ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2024 р. Справа№ 910/15256/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Євсікова О.О.

Корсака В.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2024

у справі № 910/15256/23 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна"

до Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» (далі - позивач; АТ «Страхова компанія «Країна»; апелянт) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (надалі - відповідач; ПрАТ "Акціонерна компанія "Київводоканал") про відшкодування збитків в порядку регресу у розмірі 15 407,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю правових підстав для стягнення з відповідача збитків в порядку регресу у розмірі 15 407,80 грн., оскільки шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.02.2024 у справі № 910/15256/23 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд зазначив, що беручи до уваги, що позивачем було пропущено трирічний строк, встановлений ст. 257 ЦК України, з незалежних від позивача причин та такі причини не були поважними (доказів протилежного позивачем не надано), позовні вимоги Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» є такими, що задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, АТ "Страхова компанія "Країна" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2024 у справі № 910/15256/23 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги АТ "Страхова компанія "Країна".

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, невірно встановлено обставини, які мають значення для справи.

Апелянт зазначає, що місцевим господарським судом неправильно застосовано норми матеріального права, адже стаття 257 Цивільного кодексу України, є нормою матеріального права, а тому продовження строків у зв`язку з пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України не стосується реалізації процесуальних дій, як вказує суд першої інстанції, а стосується реалізації позивачем можливості захистити порушене право.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2024 апеляційна скарга позивача у справі № 910/15256/23 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна на рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2024 у справі № 910/15256/23; справу № 910/15256/23 призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Про перегляд справи в апеляційному порядку сторони повідомлялись шляхом надіслання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у передбачений законом спосіб, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного документа від 26.03.2024, а також відомості щодо розгляду справи судом апеляційної інстанції було оприлюднено на офіційному вебсайті Судова влада України.

15.04.2024 до суду апеляційної інстанції від ПрАТ "Акціонерна компанія "Київводоканал" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 13.02.2024 - без змін. Відповідач вказує, що згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 10.11.2022 по справі № 990/115/22 введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Тому, враховуючи, що строк позовної давності в цій справі починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку (31.07.2019) трирічний строк позовної давності сплив - 31.07.2022.

Водночас, зі змісту позовної заяви, вбачається, що апелянт звернувся з даним позовом лише 26.09.2023, тобто, на думку відповідача, з пропущенням строків позовної давності.

Також у відзиві на апеляційну скаргу відповідач заявив клопотання про розгляд справи з викликом сторін, зазначивши про таку необхідність у зв`язку з особливим значенням справи для сторін, а також з метою повного та всебічного дослідження обставин справи.

29.04.2024 на адресу Північного апеляційного господарського суду від Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи № 910/15256/23.

Щодо заявленого відповідачем клопотання судова колегія вказує, що згідно ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).

Відповідно до п. 1 ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення 15 407,80 грн., вказана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Водночас п. 2 ч. 10 ст. 270 ГПК України встановлює, що з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що дослідження вже наявних в матеріалах справи доказів не вимагає проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін, а тому розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні є недоцільним.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про здійснення розгляду справи в суді апеляційної інстанції з викликом сторін.

Відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів зазначає, що за ч. 1 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Водночас, апеляційний господарський суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Враховуючи зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених ГПК України, проте в розумні строки.

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, між Публічним акціонерним товариством "Страхова компанія "Країна" (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Сервіс» (страхувальник) був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту № 99-09/007/2.1.5 від 25.02.2019, за умовами якого предметом страхування є майновий інтерес, пов`язаний із володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом «Фольксваген Пассат», державний номер НОМЕР_1 . Страхові ризики: усі ризики (повне КАСКО), у тому числі: пошкодження та викрадення. Термін дії договору - з 01.04.2019 до 29.02.2020.

Відповідно до витягу з бази МТСБУ про дію поліса обов`язкового страхування № АМ 006821319 забезпечено транспортний засіб марки МАЗ 4571Р2, державний номер НОМЕР_2 . Страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду, заподіяну майну - 100 000,00 грн., ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю - 200 000,00 грн. Розмір франшизи - 0,00 грн. Станом на 31.07.2019 зазначений поліс є діючим.

31.07.2019 водій ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність якого застрахована Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Саламандра" відповідно до полісу обов`язкового страхування № АМ 006821319, керуючи у м. Києві по просп. Повітрофлотському, 70, автомобілем марки МАЗ 4571Р2, державний номер НОМЕР_2 , при перестроюванні та зміні напрямку руху, не переконався, що це буде безпечним, не надав дорогу автомобілю «Фольксваген Пассат», державний номер НОМЕР_1 , який рухався по тій смузі, на яку він перестроювався, внаслідок чого трапилось зіткнення, що призвело до механічних пошкоджень.

Відповідно до довідки Національної поліції України внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортному засобу «Фольксваген Пассат», державний номер НОМЕР_1 , завдано механічних пошкоджень бокової лівої частини.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.08.2019 по справі № 760/22541/19, що набрала законної сили, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту № 99-09/007/2.1.5 від 25.02.2019 дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої завдано пошкоджень автомобілю «Фольксваген Пассат», державний номер НОМЕР_1 , що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Сервіс», є страховим випадком.

02.08.2019 було складено акт огляду транспортного засобу автомобіля «Фольксваген Пассат», державний номер НОМЕР_1 , відповідно до якого було зафіксовано пошкодження зазначеного автомобіля, які сталися внаслідок дорожньо-транспортній пригоді з вини ОСОБА_1

23.09.2019 Товариство з обмеженою відповідністю «ДТЕК Сервіс» звернулось до позивача із заявою від 23.09.2019 про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до страхового акта № 99-09/55058/2.1.5.1 від 27.09.2019 позивачем здійснений розрахунок суми страхового відшкодування за заподіяні збитки у сумі 68 620,60 грн. та прийнято рішення про виплату Товариству з обмеженою відповідністю «ДТЕК Сервіс» страхового відшкодування.

За заявою страхувальника Товариства з обмеженою відповідністю «ДТЕК Сервіс» вх. № 20789/19 від 23.09.2019 позивачем здійснена виплата страхового відшкодування у сумі 68 620,60 грн. на рахунок ФОП Демидову А.О., що підтверджується платіжним дорученням № 1344 від 30.09.2019.

Згідно рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.02.2020 по справі № 904/5794/19 із ПрАТ «СК «Саламандра» на користь АТ «СК «Країна» було стягнуто шкоду у розмірі 53 212,80 грн. із вирахуванням фізичного зносу 0,43 розрахованого 25.11.2019 ТОВ «ЕАК «Довіра».

Звертаючись до господарського суду з позовом, позивач вказує, що згідно схеми місця ДТП та довідки про ДТП власником транспортного засобу МАЗ 4571Р2, державний номер НОМЕР_2 є ПрАТ "АК "КИЇВВОДОКАНАЛ", окрім того, згідно страхового акту та розрахунку страхового відшкодування складеного ПрАТ «СК «Саламандра» та долученого до матеріалів справи № 904/5794/19 страхувальником за полісом № АМ006821319 є ПрАТ "АК "КИЇВВОДОКАНАЛ".

За змістом статей 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким законом, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику, який виплатив страхове відшкодування за Договором добровільного страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого. Тобто у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого деліктного зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 910/3165/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що у даному випадку до позивача, у зв`язку з виплатою страхового відшкодування, перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами 1, 2 статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1 та 3 частини 1 статті 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Отже, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність певної особи обумовлена загальним принципом наявності вини.

Як вже зазначалось, постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.08.2019 у справі № 760/22541/19, винним у скоєнні зазначеного ДТП є водій ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про страхування", страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Статтею 4 Закону України "Про страхування" визначено, що майнові інтереси, які пов`язані із володінням, користуванням і розпорядженням майном, а також інтереси, пов`язані з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності) віднесені до об`єктів страхування.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про страхування", страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку.

Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Згідно статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

При цьому, під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

За ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системний аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є саме законний володілець джерела підвищеної небезпеки.

Відтак, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, з урахуванням наведених фактичних обставин справи, судова колегія вважає правильними висновки місцевого господарського суду про те, що відповідальність за шкоду, заподіяну застрахованому транспортному засобу - «Фольксваген Пассат», державний номер НОМЕР_1 , має нести відповідач, як законний володілець джерела підвищеної небезпеки.

В той же час, з матеріалів справи вбачається про заявлення відповідачем у відзиві клопотання про застосування строків позовної давності.

Так, судом першої інстанції зазначається, що з позовної заявою до господарського суду позивач звернувся 26.09.2023, про що свідчить дата зазначена на штампі поштової установи на конверті.

За висновками місцевого господарського суду, позивачем було пропущено строк позовної давності не з поважних причин, а з власної волі - оскільки позивач на власний розсуд обирав процесуальні способи захисту своїх прав. При цьому, звертаючись до господарського суду, позивач не посилався на те, що незвернення до ПАТ «АК «Київводоканал» було обумовлене обставинами, які не залежали від його дій та ним було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування, а тому з огляду на вищевикладене підстав для задоволення позову немає.

Також суд першої інстанції погодився з твердженнями відповідача, що саме по собі введення на території України воєнного стану не може бути безумовною підставою для зупинення чи продовження строків позовної давності, оскільки: по-перше, діюча система правосуддя у період з 24.02.2022 по 31.07.2022 продовжувала виконувати покладені на неї функціональні обов`язки, зокрема в частині прийняття та розгляду позовних заяв; по-друге, 25.04.2022 Мінреінтеграції затвердило Перелік громад, що розташовані в районах проведення бойових дій або які є тимчасово окупованими, яким було виключено м. Київ з даного переліку, що означало нормальне відновлення життєдіяльності та комунікації в м. Києві; по-третє, позивачем не надано жодних доказів підтверджуючих факт того, що на початку введення на території України воєнного стану господарська діяльність позивача була зупинена у зв`язку з обставинами, що виникли; по-четверте, з відомостей що знаходяться у відкритому доступі, а саме з сайту судова влада України (https://court.gov.ua/fair/) - «стан розгляду справ», за пошуковим критеріям: «дата надходження 24.02.2022 - 31.07.2022» «Сторона по справ: Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна»» вбачається, що позивачем у вказаний період здійснювалось звернення до суду з іншими позовами і факт наявності на території України воєнного стану жодним чином не перешкоджало позивачу звертатись до господарського суду з позовними вимогами, зокрема у справах № 760/16627/2; № 205/10769/21; № 309/1873/22; № 381/1213/22; № 916/1105/22 та ін.

Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не мав будь - яких обмежень у подачі позовної заяви, оскільки робота підприємств та установ була відновлена, громадський транспорт працював, поштові відділення та суди були відкриті. Позивач мав об`єктивну можливість подати позовну заяву звернувшись до суду або направити її засобами поштового відправлення, проте таких дій не вчинив. Будь - яких доказів про наявність об`єктивних перешкод у позивача для подачі позовної заяви до матеріалів справи не додано та на такі докази позивач не посилається.

З вказаними висновками місцевого господарського суду колегія суддів не погоджується, з огляду на таке.

Згідно статті 256 Господарського процесуального кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 5 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до частин 2-5 статті 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вірно вказує відповідач, оскільки відносини між позивачем та відповідачем є суброгацією, а ДТП сталася 31.07.2019, строк позовної давності мав би сплинути 31.07.2022.

Однак, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України установлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (у редакції від 01.07.2023) установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19.12.2020 до 30.06.2023 на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20.05.2020 № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22.07.2020 № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Крім того, Законом України від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2102-IX від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» із 05:30 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та наразі не є припиненим.

Таким чином, станом на момент звернення позивача до господарського суду в Україні діяв воєнний стан.

Отже, з урахуванням приписів статей 256-258, 259, п.п. 12, 19 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (у редакції, чинній станом на дату подання позову до суду), а також того, що позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до відповідача про стягнення 15 407,80 грн. страхового відшкодування в порядку суброгації - 26.09.2023, колегія суддів дійшла висновку, що позовна давність не спливла, і відповідно позивач в межах строків позовної давності звернувся до господарського суду з позовом до відповідача за захистом своїх прав та інтересів про стягнення коштів.

За таких обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням вищезазначених правових норм, зважаючи на наведене останнім обґрунтування, дійшов помилкового висновку про те, що позивач звернувся за захистом свого порушеного права поза межами строку позовної давності, оскільки строки позовної давності, передбачені статтею 257 ЦК України, були продовжені в силу закону.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апелянта знайшли своє підтвердження щодо продовження строків позовної давності за вимогами про відшкодування збитків в порядку регресу у розмірі 15 407,80 грн. у зв`язку з пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Стосовно посилань відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22, в якій зазначено, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами, суд апеляційної інстанції зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у названій постанові давала визначення процесуальним строкам саме в адміністративному судочинстві, у той час, як строк позовної давності є нормою матеріального права.

Відтак, колегія суддів вказує, що наведені відповідачем доводи стосуються процесуальних строків продовжених відповідним процесуальним кодексом та, тим самим, не стосуються положень щодо строків позовної давності, які регулюються ЦК України.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК України).

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Частиною 1 статті 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На переконання колегії суддів, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження за результатами апеляційного розгляду та приймаються до уваги щодо стягнення збитків в порядку регресу у розмірі 15 407,80 грн., у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, а апеляційна скарга, - задоволенню.

В силу положень ст. 129 ГПК України судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача - ПрАТ "Акціонерна компанія "Київводоканал".

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2024 у справі № 910/15256/23 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" до Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" про відшкодування коштів повністю.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (ідентифікаційний код - 03327664, адреса: 01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 1-а) на користь Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" (ідентифікаційний код - 20842474, адреса: 04176, м. Київ, вул. Електриків, буд. 29А) збитки в порядку регресу у розмірі 15 407,80 грн. (п`ятнадцять тисяч чотириста сім гривень 80 копійок).

4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (ідентифікаційний код - 03327664, адреса: 01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 1-а) на користь Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" (ідентифікаційний код - 20842474, адреса: 04176, м. Київ, вул. Електриків, буд. 29А) суму судового збору за подачу позову в розмірі 2 684,00 грн. (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні).

5. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (ідентифікаційний код - 03327664, адреса: 01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 1-а) на користь Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" (ідентифікаційний код - 20842474, адреса: 04176, м. Київ, вул. Електриків, буд. 29А) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 4 026,00 грн. (чотири тисячі двадцять шість гривень).

6. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду.

7. Справу № 910/15256/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді О.О. Євсіков

В.А. Корсак