ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року Черкаси справа №925/434/24

Господарський суд Черкаської області у складі судді Кучеренко О.І.,

без виклику учасників справи, розглянув справу

за позовом Черкаської міської ради (вул.Б.Вишневецького, 36, м.Черкаси, 18001, ідентифікаційний код 25212542)

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення 106 292,24 грн

04.04.2024 Черкаська міська рада звернулася у Господарський суд Черкаської області із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , у якому просить суд стягнути з відповідачки заборгованість за користування земельною ділянкою без достатніх правових підстав у сумі 106292,24 грн. У позовній заяві позивач також просить суд стягнути з відповідачки на користь Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на земельній ділянці позивача площею 0,0383 га із кадастровим номером :03:018:0116, знаходиться нерухоме майно, що належало відповідачці у період з 22.03.2017 до 28.06.2023. Відповідачка з моменту набуття права власності на нерухоме майно здійснювала фактичне користування земельною ділянкою без відповідних правовстановлюючих документів та без здійснення оплати за таке фактичне користування, що є порушенням прав територіальної громади міста Черкаси через ненадходження грошових коштів до місцевого бюджету. У добровільному порядку безпідставно збережені кошти у сумі 106 292,24 грн відповідачка не сплатила, що і стало підставою для звернення позивача з цим позовом до суду для їх примусового стягнення з відповідачки.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 09.04.2024 відкрито провадження у справі, справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Встановлено відповідачці строк для подачі відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову у строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали та заперечень на відповідь на відзив (у разі їх наявності) не пізніше 10 днів з дня отримання відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив відповідача на позов не пізніше 10 днів з дня отримання відзиву.

03.05.2024 (08.05.2024 повторно) від позивача та відповідачки до суду надійшла спільна заява про затвердження мирової угоди, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору та досягненням спільної згоди на укладення мирової угоди.

17.06.2024 від позивача до суду надійшла заява про відкликання заяви про затвердження мирової угоди, у якій позивач просив суд відкликати заяву про затвердження мирової угоди, у зв`язку з тим, що відповідачка виправлену мирову угоду не підписала та подала до суду заяву про закриття провадження у справі, що свідчить про відсутність згоди відповідачки вирішити спір у добровільному порядку шляхом укладення мирової угоди.

Розглянувши заяву позивача про відкликання заяви про затвердження мирової угоди, суд зазначає, що права та обов`язки учасників справи передбачені у статті 42 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, пунктом 3 частини 1 цієї статті передбачене право учасників справи подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема диспозитивність та верховенство права (стаття 2 Господарського процесуального кодексу України).

Якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права) (частина 10 статті 11 Господарського процесуального кодексу України)

При розгляді цієї заяви суд враховує, що відповідно до статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вирішуючи питання щодо вказаної заяви, суд зазначає, що приписами статті 192 Господарського процесуального кодексу України не встановлена процесуальна можливість подання заявником клопотання про відкликання чи залишення без розгляду заяви про затвердження мирової угоди, але виходячи із загальних принципів судочинства, зокрема диспозитивності та верховенства права, суд вважає за можливе застосувати аналогію закону, яка відповідає змісту поданої заявником заяви, а саме положенням пункту 3 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо до постановлення ухвали про відкриття провадження у справі від позивача надійшла заява про врегулювання спору або заява про відкликання позовної заяви.

Заявник вправі подати заяву про відкликання поданої ним заяви, а суд не має права обмежувати його у цьому, тому задовольняє її та залишає її без розгляду.

21.05.2024 відповідачка надіслала суду заяву про закриття провадження у справі, у якій просила суд закрити провадження у справі №925/434/24 на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відповідачка набула право власності на нежитлові будівлі як громадянин, а не як фізична особа-підприємець. Ці нежитлові будівлі не використовувались нею у господарській діяльності, оскільки місцем провадження господарської діяльності є АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_3 . При цьому нерухомість була відчужена відповідачкою також як громадянином, а не як фізичною особою-підприємцем. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, відповідачка вважає, що цей спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

06.06.2024 позивач надіслав суду заперечення на заяву про закриття провадження у справі, у яких зазначив, що доводи відповідачки щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за нею як за фізичною особою без прив`язки до статусу підприємця не заслуговують на увагу суду з огляду на те, що чинним законодавством права власності на будь-який об`єкт реєструються виключно за фізичною або юридичною особою. Спірна земельна ділянка має цільове призначення для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, що свідчить про можливість використання такого об`єкту нерухомості та такої земельної ділянки для цілей зайняття господарською діяльністю. Відповідно до характеристики будівлі, що знаходиться на спірній земельній ділянці, функціональне призначення приміщень є майстерня, основне і підсобне приміщення, що також вказує на використання такого приміщення у господарській діяльності. Крім того, одним з видів економічної діяльності відповідачки є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, тобто відповідачка має можливість надавати в оренду належне їй нерухоме майно надає іншим особам, що також вважається провадження господарської діяльності.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Черкаська міська рада в силу положень пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» є власником земельної ділянки з кадастровим номером :03:018:0116, площею 0,0383 га, що знаходиться у АДРЕСА_4 , що підтверджене інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-023 від 12.12.2023 (дата державної реєстрації права 10.02.2017).

У витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-023 від 12.12.2023, зазначено, що земельна ділянка площею 0,0383 га, кадастровий номер: :03:018:0116, зареєстрована 10.02.2017, з цільовим призначенням: 03.15 Для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови.

Згідно з інформаційною довідкою №369613914 від 13.03.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна у власності ОСОБА_1 у період з 22.03.2017 до 28.06.2023 передувала нежитлова будівля (об`єкт житлової нерухомості), яка розташована за адресою АДРЕСА_4 на підставі договору дарування від 22.03.2017.

Відповідно до договору дарування нежитлових приміщень від 22.03.2017 ОСОБА_1 прийняла у дар нежитлові будівлі, позначені на плані літ.Г-1, Д-1, загальною площею 98,6 м2, що знаходяться по АДРЕСА_4 . Зазначені нежитлові будівлі розташовані на земельній ділянці розміром 0,0383 га з кадастровим номером :03:018:0116.

28.06.2023 було укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_1 передає (продає) у власність ОСОБА_2 нежитлові будівлі позначені на плані літ.Г-1, Д-1, загальною площею 98,6 м2, що знаходяться по АДРЕСА_4 , а ОСОБА_2 приймає цей об`єкт у власність та сплачує за нього продавцю 235 499,00 грн.

Отже, у період з 22.03.2017 до 28.06.2023 відповідачка була власницею нежитлових будівель (об`єкт житлової нерухомості), що розташовані за адресою АДРЕСА_4 , які знаходяться на земельній ділянці, що належить на праві комунальної власності позивачу .

За доводами позивача, у цей період, договір оренди землі не було укладено та кошти за здійснення фактичного користування землею до міського бюджету не сплачено. Тобто, відповідачка з моменту набуття права власності на нерухоме майно до моменту відчуження цього на майна на користь іншої особи, здійснювала фактичне користування земельною ділянкою під її нерухомим майном, без відповідних правовстановлюючих документів та без здійснення оплати за таке фактичне користування.

Відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 18.12.2023, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :03:018:0116, становить 250 370,93 грн.

Відповідно до повідомлення Держгеокадастру №6-28-0.222-600/2-24 від 12.01.2024 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель за 2023 рік», значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок за 2017-2020 роки було сталим і застосовувалось із значенням 1.0, за 2021 рік для земель несільськогосподарського призначення 1,1, за 2022 рік 1,15, за 2023 рік 1,051.

Рішенням Черкаської міської ради №2-13-12 від 25.06.2015 затверджено Положення про встановлення плати за землю на території міста Черкаси. У розділі 9 цього положення наявна таблиця, згідно з пунктом 4 якої слідує, що за земельні ділянки, яким КВЦПЗ присвоєно 3.15, ставка орендної плати за користування такими земельними ділянками становить 3% від їх нормативно-грошової оцінки.

Рішеннями Черкаської міської ради №2-2219 від 27.06.2017 та №2-4690 від 27.06.2019 затверджено Положення про встановлення плати за землю на території міста Черкаси. У розділі 8 Положень наявна таблиця, з пункту 7 якої слідує, що за земельні ділянки яким КВЦПЗ присвоєно 03.15 ставка орендної плати за користування такими земельними ділянками становить 9% від їх нормативно-грошової оцінки.

Згідно з розрахунком позивача, за час фактичного користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів за період з 22.03.2017 (дати набуття відповідачкою права власності на нерухоме майно) до 28.06.2023 (до дати відчуження майна) загальний розмір заборгованості відповідача (з урахуванням коефіцієнтів індексації) становить 106 292,24 грн.

Фактичне користування відповідачкою земельної ділянки та ухилення від сплати безпідставно збереженої за рахунок Черкаської міської ради орендної плати, є порушенням права територіальної громади міста Черкаси щодо надходження грошових коштів до місцевого бюджету, і відповідно стало підставою для звернення позивача з цим позовом до суду для примусового стягнення з відповідача безпідставно збережених грошових коштів.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд при прийнятті рішення та оцінка аргументів учасників справи.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до приписів частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 761/33069/16-ц.

Частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України встановлені особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 492/1519/15-ц у постанові від 15.01.2020 дійшла висновку, що критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Верховний Суд у постанові від 15.05.2018 у справі №920/1275/16 зазначив, що чинне законодавство не виділяє такого суб`єкта права власності як фізична особа - підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи - підприємця. Отже, суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь - якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому, правовий статус фізичної особи - підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності.

Доводи відповідачки про факт реєстрації права власності на нерухоме майно за нею як за фізичною особою без прив`язки до статусу підприємця не заслуговують на увагу суду з огляду на те, що чинним законодавством права власності на будь-який об`єкт реєструється виключно за фізичною чи юридичною особою.

Законодавство лише встановлює, що фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Отже, суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому, правовий статус фізичної особи-підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності.

Крім того, земельна ділянка з кадастровим номером :03:018:0116, площею 0,0383 га, на якій знаходилось нерухоме майно відповідачки, зареєстрована з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, що свідчить про можливість використання такого об`єкту нерухомості та такої земельної ділянки для цілей зайняття господарською діяльністю.

Суб`єктами господарювання визнаються, зокрема, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які зареєстровані відповідно до закону як підприємці, та здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 55 Господарського кодексу України).

У статті 3 Господарського Кодексу України визначено, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.

Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини.

Господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб`єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності.

Під організаційно-господарськими відносинами у цьому Кодексі розуміються відносини, що складаються між суб`єктами господарювання та суб`єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю.

Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності (стаття 2 Господарського Кодексу України).

Як свідчить інформація з витягу з реєстру платників єдиного податку, який долучений відповідачкою до своєї заяви про закриття провадження у справі, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 має наступні види господарської діяльності: 47.77 роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами в спеціалізованих магазинах; 46.48 оптова торгівля годинниками та ювелірними виробами; 96.09 надання інших індивідуальних послуг; 47.78 роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах; 47.19 інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах та 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (земельні ділянки, загальна площа яких не перевищує 0,2 га, житлові приміщення та/або їх частини, загальна площа, яких не перевищує 100 м2, нежитлові приміщення (споруди, будівлі) та/або їх частини, загальна площа, яких не перевищує 300 м2).

Ці ж види економічної діяльності відповідачки зазначені і у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Крім того, як свідчить інформація з технічного паспорту нерухомого майна, яке належало відповідачці, експлікація приміщень складається, зокрема, з майстерні та підсобних приміщень, що також підтверджує інформацію щодо можливості використання об`єкту нерухомості з метою проведення підприємницької діяльності та виключає використання його в особистих цілях чи для проживання.

У постанові Верховного Суду від 13.05.2024 у справі №910/17361/23 зазначено, що «одним з видів економічної діяльності відповідача згідно з відомостями, внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Місцевий господарський суд наведеного не врахував, фактично обмежившись лише посиланням на те, що у найменуванні сторони відповідача не вказано «підприємець», у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі за позовом Департаменту саме з огляду на суб`єктний склад учасників. Зважаючи на характер правовідносин сторін у цій справі та суб`єктний склад, колегія суддів вважає правомірним висновок суду апеляційної інстанції про підвідомчість цього спору господарському суду»

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що даний спір підвідомчий господарському суду, оскільки відповідачка є учасником господарських відносин щодо організаційно-господарських повноважень на основі відносин права власності останньої.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення коштів у порядку статей 1212 - 1214 Цивільного кодексу України з відповідачки, як землекористувача, який використовує частину земельної ділянки комунальної власності без правовстановлюючих документів.

Правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, як визначено у статті 120 Земельного кодексу України.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі.

Як слідує із положень статті 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

За змістом глави 15 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

За змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, за змістом приписів вказаних норм чинного законодавства виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

З огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачкою у спірний період не було укладено договору оренди землі і відповідно право оренди земельної ділянки не було зареєстровано. Разом з тим, суд констатує, що у зв`язку з тим, що на спірній земельній ділянці знаходилося нерухоме майно відповідачки, остання користувалася спірною земельною ділянкою без достатньої на те правової підстави.

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з статтею 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Судом встановлено, що відповідачка не є власником та постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (стаття 14.1.72 Податкового кодексу України).

Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (статті 14.1.125, 14.1.136, 288.5 Податкового кодексу України).

У статті 289 Податкового Кодексу України визначено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за формулою: Кi = І : 100, де І - індекс споживчих цін за попередній рік.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

Згідно з інформацією, яка міститься у витязі з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :03:018:0116 станом на 18.12.2023 становить 250 370,3 грн

Як зазначалось судом вище, значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок за 2017-2020 роки було сталим і застосовувалось із значенням 1.0, за 2021 рік для земель несільськогосподарського призначення 1,1, за 2022 рік 1,15, за 2023 рік 1,051.

Отже, з врахуванням коефіцієнтів індексації, що вказані в повідомленні Держгеокадастру від 12.01.2023, нормативна грошова оцінка земельної ділянки із кадастровим номером :03:018:0116 у 2022 році становила 217713,85 грн, у 2017-2021 роках становила 197 921,68 грн.

Згідно з рішенням Черкаської міської ради №2-13-12 від 25.06.2015 ставка орендної плати за користування земельними ділянками, які відведені під будівництво та обслуговування інших будівель громадської забудови становить 3% від їх нормативно-грошової оцінки.

Згідно з рішеннями Черкаської міської ради №2-2219 від 27.06.2017 та №2-4690 від 27.06.2019 затверджено ставка орендної плати за користування такими земельними ділянками становить 9% від їх нормативно-грошової оцінки.

Отже, за розрахунком позивача, за час фактичного користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, за період з 02.04.2017 до 27.06.2023 розмір заборгованості відповідачки становить 106292,24 грн (у 2017 році - 4457,30 грн, у 2018 році - 17812,95 грн, у 2019 році - 17812,95 грн, у 2020 році - 17812,95 грн, у 2021 році - 17812,95 грн, у 2022 році - 19594,25 грн, у 2023 році - 10988,88 грн).

Судом перевірений розрахунок заборгованості позивача та з врахуванням наведених положень, суд дійшов висновку, що розрахунок позивачем зроблений арифметично вірно, а тому відповідачка мала сплатити позивачу як власнику земельної ділянки, за період з 02.04.2017 до 27.06.2023 106 292,24 грн.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного Кодексу України (такий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц).

Як слідує з матеріалів справи та не спростовано відповідачкою, остання у спірний період не сплачувала позивачу за користування спірною земельною ділянкою плату за землю. Отже, відповідачка за вказаний період фактично збільшила своє майно (безпідставно зберегла у себе кошти), а позивач втратив його на суму 106 292,24 грн. Вказана сума коштів підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача у порядку статей 1212 - 1214 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача є доведеними та обґрунтованими, розмір заборгованості не заперечений відповідачкою, а тому позов підлягає до задоволення у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені повністю, сплачена ним сума судового збору підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідачки у сумі 3028,00 грн.

Керуючись статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь міського бюджету м.Черкаси (рахунок UA0023759, банк: Казначейство України (ЕАП), одержувач платежу: ГУК у Черк.обл./тг м.Черкаси, ідентифікаційний код 37930566, код бюджетної класифікації: 24062200) 106 292,24 грн безпідставно збережених коштів.

3.Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради (вул.Б.Вишневецького, 36, м.Черкаси, 18001, ідентифікаційний код 38715770) 3028,00 грн судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення. Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Північного апеляційного господарського суду.

Суддя О.І.Кучеренко