ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2024 р. м. Рівне Справа № 918/406/24

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Торчинюк В.Г., при секретарі судового засідання Гупалюк О.О., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Керівника Рівненської окружної прокуратури

в інтересах держави в особі: Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області

до відповідача 1: Фермерського господарства "Валентина"

до відповідача 2: фізичної особи ОСОБА_1

про витребування земельної ділянки

Представник прокуратури: Гіліс Ірина Володимирівна (в залі суду) - службове посвідчення № 071605 від 01 березня 2023 року;

Представник відповідача 1 (Фермерського господарства "Валентина"): ОСОБА_2 (в залі суду) - ордер серія ВК № 1129447 від 13 травня 2024 року; посвідчення адвоката № 1469 від 28 вересня 2018 року;

Представник відповідача 2 (фізичної особи ОСОБА_1 ): ОСОБА_3 (в залі суду) - посвідчення адвоката № 1483 від 26 жовтня 2018 року;

Від Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області не забезпечено явку уповноваженого представника.

Описова частина:

В квітні 2024 року Керівник Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідачів Фермерського господарства "Валентина" та фізичної особи ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки.

Ухвалою суду від 22 квітня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 21 травня 2024 року.

06 травня 2024 року на електронний суд від фізичної особи ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останні просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності, вказує на необґрунтованість звернення прокуратури з позовом, а також на безпідставності позову, а тому слід відмовити в задоволенні позову Керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області.

10 травня 2024 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від прокуратури надійшла відповідь на відзив, в якому остання просить суд задоволити позовні вимоги з підстав зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив.

17 травня 2024 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від фізичної особи ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд залишити позов Керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області без розгляду, відмовити у задоволенні позову та застосувати строк позовної давності.

21 травня 2024 року на електронну адресу суду від Фермерського господарства "Валентина" надійшла заява, в якій останнє просить суд проводити судове засідання без участі уповноваженого представника відповідача 1.

Ухвалою суду від 21 травня 2024 року підготовче засідання відкладено на 04 червня 2024 року.

27 травня 2024 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від прокуратури надійшла відповідь на відзив, в якому остання просить суд задоволити позовні вимоги з підстав зазначених у позовній заяві та відповідях на відзив.

Ухвалою суду від 04 червня 2024 року закрито підготовче провадження у справі № 918/406/24. Призначити справу до судового розгляду по суті на 25 червня 2024 року.

25 червня 2024 року через систему електронний суд від прокуратури надійшли додаткові пояснення, в яких остання наголошує на безпідставності заявлених відповідачем застосування строків позовної давності.

У судовому засіданні 04 червня 2024 року прокурор підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, у свою чергу уповноважені представники відповідачів проти позову заперечували з підстав зазначених у відзивах на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Мотивувальна частина:

Згідно Державного акту на право користування землею серії Б №050063, виданого на підставі рішення Верхівської сільської Ради народних депутатів від 02.02.1993 за № 58 ОСОБА_4 надано у постійне користування земельну ділянку для ведення селянського фермерського господарства загальною площею 25,7 га на території Верхівської сільської ради Рівненського району (на даний час - Дядьковицької територіальної громади). Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 240.

ОСОБА_4 створено ФГ "Валентина", яке зареєстроване як юридичну особу 02.02.1993 та внесено відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за № 00000445.

Вбачається, що з моменту державної реєстрації ФГ "Валентина" є фактичним користувачем земельної ділянки, отриманої ОСОБА_4 в постійне користування для ведення фермерського господарства.

В подальшому, розпорядженням Рівненської районної державної адміністрації від 28.02.1997 № 122 "Про відведення земельних ділянок в постійне користування громадянину ОСОБА_4 для розширення селянського (фермерського) господарства" останньому надано в постійне користування земельні ділянки загальною площею 24,9 га для розширення селянського (фермерського) господарства.

Згідно п. 1.4 Статуту Фермерського господарства "Валентина" (нова редакція), затвердженого головою ФГ "Валентина" Вограліком В.О. 09.12.2009 (зі змінами від 15.03.2011), членами господарства є: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Пунктом 5.1 вказаного Статуту передбачено, що до земель господарства належать земельні ділянки, отримані (придбані) засновником господарства у власність, постійне користування та надані господарству в оренду.

У подальшому, 19.12.2008 голова ФГ "Валентина" звернувся до Рівненської районної державної адміністрації із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою по виготовленню державних актів на право власності на землю в розмірі земельної ділянки (паю) щодо відведення земельних ділянок у власність за рахунок земель ФГ "Валентина" членам зазначеного фермерського господарства, у тому числі ОСОБА_5 , які не передавали вказані земельні ділянки до цього господарства як його учасники.

Безпосередньо від ОСОБА_5 заява про виділення в натурі на місцевості земельної ділянки до Рівненської районної державної адміністрації подана 16.12.2008.

На підстави вказаних заяв, розпорядженням Рівненської районної державної адміністрації від 13.01.2009 № 13 (із змінами внесеними розпорядження Рівненської РДА від 13.09.2011 № 690) надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки за рахунок земель ФГ «Валентина» у розмірі земельної частки (паю) для ведення фермерського господарства на території Верхівської сільської ради громадянам: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Відповідно до спільної заяви від 21.01.2015 від членів ФГ "Валентина", в тому числі ОСОБА_5 до ГУ Держземагенства у Рівненській області, останні просили затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі членам ФГ "Валентина" та надати їх у власність.

У подальшому, наказом ГУ Держземагенства у Рівненській області від 17.02.2015 № 17-153/16-15-СГ передано у власність земельні ділянки загальною площею 33,8584 га для ведення фермерського господарства у розмірі земельної частки (паю), як членам фермерського господарства, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, які перебувають у постійному користуванні громадянина ОСОБА_4 , розташовані на території Верхівської сільської ради Рівненського району Рівненської області згідно з додатком.

Згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 05.03.2015 за ОСОБА_5 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:012:0003 площею 3,6408 га (реєстраційний номер: 46).

Отже, ОСОБА_5 будучи членом ФГ "Валентина", яка не є засновником ФГ "Валентина" та не передавала земельну ділянку до цього господарства, безоплатно отримала у власність земельну ділянку площею 3,6408 га, кадастровий номер :01:012:0003, яка перебувала у користуванні фермерського господарства.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.07.2018 № 1629, 02.07.2018 право власності на земельну ділянку площею 3,6408 га, кадастровий номер :01:012:0003 зареєстровано за ОСОБА_1 (син ОСОБА_5 ) - рішення про державну реєстрацію права індексний номер: 41864689 від 02.07.2018.

У подальшому, ОСОБА_1 фермерську діяльність не здійснював, земельну ділянку площею 3,6408 га, кадастровий номер :01:012:0003, за договором оренди землі від 14.11.2022 передав в оренду ФГ "Валентина" строком на 10 років (номер запису про речове паво: 48464602 від 14.11.2022).

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про фермерське господарство", землі фермерського господарства можуть складатися із: земельних ділянок, що належать громадянам України - членам фермерського господарства на праві власності, користування; земельних ділянок, що належать фермерському господарству на праві власності, користування.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фермерське господарство", фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Вказаним Законом визначено, що членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їхні батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім`ї, родичі, які об`єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень установчого документа фермерського господарства. Членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом).

При створенні фермерського господарства одним із членів сім`ї інші члени сім`ї, а також родичі можуть стати членами цього фермерського господарства після внесення змін до його установчого документа (ч. 1,2 ст. З Закону).

Водночас, відповідно до ст. 8 Закону України "Про фермерське господарство", фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.

Із вказаних норм закону слідує, що механізм, за яким земельна ділянка спочатку надається в оренду громадянину з метою здійснення підприємницької діяльності (для ведення фермерського господарства), проте останній може використовувати її лише шляхом створення фермерського господарства як форми здійснення своєї підприємницької діяльності.

Зазначене дає змогу констатувати, що створенню фермерського господарства передує, по-перше, бажання й ініціатива громадянина здійснювати підприємницьку діяльність на власний ризик саме у такій формі з метою отримання прибутку та, по-друге, вирішення питання про отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства у власність та/або користування, що є необхідною умовою реалізації ним права на створення такого фермерського господарства, а також державної реєстрації останнього як юридичної особи.

Створення фермерського господарства громадянином України передбачає визначену законом послідовність дій, а земельні ділянки надаються саме для створення фермерського господарства, а не для іншої цілі.

Отже, з моменту реєстрації фермерського господарства та набуття статусу юридичної особи обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства. Аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2023 у справі № 922/989/18 (провадження № 12-205гс19).

В той же час, ч. 1 ст. 32 ЗК України (тут і в подальшому в редакції чинній на дату виникнення права) передбачає, що громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 Закону У країни "Про фермерське господарство" (тут і в подальшому в редакції чинній на дату виникнення права), члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю). Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю).

За правилами ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Приписами ч. ч. 1, 6 ст. 118 ЗК України, визначено, що громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

З аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що для реалізації права на приватизацію землі, визначеного ст. 32 ЗК України та ст. 13 Закону України "Про фермерське господарство", фізична особа повинна попередньо отримати земельну ділянку в користування для створення фермерського господарства.

Отже, якщо особа увійшла до складу членів фермерського господарства після його створення, то вона не має права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки, яка перебуває у користуванні цього фермерського господарства.

Для отримання земельної ділянки у власність вона має звертатися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в загальному порядку, визначеному ст. ст. 116, 118 ЗК України. Земельна ділянка, що перебуває у користуванні фермерського господарства, може бути передана у власність фізичній особі - члену цього господарства, лише після припинення прав останнього на таку ділянку.

З огляду на наведене, член фермерського господарства, який отримав земельну ділянку у користування для створення фермерського господарства і раніше не набув права на земельну частку (пай), може цю (отриману ним) земельну ділянку приватизувати у межах розміру земельної частки (паю) за умови припинення права користування нею фермерським господарством.

Якщо ж член фермерського господарства не отримував у користування земельну ділянку для його створення, а лише увійшов до складу членів цього господарства, він має право отримати у власність земельну ділянку у передбаченому законом розмірі, проте в загальному порядку, зокрема із земель, які не перебувають у власності чи користуванні фермерського господарства.

Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 та від 30.08.2023 у справі № 633/409/18.

Однак, усупереч вимогам ст. 32 ЗК України та ст. 13 Закону України "Про фермерське господарство", ГУ Держземагенства у Рівненській області своїм наказом від 17.02.2015 № 17-153/16-15СГ "Про передачу земельних ділянок у власність" передало у власність членам ФГ "Валентина", у тому числі ОСОБА_5 як члену ФГ "Валентина", земельну ділянку площею 3,6408 га кадастровий номер :01:012:0003 для ведення фермерського господарства, яку остання не отримувала у користування для його створення, у розмірі земельної частки (паю), за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, що перебувають у постійному користуванні ОСОБА_4 (засновника господарства), а мала б отримати у власність таку ділянку у передбаченому законом розмірі, проте в загальному порядку, зокрема із земель, які не перебувають у власності чи користуванні фермерського господарства.

Зокрема, ОСОБА_5 , як у заяві до Рівненської районної державної адміністрації від 16.12.2008 про виділення земельної ділянки в натурі на місцевості в розмірі земельної частки (паю) за рахунок земель ФГ "Валентина", так і у заяві від 21.01.2015 про затвердження і передачу їй безоплатно у власність земельної ділянки кадастровий номер :01:012:0003 не зазначено про наявність у неї як фізичної особи, яка бажає створити фермерське господарство, матеріальних та трудових ресурсів для ефективного здійснення фермерської діяльності.

Більше того, ОСОБА_5 , як і її спадкоємець ОСОБА_1 після передачі їй у приватну власність спірної земельної ділянки фермерську діяльність не здійснювала, а останню ОСОБА_1 передав в оренду тому ж господарству, у постійному користуванні якого була вказана земельна ділянка до отримання її у власність ОСОБА_5 .

При цьому, ГУ Держземагенства у Рівненській області, передаючи ОСОБА_5 у власність для ведення фермерського господарства земельну ділянку площею 3,6408 га з кадастровим номером :01:012:0003, без проведення земельних торгів, не пересвідчилося в її спроможності та дійсності намірів вести фермерське господарство - самостійно виробляти (вирощувати) товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією, та чи не є така заява штучним використанням процедури отримання земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства поза передбаченим законом обов`язковим проведенням земельних торгів, зокрема для використання цієї ділянки іншими суб`єктами господарювання.

Разом з тим, відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування/власність земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів (аналогічний висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19).

З огляду на наведене, наказ Головного управління Держземагенства у Рівненській області від 17.02.2015 № 17-153/16/15-СГ "Про передачу земельних ділянок у власність" прийняте всупереч положенням ст. 32 ЗК України та ст. 13 Закону України "Про фермерське господарство", є незаконним.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 52 ЗК України).

Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).

Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема землями сільськогосподарського призначення, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зокрема, згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 3 ст. 388 ЦК України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.

Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

Як вже зазначалось, ОСОБА_5 безоплатно отримано спірну земельну ділянку на підставі наказу Головного управління Держземагенства у Рівненській області від 17.02.2015 № 17-153/16/15-СГ "Про передачу земельних ділянок у власність" що прийнятий всупереч положенням ст. 32 ЗК України та ст. 13 Закону України "Про фермерське господарство", а тому останній є незаконним.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19, пункт 33) та від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 49).

Таким чином, задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держземагенства у Рівненській області від 17.02.2015 № 17-153/16/15-СГ "Про передачу земельних ділянок у власність"», яким передано у приватну власність ОСОБА_5 земельну ділянку, який вже був реалізований і вичерпав свою дію шляхом державної реєстрації за ОСОБА_5 , а у подальшому за ОСОБА_1 права власності на спірну ділянку, не призведе до захисту прав чи інтересів держави. Тобто, зазначена вимога є неналежним способом захисту прав територіальної громади.

Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, також у постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18.

В той же час, як встановлено, що 14.11.2022 між ОСОБА_1 (орендодавець) та ФГ "Валентина" (орендар) укладено договір оренди землі, за умовами якого, орендодавець передав орендарю земельну ділянку площею 3,6408 га, кадастровий номер :01:012:0003, для ведення фермерського господарства, строком на 10 років, на території Дядьковицької

ОТГ Рівненського району. Право оренди 14.11.2022 зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право: 48464602, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 65503545 від 17.11.2022.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державній реєстрації підлягає як право власності, так і похідні від права власності речові права на нерухоме майно.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", п. 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, передбачено, що рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для проведення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на нерухоме майно за належним власником.

Разом з тим, внесення змін до запису про державну реєстрацію права власності на підставі рішення суду про задоволення віндикаційного позову лише щодо останнього власника ніяким чином не може призвести до зміни чи скасування запису про похідні від права власності речові права на вказане майно, яким розпорядилася особа, яка не мала права цього робити, оскільки є володіючим невласником.

Таким чином, повернення земельної ділянки у володіння власника (титульного володільця) в повній мірі не відбувається, якщо існують зареєстровані обмеження щодо володіння таким майном у вигляді запису про похідне від права власності право користування земельною ділянкою, й земельна ділянка не повертається у фактичне володіння з можливістю власника нею як користуватися, так і розпоряджатися.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 17.11.2021 у справі № 672/386/20 та від 12.01.2022 у справі № 687/425/20.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 тощо).

З огляду на викладене, позов щодо витребування з володіння ОСОБА_1 та ФГ "Валентина" на користь власника Дядьковицької територіальної громади в особі Дядьковицької сільської ради в порядку ст. 387 ЦК України є правомірним.

Разом з тим, в процесі розгляду спору, відповідачами було заявлено заяву, щодо застосування строків позовної давності, щодо вказаної заяви відповідача, суд вказує на наступне.

Як зазначає прокуратура у позовній заяві, останній стало достеменно відомо про порушення інтересів держави лише у лютому 2024 року, після ознайомлення з проектом землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність членам ФГ "Валентина". Адже, вказаний проект містив документи, що стали підставою для приватизації, в тому числі спірної земельної ділянки та без опрацювання яких, неможливо було встановити законність набуття її у власність відповідачем. Зокрема, про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку органам прокуратури стало відомо після опрацювання інформації, розміщеної на Інтернет ресурсі "tripoli.land" згідно якої встановлено, що на території Рівненського району здійснює діяльність ФГ "Валентина" та за результатами опрацювання відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, витребування документів, які підтверджують порушення інтересів держави.

Як було встановлено вище, ОСОБА_5 отримано у приватну власність земельну ділянку площею 3,6408 га, кадастровий номер :01:012:0003 для ведення фермерського господарства на підставі Наказу ГУ Держземагенства у Рівненській області 17.02.2015 № 17-153/16-15-СГ, - 17 лютого 2015 року, а ОСОБА_1 отримав спірну ділянку у спадок 02.07.2018 року.

Отже, із вказаного слідує, що дата з якої починається перебіг позовної давності є 17.02.2015 року.

Згідно зі статтею 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський Суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" рішення від 20.09.2011 у справі "ВАТ "Нафтова компанія " Юкос" проти Росії") .

Отже, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав, а інститут позовної давності має на меті сприяти сталості цивільних відносин (відповідну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 910/2974/18, від 15.01.2019 у справі № 910/296918, від 15.01.2019 у справі № 910/2972/18, від 07.02.2019 у справі № 910/2966/18, від 26.02.2019 у справі № 910/2967/18).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Відтак застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15.05.2020 у справі №922/1467/19, від 17.03.2021 у справі №922/1017/20, від 30.06.2021 у справі №922/3274/19, від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 17.10.2018 у справі №362/44/17, від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц, від 05.07.2018 у справі №915/826/16).

У застосуванні наведених положень законодавства слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (відповідна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16).

Так прокурор, приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин (постанова Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 911/2191/16).

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право довідалася або могла довідатися саме держава в особі уповноваженого органу, а не конкретний визначений прокурором позивач (постанова Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17).

При цьому варто врахувати усталену правову позицію Верховного Суду про те, що у спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган, тому зміна уповноваженого органу, у тому числі в порядку правонаступництва, не змінює порядку перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 918/195/23).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (відповідна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц).

Завершальним етапом процедури безоплатної приватизації земельних ділянок є передання (надання) земельної ділянки у власність, що оформлюється рішенням уповноваженого органу про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, у цій справі - Наказ ГУ Держземагенства у Рівненській області від 17.02.2015 № 17-153/16-15-СГ.

Отже, саме з цієї дати прокурор (та уповноважений орган) міг та мав дізнатися про порушення прав та інтересів держави.

Відповідно від вказаної дати слід обраховувати початок перебігу позовної давності, оскільки саме з нею пов`язується незаконне набуття, у власність спірної земельної ділянки та момент, коли довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Отже, перебіг позовної давності розпочався 17.02.2015 і, відповідно, мав закінчитися 17.02.2018.

Водночас з даним позовом прокурор звернувся у квітні 2024 року, тобто за межами строку, встановленого ст. 257 ЦК України.

Частина третьою, четвертою статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, слід врахувати, що заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам процесуального законодавства. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року по справі № 6-2667цс16, Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 07 листопада 2018 року по справі № 0907/2-7453/2011 (провадження № 61-6321св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21 серпня 2018 року по справі № 288/1361/15-ц (провадження № 61-4212св18).

Враховуючи ту обставину, що відповідачами заявлено клопотання (у відзивах на позовну заяву) про застосування строку позовної давності, а також те, що прокуратурою не наведено належних та допустимих доказів пропуску позовної давності, за таких обставин суд в задоволенні позову відмовляє у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Окрім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 р. № 15-рп/2004 зазначено, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традицій; звичаїв, тощо, які легітимізовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним; рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може, бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

За правилами п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У постанові від 08.05.2018 у справі №910/1873/17 Касаційний господарський суд у складі Верховного суду вказав, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого РОДУ спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 , діяв добросовісно набувши спірну земельну ділянку у власність через спадкування, вчинивши законом передбачувані дії, і відповідно усі дії, які вказує прокуратура, щодо неправомірного набуття, відповідачем 2 не вчинялися.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" (Sporrong et Lonnroth c. Suede) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі "Серков проти України" (пункти 42-44) ЄСПЛ зазначив, що національне законодавство має відповідати вимозі "якості" закону, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні.

У рішенні від 26 вересня 2005 року у справі "Салов проти України" ЄСПЛ зауважив, що однією з вимог, яка постає з вислову "передбачений законом", є передбачуваність відповідних заходів. Та чи інша норма не може вважатися "законом", якщо її не сформульовано з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість (за необхідності й належної правової допомоги) передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія.

Відповідно до підпункту 5.4 пункту 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками з конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності та недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакового застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці та неминуче призводить до сваволі.

Отже, ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку на законних підставах відповідно до вимог чинного законодавства, прокуратурою в свою чергу не доведено факту порушення прав та інтересів держави саме відповідачем 2, відповідно позбавлення ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку є непропорційним втручанням у мирне володіння майном, в розумінні статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки тягне позбавлення особи власності та можливості вести діяльність, яка б забезпечила потреби і його, і членів сім`ї.

Підсумовуючи усе вказане вище, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги Керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області до відповідачів Фермерського господарства "Валентина" та фізичної особи ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки, є безпідставними та не доведеними, а тому в задоволенні позову суд відмовляє в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення через господарський суд, що прийняв рішення або безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Повний текст рішення складено та підписано 04 липня 2024 року.

Суддя Вадим Торчинюк