Справа № 910/9589/23
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.06.2024 (повний текст було складено 13.06.2024) було апеляційні скарги Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/9589/23 - залишено без задоволення. Водночас, рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 10/9589/23 позов задоволено частково: зобов`язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розглянути звернення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» щодо позачергового задоволення вимог Національного банку України в сумі 23 830 007,93 грн, отриманих АТ "Дельта Банк" від продажу права вимоги до ПАТ "Укргазвидобування" за договором кредитної лінії 30.09.2013 № ВКЛ-2022390/1, укладеним між АТ "Дельта Банк" та ПАТ "Укргазвидобування".
При цьому в частині позовних вимог про зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснити виплату коштів у розмірі 23 830 007,93 грн, отриманих АТ «Дельта Банк» від продажу права вимоги до ПАТ «Укргазвидобування» за договором кредитної лінії 30.09.2013 № ВКЛ-2022390/1, укладеним між АТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування», в рахунок часткового позачергового задоволення вимог було відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/9589/23, Національний банк України звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/9589/23 скасувати частково. Зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснити виплату коштів в розмірі 23 830 007,93 грн., отриманих АТ «Дельта Банк» від продажу права вимоги до ПАТ «Укргазвидобування» за договором кредитної лінії 30.09.2013 № ВКЛ-2022390/1, укладеним між АТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування», в рахунок часткового позачергового задоволення вимог Національного банку України. У решті рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/9589/23, яким частково задоволено позовні вимоги Національного банку України про зобов`язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розглянути звернення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» щодо позачергового задоволення вимог Національного банку України в сумі 23 830 007,93 грн, отриманих АТ «Дельта Банк» від продажу права вимоги до ПАТ «Укргазвидобування» за договором кредитної лінії 30.09.2013 № ВКЛ-2022390/1, укладеним між АТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування», залишити без змін.
Також не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/9589/23, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/9589/23 в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розглянути звернення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» щодо позачергового задоволення вимог Національного банку України в сумі 23 830 007,93 грн, отриманих АТ "Дельта Банк" від продажу права вимоги до ПАТ "Укргазвидобування" за договором кредитної лінії 30.09.2013 № ВКЛ-2022390/1, укладеним між АТ "Дельта Банк" та ПАТ "Укргазвидобування". Стягнути з Позивача - Національного банку України на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб понесені витрати на оплату судового збору за подання апеляційної скарги.
Вважаю, що апеляційну скаргу Національного банку України слід було задовольнити з наступних підстав.
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Виконавчої дирекції Фонду від 20.12.2018 №3400 "Про затвердження умов продажу активів АТ "ДЕЛЬТА БАНК" вирішено здійснити реалізацію частини предмету застави, а саме:
- право вимоги Банка до ПАТ "Укргазвидобування" щодо сплатити процентів за користування кредитом за ставкою 24% річних за договором №BKЛ-2022390/l у сумі 77 647 468,01 грн за початковою ціною 77 647 468,01 грн;
- право вимоги Банка до Товариства щодо сплатити процентів за користування кредитом за ставкою 24% річних за договором №ВКЛ-2022390 у сумі 151 766 129,39 грн, за початковою ціною 151 766 129,39 грн.
НБУ, як заставодержателем, на підставі рішення НБУ від 22.01.2019 №34-рш "Про погодження умов реалізації майнових прав за кредитними договорами, переданих Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" у заставу Національному банку України", надано згоду відповідачам на реалізацію предмета застави, при цьому погодивши, що початкова ціна реалізації майнових прав за договором застави-1 складає 151 766 129,39 грн, а майнових прав за договором застави-2 - 77 647 468,01 грн.
Оскільки предмет застави був об`єднаний в один лот, його початкова ціна склала 229 413 597,40 грн (151 766 129,39 грн + 77 647 468,01 грн).
В подальшому, за результатами відкритих торгів (аукціону), які були здійсненні за допомогою електронної торгової системи ProZorro та оформлені протоколом електронних торгів від 26.03.2019 №UA-EA-2019-01-28-000102-b, Банком та ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" 15.04.2019 укладено договір відступлення, за умовами якого Банк відступив, а ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" набуло належні Банку права вимоги за реалізованим предметом застави.
За відступлення прав вимоги за реалізованим предметом застави ТОВ "ФК "Фінгруп Фактор" сплачує Банку грошові кошти в сумі 75 706 487,14 грн (пункт 4 договору відступлення).
Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду від 04.04.2019 № 772 продовжено строки здійснення процедури ліквідації Банку строком на один рік з 05.10.2019 до 04.10.2020, включно, та делеговано повноваження ліквідатора Банка уповноваженій особі Фонду на ліквідацію Банка Кадирову В.В.
За реалізований предмет застави до НБУ надійшла частина коштів у сумі 46 129 604,41 грн (50 082 822,70 грн - 7% витрати Фонду згідно з Положенням №138), як кошти, отримані від реалізації права вимоги до Товариства за договором №BKJI-2022390 щодо сплати процентів за користування кредитом за ставкою 24% річних.
Також у мотивувальній частині рішення у вказаній справі було зазначено, наступне.
«НБУ не були перераховані грошові кошти від реалізації права вимоги до Товариства за Договором № ВКЛ-2022390/1 щодо сплати процентів за користування кредитом за ставкою 24 % річних в сумі 23.830.007,93 грн. (25.623.664,44 грн. - 1.793.656,51 грн. (7 % витрати Фонду згідно з Положенням № 138).
Судом встановлено, що Банком не здійснено звернення до Фонду про позачергове задоволення вимог НБУ в сумі 23.830.007,93 грн., отриманих від продажу майнових прав Банку за Договором № ВКЛ-2022390/1, в рахунок часткового погашення кредиторських вимог за Кредитними договорами.
Підсумовуючи викладені вище обставини суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про зобов`язання Банку в особі уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Банку подати до Фонду звернення та супровідні документи про позачергове задоволення вимог НБУ в сумі 23.830.007,93 грн., отриманих від продажу майнових прав Банку за Договором № ВКЛ-2022390/1, в рахунок часткового погашення кредиторських вимог за Кредитними договорами, є обґрунтованою та підлягає задоволенню повністю.
Приймаючи до уваги задоволення судом позовної вимоги про зобов`язання Банку в особі уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Банку подати до Фонду звернення та супровідні документи про позачергове задоволення вимог НБУ в сумі 23.830.007,93 грн., отриманих від продажу майнових прав Банку за Договором № ВКЛ-2022390/1, в рахунок часткового погашення кредиторських вимог за Кредитними договорами, решта вимог НБУ до Фонду у вигляді визнання протиправною бездіяльності останнього та зобов`язання розглянути звернення щодо позачергового задоволення вимог НБУ, за висновками суду, є передчасними та задоволенню не підлягають».
В цій частині обґрунтованими є доводи НБУ з посиланням на те, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог фактично не є ефективним способом захисту прав позивача.
Так, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 викладені наступні правові позиції. Відповідно до частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Отже, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19).
Також, Верховний Суд у постанові від 20.12.2022 у справі № 914/1688/21 дійшов висновків, що ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Такі ж висновки сформульований, зокрема, в постановах Верховного Суду від 04.10.2022 у справі № 914/2476/20, від 08.11.2022 у справі № 917/304/21 та від 27.04.2023 у справі № 910/9215/21.
З огляду на що, спосіб захисту, обраний позивачем повинен бути ефективним, повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
В даному випадку саме таким є позовом Національного банку України. А тому, вважаю, що апеляційна скарга (як і позов) НБУ підлягає задоволенню повністю.
Суддя
Північного апеляційного
господарського суду О.М. Коротун