ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.06.2024р. Справа №905/396/24

Господарський суд Донецької області у складі судді Харакоза К.С.,

секретар судового засідання Пелих Т.В.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю КАМ ІНВЕСТ, м.Слов`янськ, Донецька область,

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю VIP Бетон, с. Рівне, Покровський район, Донецька область,

про стягнення 124950,49 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача Мацак О.Ю., в режимі відеоконференції,

від відповідача Бурашнікова О.С., в режимі відеоконференції,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю КАМ ІНВЕСТ звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю VIP Бетон про стягнення 124950,49 грн., з яких: 103873,85 грн. інфляційна складова, 21076,64 3% річних.

Хід розгляду справи та процесуальні дії.

Ухвалою суду від 18.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідно до частини 5 статті 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Відповідно до статті 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 30.04.2024 за клопотанням відповідача розгляд справи призначено в судовому засіданні з повідомленням сторін на 17.05.2024.

17.05.2024 та 03.06.2024 судові засідання не відбулися з причини оголошення на території Харківської області повітряної тривоги. Ухвалами від 20.05.2024, від 03.06.2024 розгляд справи призначено на 03.06.2024, та на 25.06.2024 відповідно.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухані усні пояснення учасників справи.

Доводи учасників процесу.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що рішенням Господарського суду Донецької області у справі №905/125/23 від 18.08.2023, позовні вимоги ТОВ КАМ ІНВЕСТ задоволені, стягнуто з ТОВ VIP Бетон на користь ТОВ КАМ ІНВЕСТ за договором поставки №Ц-49/21 від 16.08.2021 зокрема основну заборгованість у розмірі 344294,35 грн. Рішення Господарського суду Донецької області у справі №905/125/23 від 18.08.2023 залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 01.11.2023. Станом на теперішній час відповідач заборгованість не погасив у зв`язку з чим позивачем нараховані 103873,85 грн. інфляційних втрат, 21076,64 грн. 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України.

У відзиві на позовну заяву, заявах від 02.04.2024, запереченнях на відповідь на відзив відповідач просив суд відмовити в задоволені позову, зазначаючи наступне:

позивач не передав відповідачу видаткову накладну №43 від 19.02.2022 в підтвердження передачі товару за договором поставки №Ц-49/21 від 16.08.2021, не надав докази факту передачі товару відповідачу. При розгляді справи №905/125/23 суди дійшли помилкового висновку, що видаткова накладна №43 була належним чином складеним документом;

в розрахунку заборгованості не обґрунтований початок періоду нарахування інфляційних втрат та 3% річних. Також, розрахунок інфляційних втрат здійснений позивачем невірно, оскільки містить розрахунок за пів місяця як за повний, що не відповідає правовій позиції викладеної у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19, згідно якої інфляційна складова боргу не враховується за неповний місяць якщо час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями);

пункти 7.1, 7.2 договору поставки №Ц-49/21 від 16.08.2021 передбачають звільнення сторони від часткового або повного виконання своїх обов`язків у випадку виникнення обставин непереборної сили;

відповідач просив застосувати положення ч.3 ст. 551 ЦК України, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки за рішенням суду, та відмовити у задоволенні позовної заяви про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Позивач у відповіді на відзив наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначив про преюдиціальність фактів щодо наявності заборгованості перед позивачем в сумі 344294,35 грн., які були встановлені рішенням Господарського суду Донецької області у справі №905/125/23 від 18.08.2023. Пояснив, що період нарахування 3% річних та інфляційних втрат починається з 25.02.2022, що відповідає вимогам п. 5.3 Договору з урахуванням здійснення поставки 19.02.2022 за накладною №43 від 19.02.2022.

Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 18.08.2023 у справі №905/125/23 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю VIP БЕТОН на користь Товариства з обмеженою відповідальністю КАМ ІНВЕСТ основну заборгованість у розмірі 344 294, 35 грн, пеню у розмірі 58 388,49 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн, судовий збір у розмірі 4 832,19 грн.

Рішенням від 18.08.2023 у справі №905/125/23 судом встановлено наступне:

16.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КАМ ІНВЕСТ» (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «VIP Бетон» (покупець, відповідач) підписано Договір поставки №Ц-49/21, відповідно до п. 1.1 якого постачальник поставляє та передає у власність, а покупець приймає і оплачує товар на умовах, що визначаються цим договором та додатками до нього в кількості та асортименті згідно з рахунками та накладними.

Позивач поставив відповідачу цемент в обсязі 141050 кг, що підтверджується залізничною накладною №45480498 від 16.02.2022, видатковою накладною №43 від 19.02.2022 на суму 423 784,73 грн з ПДВ, рахунком на оплату №67 від 16.02.2022 на суму 423 784,73 грн з ПДВ, зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними №14 від 16.02.2022 та №21 від 19.02.2022.

Відповідач у свою чергу поставлений товар оплатив частково, що підтверджується платіжними дорученнями №32832 від 16.02.2022 на суму 29408,00 грн та №32907 від 21.02.2022 на суму 50000,00 грн.

Відповідач мав оплатити поставлений товар до 25.02.2022 включно, однак, своїх зобов`язань за договором не виконав, за поставлений товар розрахувався не в повному обсязі, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 344294,35 грн.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 01.11.2023 рішення Господарського суду Донецької області від 18.08.2023 у справі №905/125/23 залишено без змін.

Отже, рішення Господарського суду Донецької області від 18.08.2023 у справі №905/125/23 набрало законної сили 01.11.2023.

У зв`язку з тим, що відповідачем в повному обсязі не погашено основну заборгованість в сумі 344294,35 грн позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних втрат в розмірі 103873,85 грн та 3% річних в розмірі 21076,64 грн.

Оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на наступне:

Джерела права, акти їх застосування та мотиви, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Предметом позову у даній справі є стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України за невиконання грошового зобов`язання щодо оплати вартості отриманого по договору поставки №Ц-49/21 від 16.08.2021 товару, підтвердженого рішенням Господарського суду Донецької області у справі №905/125/23 від 18.08.2023.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто, відповідно до положень статті 11 Цивільного кодексу України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі, як установлено, наприклад, частиною четвертою статті 36, статтями 43, 46, частиною третьою статті 334, частиною третьою статті 653 Цивільного кодексу України.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Правовідносини між сторонами в даній справі виникли у зв`язку з невиконанням відповідачем грошових зобов`язань по договору поставки №Ц-49/21 від 16.08.2021, що підтверджено рішенням Господарського суду Донецької області від 18.08.2023 у справі №905/125/23.

Зі змісту рішення Господарського суду Донецької області від 18.08.2023 вбачається, що судом у справі №905/125/23 встановлені обставини укладання договору поставки №Ц-49/21 від 16.08.2021 та його неналежного виконання з боку відповідача.

Відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Наведене спростовує аргументи відповідача, що позивач не передав відповідачу видаткову накладну №43 від 19.02.2022, не надав докази факту передачі товару відповідачу за договором поставки, тощо.

За змістом ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника боргу фактично не виконано, або виконано несвоєчасно, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних.

Позивачем заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 21076,64 грн. за період з 26.02.2022 по 11.03.2024, а також інфляційні втрати у розмірі 103873,85 грн. за період з 26.02.2022 по 01.03.2024.

Сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.02.2018 у справі №922/4544/16, від 26.04.2018 у справі №910/11857/17, від 16.10.2018 у справі №910/19094/17, від 06.11.2018 у справі №910/9947/15, від 29.01.2019 у справі №910/11249/17, від 19.02.2019 у справі №910/7086/17, від 10.09.2019 у справі №920/792/18.

Нарахування, передбачені ч.2 ст.625 ЦК, не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. Подібний за змістом правовий висновок викладений в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18, Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, Верховного Суду від 23.03.2023 у справі №920/505/22.

Суд зауважує, що оскільки заявлені позивачем до стягнення 3% річних та інфляційні нарахування не мають характеру штрафних санкцій, безпідставним є клопотання відповідача про застосування ч.3 ст. 551 ЦК України, яка передбачає можливість зменшення неустойки за рішенням суду.

Також, відповідач зазначає, що за умовами пунктів 7.1, 7.2 договору поставки №Ц-49/21 від 16.08.2021 сторона договору звільняється від виконання своїх обов`язків з огляду на форс-мажорні обставини, які підтверджені листом ТПП №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, що роботи на підприємстві призупинені на період введення воєнного стану в Україні згідно наказу №10 від 24.02.2022, посилається на знищення майна, недостатність коштів рахунках відповідача.

Статтею 42 ГК України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За змістом стаття 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Так, за умовами пункту 7.1 договору поставки №Ц-49/21 від 16.08.2021 сторона звільняється від часткового або повного виконання своїх обов`язків у випадку виникнення обставин непереборної сили, передбачити які неможливо в момент підписання цього договору (форс-мажор), а саме, але не тільки: війна, військові дії, стихійні лиха, виробничі аварії, припинення постачання енергії та сировини, громадянські заворушення, пожежі, рішення органів влади, які роблять неможливим подальше виконання договору.

В п. 7.2. договору сторони домовились, що для цілей зазначеного договору належним доказом існування обставин, зазначених в п. 7.1 договору, є довідки Торгово-промислової палати України, а також офіційні повідомлення, заяви органів влади та управління та органів місцевого самоврядування.

У постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі №913/869/14 вказано: "Разом із тим ст. 617 ЦК встановлено загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок дії непереборної сили, у той час як норми ст.625 ЦК, яка визначає відповідальність за порушення саме грошового зобов`язання незалежно від наявності чи відсутності вини боржника, є спеціальними, конкретизуючими і не передбачають жодних підстав звільнення від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання (ч.1 ст.625 ЦК). Ураховуючи викладене, можна дійти висновку, що порушення відповідачем умов Договору щодо оплати товару є підставою для нарахування визначених ст. 625 ЦК платежів, а наявність обставин непереборної сили за Договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами".

У справі від 13.09.2023 № 910/8741/22 Верховний Суд зазначив про таке: "Верховний Суд звертає увагу скаржника на те, що форс-мажор не звільняє сторін договору від виконання зобов`язань і не змінює строків такого виконання, цей інститут спрямований виключно на звільнення сторони від негативних наслідків, а саме від відповідальності за невиконання чи прострочення виконання зобов`язань на період існування форс-мажору. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що нарахування у вигляді інфляційних втрат та 3% річних, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК, за своєю правовою природою не є правовою відповідальністю (штрафними санкціями), встановленою ст. 611 ЦК та ст.217 ГК. Тому правила щодо звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку настання непереборної сили (форс-мажору), визначені ст.617 ЦК та ст.218 ГК, не підлягають застосуванню до акцесорного зобов`язання, передбаченого ч.2 ст.625 ЦК, щодо сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми".

Таким чином, з огляду на наведені вище висновки Верховного Суду наявність обставин непереборної не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних.

Суд зазначає що, відсутність у скаржника коштів на оплату заборгованості не є підставою для звільнення від відповідальності в розумінні ч. 2 ст. 617 ЦК та ч. 2 ст. 218 ГК.

Також, суд не погоджується з доводами відповідача, що позивачем необґрунтований період нарахування інфляційних втрат та 3% річних, та що розрахунок інфляційних втрат не відповідає правовій позиції викладеної у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19, з огляду на нижче наведене:

Як зазначалось, позивачем заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 21076,64 грн. за період з 26.02.2022 по 11.03.2024, а також інфляційні втрати у розмірі 103873,85 грн. за період з 26.02.2022 по 01.03.2024.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 18.08.2023 у справі №905/125/23 встановлено, що відповідач мав оплатити поставлений товар до 25.02.2022 включно, з чого слідує, що з 26.02.2022 грошове зобов`язання вважається простроченим, та у позивача виникло право нарахування 3% річних, інфляційних втрат.

Що стосується інфляційних втрат, слід зазначити наступне:

Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

За висновком колегії суддів у справі № 910/13071/19 викладеної у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19, методика розрахунку інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України, з урахуванням листа Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" № 62-97р від 03.04.97, передбачає такий математичний підхід округлення: якщо час прострочення у неповному місяці більше півмісяця, це дорівнює 1 (одному) місяцю, якщо менше - дорівнює 0, та індекс інфляції за такий неповний місяць не враховується у розрахунках інфляційних втрат.

З наданого суду розрахунку вбачається, що сума інфляційних втрат в розмірі 103873,85 грн розрахована за період з 26.02.2022 по 01.03.2024, при цьому, фактично охоплює повні місяці з березня 2022 по лютий 2024.

Беручи до уваги, що грошове зобов`язання відповідача щодо оплати поставленого товару за договором поставки вважається простроченим з 26.02.2022, та враховуючи що визначений позивачем період не охоплює неповні місяці, наданий суду розрахунок інфляційних втрат відповідає правовій позиції викладеної у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19.

Перевіривши за допомогою калькулятора інформаційної бази ЛІГА.ЗАКОН розрахунок інфляційних втрат за загальний період з березня 2022 по лютий 2024 суд встановив, що розмір інфляційних втрат за визначений період становить більшу суму ніж заявлена позивачем, та враховуючи, що згідно ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, стягненню з відповідача підлягають інфляційні втрати у розмірі 103873,85грн.

Перевіривши за допомогою калькулятора інформаційної бази ЛІГА.ЗАКОН розрахунок 3% річних за період з 26.02.2022 по 11.03.2024, суд встановив, що сума річних складає 21076,64 грн, у зв`язку з чим вимога позивача в цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи положення ст. 129 ГПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 12, 13, 42, 46, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 126, 129, 236-241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «КАМ ІНВЕСТ» до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «VIP Бетон», про стягнення 124950,49 грн задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «VIP Бетон» (85325, Донецька область, Покровский район, с. Рівне, вул. Шопена, 1, ідентифікаційний номер 34798371) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КАМ ІНВЕСТ» (84107, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Літературна, 115, ідентифікаційний код 43485624) 103873,85 грн - інфляційних втрат, 21076,64 грн - 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України, судовий збір у розмірі 2422,00грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 25.06.2024 проголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 28.06.2024.

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі http://dn.arbitr.gov.ua.

Суддя К.С. Харакоз