ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04.04.2024 Справа №905/1263/21

Господарський суд Донецької області у складі судді Устимової А.М.,

за участю секретаря судового засідання Сизової К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма Донремпуть(ідентифікаційний код 21951449)

до відповідача 1 Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України (ідентифікаційний код 00032129),

відповідача 2 Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що діє в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області (ідентифікаційний код 43316700)

про заборону набуття права власності на предмет іпотеки та вчинення певних дій

за участю уповноважених представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача1: Снайко Г. О. адвокат, на підставі довіреності №19/4-02/197 від 21.04.2023 ( у режимі відеоконференції);

від відповідача 2: не з`явився;

В С Т А Н О В И В:

Стислий зміст і підстави позовних вимог

У липні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Донремпуть» (далі - ТОВ «ВФ «Донремпуть», Іпотекодавець) звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк», Іпотекодежатель, Банк), Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), правонаступником якого є Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, що діє в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області (далі - Відділ примусового виконання рішень), у якому просило:

- заборонити ПАТ «Ощадбанк» набуття права власності на нежитлове (офісне) приміщення, яке розташоване за адресою: Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Сакко і Ванцетті, 2, на термін дії Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»;

- заборонити Відділу примусового виконання рішень проводити будь-які дії щодо реалізації набуття АТ «Ощадбанк» права власності на нежитлове (офісне) приміщення, яке розташоване за адресою: Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Сакко і Ванцетті, 2, на термін дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Позовні вимоги ТОВ «ВФ «Донремпуть» мотивовані тим, що належне позивачу на праві власності нерухоме майно (предмет іпотеки) знаходиться на території проведення антитерористичної операції і на таке майно поширюються заходи, передбачені статтею 9 Закону України від 02.09.2014 № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в частині зупинення дії відповідних законодавчих норм, якими урегульовано питання реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки, тому вчинення відповідачами дій з реалізації предмета іпотеки є неправомірними та порушують право власності позивача.

Процедура провадження у справі у господарському суді

Рішенням Господарського суду Донецької області від 20.01.2022 у справі №905/1263/21, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 19.04.2023, позов задоволено. Заборонено ПАТ «Ощадбанк» набуття права власності на нежитлове (офісне) приміщення, яке розташоване за адресою: Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Сакко і Ванцетті, 2, на термін дії Закону України від 02.09.2014 № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»; заборонено Відділу примусового виконання рішень проводити будь-які дії щодо реалізації набуття АТ «Ощадбанк» права власності на нежитлове (офісне) приміщення, яке розташоване за адресою: Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Сакко і Ванцетті, 2, на термін дії Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.06.2023 постанова Східного апеляційного господарського суду від 19.04.2023 та рішення Господарського суду Донецької області від 20.01.2022 у справі № 905/1263/21 скасовано. Справу № 905/1263/21 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.07.2023 справа №905/1263/21 передана на розгляд судді Устимовій А.М.

Ухвалою від 07.08.2023 прийнято до провадження справу №905/1263/21 у вказаному складі суду. Розгляд справи №905/1263/21 вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін, підготовче засідання призначено на 30.08.2023 на 14:30 год. Підготовче засідання неодноразово відкладалось, востаннє на 15.01.2024.

Ухвалою від 15.01.2024 підготовче провадження у справі №905/1263/23 закрито, призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 08.02.2024 року о 10:30 год.

У зв`язку із перебуванням судді Устимової А.М. з 06.02.2024 по 09.02.2024 у відпустці за сімейними обставинами, судове засідання призначене на 08.02.2024 року о 10:30 год. не відбулось, про що сторони були повідомлені.

Ухвалою від 12.02.2024 судове засідання у справі призначено на 05.03.2024.

Ухвалою від 05.03.2024 відкладено розгляд справи на 20.03.2024.

Ухвалою від 20.03.2024 суд на підставі ст.52 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) суд здійснив заміну учасника справи Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) його правонаступником Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції, що діє в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області (ідентифікаційний код 43316700) (далі - Відділ примусового виконання рішень), розгляд справи відкладено на 04.04.2024 о 11:00 год.

Представник позивача у судове засідання 04.04.2024 не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином шляхом направлення ухвали на офіційну поштову адресу останнього, однак за даними трекінгу відстеження поштового відправлення АТ «Укрпошта» вказане відправлення повернуто на адресу суду з відміткою «Відсутність адресата за вказаною адресою».

У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та / або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена статтями 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, і судовий акт повернуто підприємством у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17.11.2021 у справі №908/1724/19, від 14.08.2020 у справі №904/2584/19 та від 13.01.2020 у справі №910/22873/17, від 01.03.2023 по справі №910/18543/21, від 06.06.2023 по справі №922/3604/21.

Одночасно суд направляв ухвалу позивачу на відому адресу електронної пошти. Згідно довідки, що сформована в програмі Діловодство спеціалізованого суду відправлення отримано 24.03.2024.

Також для відома позивача на сайті суду розміщено оголошення про дату та час призначеного судового засідання.

Суд також бере до уваги, що позивач мав можливість ознайомитись з всіма процесуальними документами у справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua), який є відкритим для доступу на офіційному вебпорталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень»), оскільки спір ініційовано ним та він має займати активну процесуальну позицію при його розгляді.

Представник відповідача 1 у судове засідання 04.04.2024 з`явився у режимі відеоконференції, надав суду пояснення по суті доказів, що були досліджені під час судового розгляду справи.

Представник відповідача 2 у судове засідання 04.04.2024 не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином шляхом направлення ухвали на офіційну поштову адресу останнього, ухвала у відповідності до повідомлення про вручення поштового відправлення є врученою. Крім того, Відділ примусового виконання рішень має електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд», в який судом направлена ухвала від 20.03.2024. Згідно довідки про доставку електронного листа, що сформована у програмі «Діловодство спеціалізованого суду» документ доставлено. Суд також вказує, що від Відділу примусового виконання рішень через підсистему «Електронний суд» на адресу суду 03.04.2024 надійшли пояснення по суті справи.

Згідно приписів ч.1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Судом встановлена відсутність підстав для застосування ч.2 ст.202 ГПК України, що передбачає вичерпний перелік випадків, за наслідками настання яких суд повинен відкласти розгляд справи по суті.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; (ч.3 ст.202 цього Кодексу).

Приймаючи до уваги, що справа розглядається за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін про його хід, без виклику уповноважених представників сторін у судове засідання, неявка останніх не перешкоджає розгляду справи по суті за наявними в ній матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин.

Щодо строку розгляду справи суд зазначає таке.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України» суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об?єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

У зв?язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Строк воєнного стану неодноразово продовжувався. Востаннє Указом Президента України №49/2024 від 05.02.2024 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України №3564-IX від 06.02.2024, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14.02.2024 строком на 90 діб.

Розпорядженням №9-р від 15.04.2022 року «Про організацію роботи та комунікацію між працівниками в Господарському суді Донецької області в умовах воєнного стану», наказом №23 від 15.04.2022 «Про впровадження дистанційної роботи працівникам апарату суду та оголошення простою» запроваджено роботу Господарського суду Донецької області у відділеному режимі, встановлено дистанційний режим роботи.

Рішенням зборів суддів Господарського суду №2 від 13.06.2022 року з метою оптимізації знаходження працівників та відвідувачів у приміщенні суду, в залежності від об?єктивних обставин, пов?язаних із збройною агресією, у тому числі інтенсивністю бойових дій у місті Харкові подовжено обмежений доступ учасників судового процесу до приміщення суду та запропоновано дистанційне спілкування шляхом електронного та поштового листування, телефонування, участі в судових засіданнях в режимі відеоконференцій, подання документів в електронному вигляді із застосуванням підсистеми «Електронний суд».

Розпорядженням суду №6-р від 25.05.2023 продовжено особливий режим роботи Господарського суду Донецької області в умовах воєнного стану з урахуванням Рішення зборів суддів від 13.06.2022р. №1, а саме: суддям та працівникам апарату суду виконання посадових обов?язків в змішаному режимі (дистанційно в доступному для них місці в межах Україні або в приміщенні суду (за необхідністю та в умовах безпеки), яке дає можливість упродовж робочого часу забезпечувати отримання, оброблення, реєстрацію, відправлення вхідної та вихідної кореспонденції та відправлення правосуддя; зазначено, що приймаючи до уваги наявність загрози життю, здоров?ю учасників судового провадження при перебуванні у приміщенні Господарського суду Донецької області в місті Харкові, учасникам судових засідань рекомендується утриматись від відвідування приміщення суду, свої процесуальні права та обов?язки реалізовувати з використанням альтернативних способів подачі документів та участі в судових засіданнях.

Приймаючи до уваги введення в Україні воєнного стану, наслідком чого стала дистанційна робота суду у віддаленому режимі, суд розглядає спір в межах розумних строків в контексті положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поза межами строків, що визначені процесуальним законом.

У судовому засіданні 04.04.2024 судом здійснено дослідження доказів у справі та проведено судові дебати.Ухвалення рішення суду відбулось у нарадчій кімнаті у порядку ст.ст.219-220 Господарського процесуального кодексу України.

Позиція учасників процесу

В обґрунтування своєї правової позиції позивач зазначив, що належне йому на праві власності нерухоме майно приміщення офісу загальною площею 442,4 кв.м., розташоване за адресою: Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Сакко і Ванцетті, будинок 2, обтяжене іпотекою ПАТ «Ощадбанк», знаходиться на території проведення антитерористичної операції. Між тим в порушення імперативних вимог статті 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (у відповідній редакції), частиною першою якого зупинена протягом терміну дії цього Закону дія статей 37, 41,43-47 Закону України «Про іпотеку» у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки, реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах, Відділом примусового виконання рішень спірна нерухомість ТОВ «ВФ «Донремпуть» безпідставно виставлена на публічні торги.

Окрім того, необхідність заборони реалізації набуття ПАТ «Ощадбанк» права власності на спірне майно позивачем обґрунтовується виниклим у Іпотекодержателя у відповідності до положень статті 49 Закону України «Про іпотеку», пункту 9 статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 6.8 іпотечного договору №3-01/201 від 19.11.2010 правом залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, у зв`язку з тим, що прилюдні торги не відбулися. У цьому випадку залишення за ПАТ «Ощадбанк» спірного майна відбувається відповідно до постанови та акту Відділу примусового виконання рішень, що є підставою для подальшого оформлення права власності за відповідачем.

На думку позивача, що викладена у письмових поясненнях, які надані на виконання постанови Верховного Суду від 28.06.2023, обставини щодо наявності або відсутності постанов відповідача 2 про передачу майна відповідачу 1 не мають жодного значення, з тих причин, що були б незаконними в розмінні ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». У даному випадку було обрано вірний спосіб захисту у вигляді заборони вчиняти певні дії, оскільки застосуванню підлягають ч. 2 ст. 386 ЦК України, зокрема, відповідач 1, нехтуючи нормами закону, намагається отримати документи від відповідача 2, з метою отримання у власність майна позивача, відповідно єдиним способом захисту є заборона отримання таких документів та заборона їх подальшого використання державної реєстрації права власності на майно позивача, що призвело б до спору про право власності на майно, видача документів відповідачем 2 відповідачу 1 призвела б до порушення права власності позивача, в розумінні ст. 41 Конституції України, ст.316 ЦК України, сталої судової практики, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Позивач висловив позицію, за якою ст. 49 Закону України «Про іпотеку» відсильною до ст. 47 вказаного Закону, та встановлює лише права та обов`язки іпотекодержателя (відповідач 1). При цьому, саме у ст. 47, в повному обсязі обумовлено механізм дій учасників торгів (відповідач 1 та відповідач 2).

ПАТ «Ощадбанк» позов не визнало, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим, виходячи з того, що реалізація нерухомого майна ТОВ «ВФ «Донремпуть» у даному випадку здійснюється у виконавчому провадженні на підставі рішення суду про стягнення заборгованості за кредитними договорами та при відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки. Такі правовідносини, на думку Банку, регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», оскільки спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку» та частиною 7 статті 51 Закону України «Про виконавче провадження», застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України «Про іпотеку»). За таких обставин, обмеження, встановлені статтею 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на спірні правовідносини не поширюються. При цьому, необхідність реалізації Відділом примусового виконання рішень предмета іпотеки на прилюдних електронних торгах визначена ухвалою Господарського суду Запорізької області від 12.09.2019 у справі № 905/3777/14. Позивачем надавалась згода на реалізацію спірного майна.

Відповідач наголошує, що намір ПАТ «Ощадбанк» залишити за собою спірне іпотечне майно не порушує прав позивача. Зокрема, таке звернення до Відділу примусового виконання рішень здійснено в установленому законом порядку, норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не містять заборони щодо права Іпотекодержателя залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог у рахунок ціни майна. Дій щодо реєстрації за собою права власності Банк не вчиняв. Застосування державного мораторію не може слугувати підставою для зловживання з боку осіб, чиї права захищені мораторієм. Наразі об`єкт іпотеки розташований у місті Краматорськ, який не є непідконтрольною Україні територією.

Відділ примусового виконання рішень просить суд прийняти до уваги, що спірна нерухомість ТОВ «ВФ «Донремпуть» у місті Краматорську, що знаходиться в іпотеці виставлена на реалізацію на виконання ухвали Господарського суду Запорізької області від 16.09.2019 у справі № 905/3777/14, до внесення змін до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» 19.05.2021.

Виклад обставин справи, встановлених судом

19.11.2010 між ТОВ «ВФ «Донремпуть» (Позичальник) та Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (Банк) укладено Договір кредитної лінії №3/2010.

Тип акціонерного товариства Банку змінено на Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» на підставі постанови Кабінету Міністрів України №568 від 05.06.2019.

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, відповідно до пункту 4.1., між Позичальником та Банком укладений нотаріально посвідчений Іпотечний договір № 3-01/2010 від 19.11.2010, за яким позивач передав в іпотеку відповідачу-1 нерухоме майно, а саме, приміщення офісу загальною площею 442,4 кв.м., розташоване за адресою: Донецька область, м. Краматорськ, вулиця Сакко і Ванцетті, будинок 2 (далі - предмет іпотеки).

Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки врегульовано у розділі 6 іпотечного договору, відповідного до пункту 6.3 якого іпотеки Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі, на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення господарського суду у встановленому законодавством та цим договором порядку, в тому числі у відповідності до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в пункті 6.8. цього договору.

У разі не реалізації предмета іпотеки або визнання аукціону таким, що не відбувся, іпотекодержатель має право залишити предмет іпотеки за собою, на що Іпотекодавець цим надає свою згоду і надання додаткової згоди не потрібно (пункт 6.7. Іпотечного договору).

Умовами пункту 6.8 Іпотечного договору передбачені застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя в порядку позасудового врегулювання, а саме, за цим договором іпотекодержатель має право від свого імені здійснити продаж предмету іпотеки будь-якій особі на підставі цього іпотечного договору, який містить це застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, та/або набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань на підставі цього застереження про задоволення вимог іпотекодержателя або укладеного договору про задоволення вимог Іпотекодержателя в порядку, встановленому законодавством.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо спірного об`єкта нерухомого майна (приміщення офісу за адресою: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Сакко і Ванцетті, буд. 2) підтверджується внесення реєстратором - Перша Краматорська державна нотаріальна контора записів про реєстрацію 19.11.2010 обтяження щодо заборони відчуження нерухомого майна позивача та іпотеки.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 06.05.2015 у справі №905/3777/14 провадження по справі в частині стягнення заборгованості по кредиту у розмірі 287115,58 грн., в частині стягнення поточної заборгованості за відсотками у розмірі 6653,01 грн. та в частині стягнення простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 39350,16 грн. припинено. Решту позовних вимог задоволено. Стягнуто з ТОВ «ВФ «Донремпуть» на користь ПАТ «Ощадбанк» в особі ТВБВ №10004/0271 філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість по кредиту у розмірі 1218615 грн. 93 коп., поточну заборгованість за відсотками у розмірі 24039 грн. 16 коп., прострочену заборгованість за відсотками у розмірі 49756 грн. 14 коп., заборгованість за комісійними доходами за супроводження кредиту у розмірі 195 грн., пеню за прострочення сплати кредиту у розмірі 99966 грн. 26 коп., пеню за несвоєчасну сплату в строк процентів у розмірі 3941 грн. 49 коп. та судовий збір у розмірі 34592 грн. 65 коп.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 13.07.2015 апеляційну скаргу ТОВ «ВФ «Донремпуть» на рішення господарського суду Запорізької області від 06.05.2015 у справі №905/3777/14 повернуто заявникові.

На виконання цього рішення, що набрало законної сили, Господарським судом Запорізької області видано наказ про примусове стягнення від 19.05.2015.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 21.08.2017 у справі №905/1659/17 стягнуто з ТОВ «ВФ «Донремпуть» на користь ПАТ «Ощадбанк» в особі філії Донецького обласного управління ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором кредитної лінії № 3/2010 від 19.11.2010, відсотки за користування кредитом в розмірі 291 366,16 грн, інфляційні втрати в загальному розмірі 1 492 955,05 грн, 3% річних в загальному розмірі 164 190,76 грн, пеню в загальному розмірі 3 345,73 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 29 277,87 грн.

На виконання цього рішення, що набрало законної сили, Господарським судом Донецької області 04.10. 2017 видано наказ про примусове виконання рішення.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 11.12.2018 у справі №905/1673/18 стягнуто з ТОВ «ВФ «Донремпуть» на користь ПАТ «Ощадбанк» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором кредитної лінії № 3/2010 від 19.11.2010 за відсотками за користування кредитом в розмірі 341356,10 грн, інфляційні втрати в загальному розмірі 156434,84 грн, 3% річних в загальному розмірі 49247,17 грн, судовий збір в розмірі 9967,58 грн.

На виконання цього рішення, що набрало законної сили, Господарським судом Донецької області 08.01.2019 видано наказ про примусове виконання рішення.

На виконання рішень суду у вказаних господарських справах на підставі наказів про примусове виконання рішення державним виконавцем відкриті наступні виконавчі провадження: № 49049691 (наказ у справі № 905/3777/14), № 55072908 (наказ у справі № 905/1659/17) та № 58948636 (наказ у справі № 905/1673/18).

Станом на час розгляду даної справи вказані виконавчі провадження об`єднані у зведене виконавче провадження №57765385 на загальну суму 3969247,89 грн і перебувають на виконанні у Відділу примусового виконання рішень.

У процесі виконавчого провадження ПАТ «Ощадбанк» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» оскаржив у судовому порядку бездіяльність органу примусового виконання рішень.За результатами розгляду скарги ухвалою Господарського суду Запорізької області від 12.09.2019 у справі № 905/3777/14 визнано неправомірною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень щодо невжиття заходів в частині реалізації на прилюдних електронних торгах нерухомого майна ТОВ «ВФ «Донремпуть», а саме приміщення офісу загальною площею 442,4 кв.м, розташоване за адресою: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Сакко і Ванцетті, буд. 2, в межах зведеного виконавчого провадження № 57765385, до складу якого входить виконавче провадження № 49049691 з примусового виконання наказу № 905/3777/14, виданого Господарським судом Запорізької області 19.05.2015, суд зобов`язав Відділ примусового виконання рішень вжити невідкладні заходи відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» в частині реалізації на прилюдних електронних торгах вказаного спірного нерухомого майна позивача. Вказана ухвала набрала чинності.

02.10.2019 Відділом примусового виконання рішень винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) № 57765385, якою здійснено опис нерухомого майна, а саме: приміщення офісу загальною площею 442.4 кв.м., розташованого за адресою: Донецька м. Краматорськ, вул. Сакко і Ванцетті, буд. 2, належного боржнику на підставі свідоцтва про право власності САВ 725531 від 01.06.2010, видане Виконавчим комітетом Краматорської міської Ради на підставі рішення виконкому Краматорської міської Ради та зареєстрованого у Краматорському міському бюро технічної інвентаризації від 23 червня 2010 року в реєстраційній книзі № 3 за реєстровим номером 495-Н/Ф.

Листом від 19.07.2019 № 19/01 ТОВ «Виробнича фірма «Донремпуть» зверталось до Відділу примусового виконання рішень та до стягувача ПАТ «Ощадбанк» в особі філії -Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» з проханням реалізувати належне боржнику нерухоме майно, а саме: приміщення офісу за адресою: місто Краматорськ, вулиця Сакко і Ванцетті, 2 (реєстраційний номер майна 5741907).

Органом Державної виконавчої служби в межах зведеного виконавчого провадження з примусового виконання наказів суду про стягнення на користь Банка кредитної заборгованості вчинялися виконавчі дії, пов`язані з реалізацією арештованого предмета іпотеки: обтяжене іпотекою нерухоме майно позивача було виставлено на публічний продаж, однак призначені на 16.04.2021 та 19.05.2021 (перші і другі торги відповідно) не відбулися у зв`язку з відсутністю учасників.

Згідно з протоколом проведення електронних торгів № 543231 Державного підприємства «СЕТАМ» від 22.06.2021 треті електронні торги з реалізації предмета іпотеки, призначені на 22.06.2021, не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.

02.07.2021 ПАТ «Ощадбанк» направило до Відділу примусового виконання рішень заяву, в якій у порядку частини 1 статті 49 Закону України «Про іпотеку» виявило бажання придбати предмет іпотеки: нерухоме майно (будівлю офісу) загальною площею 442, 4 кв. м, розташоване за адресою: Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Сакко і Ванцетті, 2, за початковою ціною 2409785,70 грн, шляхом часткового заліку своїх забезпечених вимог у рахунок ціни майна, а в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про іпотеку», видати АТ «Ощадбанк» відповідну постанову та акт державного виконавця.

Державним виконавцем 05.07.2021 та 19.07.2021 відповідно до статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» винесені постанови про відкладення проведення виконавчих дій з примусового виконання виконавчих документів.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав вбачається, що предмет іпотеки знаходиться у власності позивача на підставі Свідоцтва про право власності САВ № 725531 від 01.06.2010, яке зареєстровано в Краматорському міському бюро технічної інвентаризації 23.05.2010 в реєстровій книзі №3 за номером 495-Н/Ф.

Як свідчать пояснення відповідача 2, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за ТОВ ВФ «Донремпуть» іншого нерухомого майна, крім іпотечного, не зареєстровано.

На теперішній час згідно пояснень Відділу примусового виконання рішень існує непогашена заборгованість на користь АТ "Ощадбанк" за зведеним виконавчим провадженням складає 3963696,84 грн. Загальна сума заборгованості з урахуванням виконавчого збору складає 4 360 066,51 грн.

Правова оцінка аргументів учасників справи та мотиви рішення суду

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 28 червня 2023 року, скасовуючи постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.04.2023 та рішення Господарського суду Донецької області від 20.01.2022 у справі № 905/1263/21 з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування.

Верховний Суд дійшов висновку, що суди залишили поза увагою, що захисту підлягає саме наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду, а відтак не встановили, чи існує у позивача право або законний інтерес саме у цих правовідносинах; якщо так, то який і чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачами; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист належним за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги.

Суди попередніх інстанцій, обмежившись посиланням на те, що дії відповідачів, які стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом, порушують право власності позивача на предмет іпотеки, та, застосувавши до спірних правовідносин положення статті 386 ЦК, якою унормовано засади захисту права власності саме від порушення (про що наведено висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2019 у справі № 910/15651/17), не встановили та в рішеннях не зазначили, якими саме діями відповідачів порушено право власності позивача на предмет іпотеки в контексті зазначених норм права з огляду на те, що будь-яких обставин, які б свідчили про реалізацію предмета іпотеки судами попередніх інстанцій установлено не було, натомість встановлено обставини винесення державним виконавцем постанов про відкладення проведення виконавчих дій з примусового виконання виконавчих документів.

Без належної правової оцінки судів попередніх інстанцій залишилися ті обставини, чи можна кваліфікувати встановлене законом право іпотекодержателя за умови доведення певних обставин отримати задоволення своїх вимог за рахунок переданого в іпотеку майна, а також вчинення відповідних дій державним виконавцем в порядку Закону України «Про виконавче провадження» як протиправний вплив цих осіб (іпотекодержателя/державного виконавця) на права боржника щодо переданого в іпотеку майна.

Також без належної оцінки судів попередніх інстанцій у контексті спірних правовідносин і встановлених обставин, залишилося те, чи входить реалізація іпотекодержателем прав, передбачених частиною 1 статті 49 Закону України «Про іпотеку», до переліку заходів, визначених статтею 9 Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, у відповідності до положень частини першої статті 316 Господарського процесуального кодексу України, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Перевіривши доводи, викладені у позовній заяві, поданих запереченнях і поясненнях сторін, дослідивши надані в порядку статті 74 Господарського процесуального кодексу України письмові докази в їх сукупності та взаємозв`язку, господарський суд при розгляді справи дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, зважаючи на таке.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Приписами статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено право юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, фізичних осіб, які не є підприємцями, державних органів, органів місцевого самоврядування на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2).

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1, 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії (подібний висновок міститься у п. 94 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19).

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої зазначеної статті).

Розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (такий висновок наведено, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Водночас, питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 у справі № 922/2529/19).

Реалізуючи встановлене статтею 55 Конституції України та статтею 4 Господарського процесуального кодексу України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За змістом принципу диспозитивності господарського судочинства, визначеного у статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17).

Предметом позову у справі, що розглядається, є вимога ТОВ «ВФ «Донремпуть», заявлена до ПАТ «Ощадбанк», Відділу примусового виконання рішень, про заборону ПАТ «Ощадбанк» набуття права власності на нежитлове (офісне) приміщення, яке розташоване за адресою: Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Сакко і Ванцетті, 2, на термін дії Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», та заборону Відділу примусового виконання рішень проводити будь-які дії щодо реалізації набуття ПАТ «Ощадбанк» права власності на це приміщення на термін дії Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Матеріалами справи встановлено, що державним виконавцем відкриті відповідні виконавчі провадження на підставі наказу № 905/3777/14, виданого Господарським судом Запорізької області 19.05.2015, №905/1659/17, виданого Господарським судом Донецької області 04.10. 2017, № 905/1673/18, виданого Господарським судом Донецької області 08.01.2019 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Донремпуть» на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» грошової заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані обставинами знаходження зазначеного майна (предмет іпотеки) на території проведення антитерористичної операції та поширення на таке майно заходів, передбачених статтею 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» у частині зупинення дії відповідних законодавчих норм, якими урегульовано питання реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки. Отже, на думку позивача, вчинення відповідачами неправомірних дій, спрямованих на реалізацію предмета іпотеки, порушує його право власності.

Аналізуючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами щодо наявності чи відсутності реальної можливості порушення вказаного права власності позивача в майбутньому внаслідок протиправного впливу іншої особи, надаючи юридичну кваліфікацію встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Положеннями пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення. Частиною другою статті 129-1 Конституції України визначено позитивний обов`язок держави забезпечити виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист та охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

Примусове виконання судових рішень здійснюється відповідно до умов та порядку, передбачених Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VІІІ). Статтею 1 наведеного Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання, зокрема, судових рішень, є сукупністю дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин.

Розділом VІІ Закону України «Про виконавче провадження» (статті 48 - 61) передбачено загальний порядок звернення стягнення на майно боржника під час примусового виконання судових рішень. Так, частинами першою, другою статті 48 цього Закону, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення на майно боржника виконавець виносить ухвалу. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (частина п`ята статті 48 цього Закону).

Звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації (частини перші статей 50, 52 цього Закону).

З наведених правових норм випливає, що під час виконання судових рішень поряд з нормами Закону України «Про виконавче провадження» застосовуються положення Конституції України, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цього Закону.

Разом з визначенням особливостей процедури виконавчого провадження Закон №1404-VІІІ має бланкетні та відсильні норми, які передбачають застосування правових приписів інших нормативних актів при здійсненні виконавчого провадження.

Особливості звернення стягнення на заставлене майно передбачені статтею 51 Закону № 1404-VІІІ, частиною сьомої якої визначено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Зазначена норма є відсильною та надає виконавцю повноваження застосувати до реалізації іпотеки у виконавчому провадженні за рішенням суду про стягнення боргу положення Закону України від 05 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (далі Закон № 898-ІV), які визначають особливості звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону).

Розділом V Закону України «Про іпотеку», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки (статті 33) та регламентовано особливості реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах (статті 41 50).

Відповідно до частини першої статті 33 вказаного Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодердатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачене законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина четверта статті 33 цього Закону).

За змістом частини першої статті 41 Закону № 898-ІV вбачається, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Оскільки статтею 575 Цивільного кодексу України іпотеку визначено як окремий вид застави, положення Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, за змістом наведених правових норм підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі судового рішення чи виконавчого напису нотаріуса, та вже в процесі виконавчого провадження його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах процедури стягнення коштів з іпотекодержателя на користь іпотекодавця. Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.01.2019 у справі № 522/10127/14-ц.

За судовими рішеннями стягнуто заборгованість за кредитним договором, тому виконання рішень суду має здійснюватися за рахунок усього майна, що належить боржнику. Судове рішення чи виконавчий напис нотаріуса щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в матеріалах справи відсутні.

Будь-яке арештоване у виконавчому провадженні майно реалізується відповідно до процедури, визначеної частинами першою, п`ятою, шостою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням порядку проведення електронних торгів, визначеного відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року за № 2831/5 «Про затвердження Порядку реалізації арештованого майна».

Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів.

На підставі цього акта нотаріус видає покупцеві свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. Тобто акт є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Таким чином, акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором.

Зважаючи на викладені обставини, суд наголошує, що спірні правовідносини сторін виникли в межах здійснення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням судових рішень про стягнення простроченої заборгованості за кредитним договором виключно на користь іпотекодержателя ПАТ «Ощадбанк». Натомість, державним виконавцем не вчинялися дії на виконання судового рішення чи виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі частини четвертої статті 33 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 12.09.2019 у справі №905/3777/1, що набрала чинності та є обов`язковою для виконання, зобов`язано орган державної виконавчої служби вжити невідкладних заходів відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» в частині реалізації на прилюдних електронних торгах нерухомого майна ТОВ «ВФ «Донремпуть», а саме, приміщення офісу загальною площею 442,4 кв. м за вказаною адресою.

У своїх письмових поясненнях відповідач 2 неодноразово констатував, що дії, які ним були здійснені щодо реалізації майна на прилюдних торгах здійснені саме на виконання вказаного рішення суду.

Дослідивши доводи позивача про поширення на належне йому нерухоме майно положень статті 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» в частині зупинення дії окремих норм Закону України «Про іпотеку» щодо реалізації предмета іпотеки суд виходить з наступного.

Указом Президента України від 14.04.2014 № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» запроваджено антитерористичну операцію на території України.

Верховною Радою України 2 вересня 2014 року прийнято Закон України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі Закон № 1669-VІІ), яким визначено тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Положеннями статті 1 наведеного Закону (в редакції, чинній на момент проведення електронних торгів) визначено, що період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

В той же час, Президентом України до теперішнього часу не видавалось жодного Указу про завершення проведення антитерористичної операції, а наявність Указу Президента України від 30.04.2018 №116/2018, яким введено широкомасштабну антитерористичну операцію.

Закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону (частина 3 статті 11 Закону статті 11 Закону №1669-VIІ).

Відповідно до статті 1 Закону України від 18.01.2018 № 2268-VIII) "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил. Також, відповідно до підпункту 8 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, внесено зміни до таких законодавчих актів, зокрема, статтю 3 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" доповнено абзацом десятим такого змісту: "антитерористична операція може здійснюватися одночасно із відсіччю збройної агресії в порядку статті 51 Статуту Організації Об`єднаних Націй та/або в умовах запровадження воєнного чи надзвичайного стану відповідно до Конституції України та законодавства України".

Системний аналіз зазначених норм права дозволяє зробити висновок про те, що антитерористична операція та всі нормативні акти, які визначали гарантії прав громадян та/або юридичних осіб на території її проведення в Україні, не припинилася, вона здійснюється одночасно із відсіччю збройної агресії Російської Федерації.

Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 за №1275-р, в редакції розпорядження Кабінету міністрів України від 23 січня 2019 року № 28-р, до них відноситься м. Краматорськ Донецької області (Краматорська міська рада).

Тобто, спірний предмет іпотеки знаходиться на території проведення антитерористичної операції.

Приписами частини першої статті 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», у редакції до 19.05.2021, унормовано, що протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб`єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України «Про іпотеку».

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №905/633/19, на яку посилається у позові ТОВ «ВФ «Донремпуть», зазначені норми під час дії мораторію не допускають можливості реалізації іпотекодержателем такого позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки як набуття права власності на предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Запроваджений законом мораторій зупиняє можливість реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, а відтак унеможливлює укладення оспорюваного договору та наступну реєстрацію за відповідачем права власності на предмет іпотеки.

Водночас, у постанові Верховного Суду від 03.03.2018 у справі № 908/1245/15-г вказано, що у разі коли державний виконавець вчиняє дії на виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, а судове рішення чи виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, то при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях державного виконавця порушень слід виходити із загальних норм Закону України «Про виконавче провадження».

Надавши оцінку встановленим обставинам та сутності позовних вимог, здійснивши юридичний аналіз та співставлення положень статей 48 61 Закону України «Про виконавче провадження», статей 37, 38, 41, 43 47, 49 Закону України «Про іпотеку» та статті 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» господарський суд дійшов висновку про те, що Законом №1669-VII не внесено змін в частині заборони реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки та реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», на підставі якого державним виконавцем вчинені дії щодо звернення стягнення на спірне нерухоме майно позивача у порядку виконання рішення суду щодо стягнення кредитної заборгованості, за умови відсутності судового рішення чи виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що дії державного виконавця щодо передачі на реалізацію на прилюдних торгах спірного нерухомого майна в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя та на підставі рішення суду, що є обов`язковим для виконання (ухвали Господарського суду Запорізької області від 12.09.2019 у справі № 905/3777/ ) відповідають вимогам чинного законодавства.

Що стосується реалізації ПАТ «Ощадбанк» як іпотекодержателем передбачених частиною 1 статті 49 Закону України «Про іпотеку» прав залишити за собою предмет іпотеки, господарський суд виходить з наступного.

ПАТ «Ощадбанк» направило до Відділу примусового виконання рішень письмову заяву №104.20-12/1/5056 від 02.07.2021, в якій у порядку частини першої статті 49 Закону України «Про іпотеку» виявило бажання придбати предмет іпотеки: нерухоме майно (будівлю офісу) загальною площею 442, 4 кв. м, розташоване за адресою: Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Сакко і Ванцетті, 2, за початковою ціною 2 409 785,70 грн, шляхом часткового заліку своїх забезпечених вимог у рахунок ціни майна, а в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про іпотеку», видати АТ «Ощадбанк» відповідну постанову та акт державного виконавця.

Згідно до положень статті 49 Закону України «Про іпотеку» протягом десяти днів з дня оголошення електронного аукціону таким, що не відбувся, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У такому випадку залишення за собою предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом, сформованим за результатами електронного аукціону, що не відбувся, та актом про проведення електронного аукціону. Такий акт є підставою для видачі нотаріусом іпотекодержателю свідоцтва про залишення за собою майна з електронного аукціону, що не відбувся.

У разі оголошення третього електронного аукціону таким, що не відбувся, іпотекодержатель має право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною третього електронного аукціону в порядку, передбаченому частиною першою цієї статті.

Матеріалами справи встановлено, що органом Державної виконавчої служби в межах зведеного виконавчого провадження з примусового виконання наказів суду про стягнення на користь ПАТ «Ощадбанк» кредитної заборгованості вчинялися виконавчі дії, пов`язані з реалізацією арештованого предмета іпотеки: обтяжене іпотекою нерухоме майно позивача було виставлено на публічний продаж, однак призначені на 16.04.2021 та 19.05.2021 перші і другі торги відповідно не відбулися у зв`язку з відсутністю учасників, треті електронні торги з реалізації предмета іпотеки, призначені на 22.06.2021, не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.

Таким чином, право іпотекодержателя залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна у разі оголошення третього електронного аукціону таким, що не відбувся, передбачено законом. Відтак таке звернення ПАТ «Ощадбанк» до органу виконавчої служби відповідає положенням частини першої статті 49 Закону України «Про іпотеку».

Рішення стосовно заяви іпотекодержателя ПАТ «Ощадбанк» від 02.07.2021 про залишення за собою предмета іпотеки шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна органом державної виконавчої служби на теперішній час не прийняте. Державним виконавцем проведення виконавчих дій з примусового виконання судових наказів відкладено.

Підставою звернення до суду стало порушення права власності позивача внаслідок неправомірних дій відповідачів, спрямованих на реалізацію предмета іпотеки при наявності законодавчої заборони на вчинення таких дій.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся із цим позовом з метою захисту права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 319 (Здійснення права власності), 321 (Непорушність права власності) Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів. При цьому порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого таке право зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого зменшилося або зникло як таке.

Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні способом, установленим для захисту прав та інтересів, унаслідок чого їх буде імперативно відновлено.

Захисту підлягають лише порушені права або охоронювані законом інтереси, а тому суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє.

Одночасно, ч.2 ст. 286 ЦК України передбачає, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За правовим висновком, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2019 у справі № 910/15651/17 для захисту права власності особи в порядку частини другої статті 386 Цивільного кодексу України суд повинен встановити наявність реальної можливості порушення вказаного права в майбутньому внаслідок протиправного впливу іншої особи.

Встановлене законом право іпотекодержателя за умови доведення певних обставин отримати задоволення своїх вимог за рахунок переданого в іпотеку майна не можна кваліфікувати як протиправний вплив іпотекодержателя на права майнового поручителя, що унеможливлює застосування до правовідносин сторін положень частини другої статті 386 Цивільного кодексу України, якою унормовано засади захисту права власності саме від порушення.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи, оскільки сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Господарський суд наголошує, що відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Наведеною нормою Закону на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав нежитлове (офісне) приміщення, яке розташоване за адресою: Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Сакко і Ванцетті, 2, на підставі Свідоцтва про право власності САВ № 725531 від 01.06.2010 належить на праві власності ТОВ «Виробнича фірма «Донремпуть» (запис № 495-Н/Ф від 23.06.2010 в реєстровій книзі № 3 Краматорського міського бюро технічної інвентаризації).

Матеріалами справи встановлено, що в межах виконавчого провадження реалізація предмета іпотеки не відбулась, на даний час виконавчі дії є відкладеними. При цьому позивач самостійно, за власною волею письмово звертався до Відділу примусового виконання рішень і стягувача з проханням реалізувати спірне нерухоме майно.

Відтак, на розсуд суду, позивачем під час розгляду справи не доведено належними і допустимими доказами, у розумінні положень статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, факт порушення права власності на спірне нерухоме майно діями відповідачів в контексті зазначених норм права, а також правових підстав застосування приписів ч.2 ст. 286 ЦК України, оскільки відсутні будь-які підстави вважати, що в діях відповідачів наявний відповідний протиправний вплив, який має призвести до реальної можливості порушення права власності позивача у майбутньому

Таким чином, проаналізувавши встановлені у справі обставини справи, характер спірних правовідносин, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням долучені сторонами докази в їх сукупності та взаємозв`язку, господарський суд, враховуючи наведені положення цивільного і господарського законодавства та визначені процесуальним законом стандарти доказування, дійшов висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, тому наявні правові підстави для відмови в їх задоволенні.

Розподіл судових витрат

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов?язаних з розглядом справи.

Судовий збір, відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судовий збір сплачений при зверненні до суду з позовом не відшкодовується, на позивача покладається судовий збір, сплачений ПАТ «Ощадбанк» під час звернення з апеляційною та касаційної скаргою, що сукупно складає 15890, 00 грн.

З огляду на роботу суду у дистанційному режимі, постійні обстріли м.Харків, систематичні відключення постачання електричної енергії, що спричинює неможливість доступу до сканованих копії документів, які суд досліджував під час прийняття судового рішення, у програмі віддаленого доступу, знаходження судді на лікарняному, повний текст рішення суду підписано поза межами строку, що визначений у ст. 233 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 42, 46, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У позовних вимогах Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма Донремпуть до Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що діє в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області про заборону набуття права власності на предмет іпотеки та вчинення певних дій відмовити у повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма Донремпуть (84333. Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Сакко і Ванцетті, будинок 2: ) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (01001, місто Київ, вулиця Госпітальна, буд. 12-Г; ) судовий збір в розмірі 15890, 00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення прийняте у нарадчій кімнаті, його вступну и резолютивну частини проголошено у судовому засіданні 04.04.2024.

Повний текст рішення суду складено та підписано 08.07.2024.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.М. Устимова