19 зазначено:

«Питання поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

… Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, дійшов висновку, що у позивача були наявні обставини, які унеможливлювали та істотно утруднювали своєчасне подання позову з причин, які від нього не залежали, зокрема, це тривале провадження у справі №910/10364/16».

Тобто, за змістом вищенаведеної постанови ВС КГС ускладнення у пред`явленні позову було зумовлено оскарженням в іншій справі договорів, на підставі яких позивач пред`явив позов у справі.

Таким чином згідно висновків Верховного Суду поважними причинами пропуску строку позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або ускладненим.

За таких обставин, до тих пір, поки судом апеляційної інстанції 12.04.2018 року у справі №5023/3905/12 не було визнано обґрунтованими вимоги позивача про повернення РШР, відповідач взагалі не визнавав факт отримання на зберігання майна від позивача, що суттєво ускладнювало подання даного позову.

За змістом позову відповідача у справі №5023/5027/12 (про оскарження договору відповідального зберігання) підставами оскарження договору зазначались, зокрема: відсутність у власності ФОП Василевського В.Я. спірного майна, неотримання на зберігання майна від позивача, підроблення договору відповідального зберігання взагалі.

За змістом позову прокурора у справі №5023/5587/12 (про оскарження договору купівлі-продажу РШР) оскаржувалось право власності позивача на РШР через відсутність у в розпорядженні продавця зазначеного майна.

До вирішення питань приналежності (права власності) та дійсної наявності майна у відповідача своєчасне пред`явлення позивачем у цій справі позову про стягнення безпідставно збережених коштів від використання такого майна було об`єктивно ускладненим.

Практика ВС підтверджує можливість визнання поважними пропуск строку навіть зі спливом дев`яти років, з урахуванням в тому числі необхідності встановлення певних фактів у межах кримінальних проваджень, про що йдеться у постанові ВС КГС від 17.01.2023 року у справі №29/5005/6325/2011 (№904/8849/21):

« 9.178. Місцевий господарський суд у своєму рішенні послався на висновок, викладений у п.95.2 постанови Верховного Суду від 11.11.2021 року у справі №910/8482/18 (№910/4866/21), згідно з яким, оцінюючи поважність причин пропуску строку позовної давності при зверненні з цим позовом, колегія суддів враховує обставини «виявлення ознак такої фраудаторності протягом тривалого часу», включаючи період досудового розслідування у кримінальному провадженні, саме в межах якого протягом 2020 та 2021 років і було виявлено значну частину доказів фраудаторності спірних торгів (висновки експертів від 21.12.2020 року та від 27.01.2021 року)», відсутність до 14.08.2019 зовнішнього незалежного управління ПрАТ «Сіріус-Буд» [банкрутом].

9.181. Таким чином, виявлення ознак фраудаторності оскаржуваного договору впродовж тривалого часу внаслідок приховування інформації, про яку зазначалося вище, має значення для визнання поважності причин пропуску строку позовної давності, що в свою чергу узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11.11.2021 року у справі №910/8482/18 (№910/4866/21) та від 24.11.2021 року у справі №905/2030/19 (№905/2445/19), про що вірно зазначив місцевий господарський суд у своєму рішенні».

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фінікарідов проти Кіпру» механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

У рішенні ЄСПЛ від 29.01.2013 року у справі «Zolotas v. Greece» зазначено, що інститут строків давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати правову певність, встановлюючи межу для дій або ж перешкоджаючи несправедливості, яка могла б бути скоєна, якби суди мали ухвалювати рішення щодо подій, які відбулися у далекому минулому.

У справі «Пономарьов проти України» (рішення від 29.09.2008 року) ЄСПЛ таким чином визначився з позицією щодо процесуальних строків: «У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип res judicata».

Res judicata (вирішена справа), відповідно до якого остаточне рішення повноважного суду, що набуло чинності, є обов`язковим для сторін суперечки і не може бути переглянуте.

Так, в постанові КГС ВС від 09.04.2019 року у справі №908/32/15-г зазначено наступне.

«У статті 267 Цивільного кодексу України встановлені наслідки спливу позовної давності. За частиною п`ятою зазначеної статті, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Аналізуючи застосування приписів частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України, КГС ВС зазначив, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач має право отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини».

В постанові КГС ВС від 12.03.2020 року у справі №912/855/19 зазначено наступне.

«Як наголосив КГС ВС у постанові від 12.03.2020 року у справі №912/855/19, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто він мусить допускати, зокрема, можливість поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Питання поважності причин пропущення позовної давності (наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову) вирішується господарським судому кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Вирішуючи питання про захист порушеного права у разі пропущення позовної давності, суд: а) у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які обґрунтовують поважність причин пропущення позовної давності; б) вирішує це питання у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини; в) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому процесі усіх обставини справи в їх сукупності, керуючись законом».

В постанові ВС КГС від 11.02.2020 року у справі №10/5026/995/2012 зазначено, що відповідно до частин третьої - п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Тобто зазначена норма Цивільного кодексу України пов`язує можливість захисту порушеного права з наявністю у заявника поважних причин пропущення строку.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України). Такі правові позиції послідовно викладалися ВС, зокрема, в постановах від 15.05.2018 у справі №922/2058/17, від 13.11.2018 у справі №924/127/17, від 15.01.2019 у справі №910/2972/18, від 10.04.2019 у справі №6/8-09, від 13.08.2019 у справі №910/11614/18, від 22.08.2019 у справі №910/15453/17, від 03.09.2019 у справі №920/903/17, від 19.11.2019 у справі №910/16827/17.

Отже, суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності таких умов:

- особа (позивач) навела поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надала суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України);

- суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановив їх існування та дійшов висновку про їх об`єктивний характер і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.

Тому, вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, суд з огляду на положення статті 13 Цивільного кодексу України (Межі здійснення цивільних прав) має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом усього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання: надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що строк на звернення до суду з позовними вимогами в частині нарахованих грошових зобов`язань за період з 08.08.2012 року по 12.03.2017 року пропущений з поважних причин. Відсутність будь-якого остаточного рішення у судових спорах сторін станом на 12.03.2017 року, наявність тривалих судових спорів та кримінального провадження, в межах якого лише 25.06.2019 року було спростовано факт підробки договору відповідального зберігання заступником директора ПВКП «Політехком» Губіним Є.М., об`єктивно створювали для позивача ускладнення щодо подання позову до суду з вимогами про стягнення безпідставно збережених грошових коштів.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про поважність причин пропуску строків позовної давності за зазначений вище період.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Прийняте судом першої інстанції рішення не відповідає приписам ст. 236 Господарського процесуального кодексу України щодо його обґрунтованості і відповідності висновків обставина справи, зокрема в частині дослідження звіту, а отже і розміру відповідальності відповідача.

З огляду на викладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, Східний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про скасування такого рішення згідно приписів ст. 277 Господарського процесуального кодексу України з прийняття нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Вказане свідчить про те, що апеляційна відповідача підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового, необхідно здійснити перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 2 ст. 275, ст. 277, ст.ст. 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 01.04.2024 у справі № 922/3314/21 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) безпідставно збережені кошти в розмірі 9422478,40 грн. (з яких 4988634,20 грн. плата за користування, 866911,60 грн. 3% річних, 3566932,60 грн. інфляційних втрат).

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь державного бюджету України (отримувач коштів ГУК Харків обл/мХар Шевченк/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37874947, банк отримувача Казначейство України (ел. адм. подат.) код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA2020653, код класифікації доходів бюджету 22030101) 141337,17 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позову.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 28.06.2024 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук