ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2024 р. Справа№ 910/451/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Поліщука В.Ю.

суддів: Полякова Б.М.

Пантелієнка В.О.

секретар судового засідання: Новик В.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса»,

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 року,

у справі № 910/451/24 (суддя Привалов А.І.),

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство Есупутник»,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса»,

про стягнення 303 925 грн 21 коп.,

за участю представників:

від ТзОВ «Дієса» - не з`явився,

від ТзОВ «Агентство Есупутник» - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 року по справі № 910/451/24 позовні вимоги ТзОВ «Агенство Есупутник» задоволено повністю, присуджено до стягнення з ТзОВ «Дієса» на користь ТзОВ «Агентство Есупутник» заборгованість у сумі 149 400 грн 25 коп., 3 638 грн 45 коп. - 3 відсотки річних, інфляційні витрати - 1 152 грн 18 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028 грн.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, ТзОВ «Дієса» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 року по справі № 910/451/24 та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду, апеляційну скаргу передано на розгляд суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.04.2024 року витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/451/24. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги ТзОВ «Дієса» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 у справі № 910/451/24 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

Після надходження до апеляційного господарського суду матеріалів справ № 910/451/24, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2024 року апеляційну скаргу ТзОВ «Дієса» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 року у справі № 910/451/24 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

Вирішуючи питання щодо подальшого руху апеляційної скарги судді Мальченко А.О., Агрикова О.В., Козир Т.П. заявили самовідвід, у зв`язку з тим, що вказані судді входять до складу першої судової палати суду, спеціалізацією яких є спори із земельних відносин та спори, що виникають при укладенні, зміні, розірванні, визнанні недійсними договорів та виконанні господарських зобов`язань та з інших підстав, спори пов`язані з ліквідацією юридичних осіб, спори у справах про оскарження рішень третейських судів.

Спори про банкрутство та спори, пов`язані з банкрутством, є спеціалізацією суддів, які входять до складу третьої судової палати Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2024 року заяву суддів Мальченко А.О., Козир Т.П., Агрикової О.В. про самовідвід від розгляду апеляційної скарги ТзОВ «Дієса» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 року у справі № 910/541/24 задоволено, з підстав, що розгляд цієї апеляційної скарги пов`язаний з процедурою банкрутства.

Відповідно, до п.1 Розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2024 року № 09.1-07/177/24, зазначено, що до підпункту 2.3.50 пункту 2.3 Положення про систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/12852/23.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.05.2024 року, апеляційну скаргу ТзОВ «Дієса» передано колегії суддів у складі: головуючий суддя Поліщук В.Ю. (суддя-доповідач), судді Поляков Б.М., Пантелієнко В.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.05.2024 року апеляційну скаргу ТзОВ «Дієса» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 року у справі № 910/541/24 прийнято до свого провадження. Розгляд апеляційної скарги призначено на 04.06.2024 року.

17.05.2024 року до Північного апеляційного господарського суду від ТзОВ «Агентство Есупутник» надійшли:

- Відзив на апеляційну скаргу, в якому товариство просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 року у справі № 910/541/24 залишити без змін;

- Пояснення щодо позовних вимог з урахуванням провадження у справі № 910/3368/24.

В судовому засіданні 04.06.2024 року прийняла участь представник ТзОВ «Агентство Есупутник» - Новікова Н.В. (за допомогою відеозв`язку), проти доводів апеляційної скарги заперечила, вважає рішення місцевого господарського суду по цій справі законним та обґрунтованим, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Представник скаржника в судове засідання не з`явився, про причини неявки апеляційний господарський суд не повідомлено.

Розгляд апеляційної скарги ТзОВ «Дієса» ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2024 року було відкладено на 01.07.2024 року, повідомлено скаржника, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 12 ст. 270 ГПК України).

Відповідно до Протоколу судового засідання від 01.07.2024 року по справі № 910/451/24, в судове засідання представники сторін не з`явились, клопотання та заяви до апеляційного господарського суду не надходили.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, розглянувши наявні у справі матеріали апеляційної скарги, встановила наступне.

02.01.2019 року між ТзОВ «Агентство Есупутник» та ТзОВ «Дієса» було укладено Договір № 0201/19-1.

За змістом п.п. 1.1, 1.2 Договору, ТзОВ «Агентство Есупутник» надає ТзОВ «Дієса» послуги передачі електронних повідомлень третім особам - одержувачам, а ТзОВ «Дієса» зобов`язується оплатити всі надані йому послуги у строки та в розмірах, передбачених цим Договором.

Розділом 4 Договору сторони визначили, що ТзОВ «Дієса» оплачує послуги відповідно до Тарифів, зазначених в Додатку № 1 до цього Договору. ТзОВ «Дієса» здійснює оплату послуг у строк до 10 числа місяця, наступного за місяцем надання послуг. Прийом-передача наданих у звітному періоді послуг оформлюється підписанням Сторонами Акту надання послуг, який надається не пізніше 10 робочих днів після закінчення звітного періоду, яким є календарний місяць. Послуги за цим Додатком № 1 до цього Договору вважаються наданими з моменту підписання сторонами Акту.

Відповідно до умов п.п. 6.1, 6.4, Договір укладається строком на один рік і вступає в силу в момент його підписання. Термін дії Договору продовжується щоразу на один календарний рік, якщо жодна із сторін не менше ніж за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення терміну дії Договору письмово не повідомить іншу сторону про припинення Договору, у зв`язку із закінченням терміну його дії.

На виконання своїх зобов`язань за Договором, у період травень-липень 2023 року позивач надавав послуги з передачі електронних повідомлень на користь ТзОВ «Дієса», що вбачається з наданих місцевому господарському суду доказів, а саме: підписані (без будь-яких зауважень та скріплені печатками) Акти надання послуг на загальну суму 399 660 грн 58 коп.: № 329 від 31.05.2023 року на суму 47 970 грн 00 коп., № 330 від 31.05.2023 року на суму 92 556 грн 00 коп., № 398 від 30.06.2023 року на суму 47 970 грн 00 коп., № 399 від 30.06.2023 року на суму 90 764 грн 33 коп., № 456 від 31.07.2023 року на суму 47 970 грн 00 коп. та № 457 від 31.07.2023 року на суму 72 430 грн 25 коп (т 1, арк. справи 21-26).

При цьому, позивачем були виставлені ТзОВ «Дієса» рахунки на оплату:

- за травень 2023року: № 0Г00-000341 від 31.05.2023 року на суму 47 970 грн 00 коп. та № 0Г00-000342 від 31.05.2023 року на суму 92 556 грн 00 коп.;

- за червень 2023 року: № 0Г00-000416 від 30.06.2023 року на суму 47 970 грн 00 коп. та № 0Г00-000417 від 30.06.2023 року на суму 90 764 грн 33 коп.;

- за липень 2023 року: № 0Г00-000473 від 31.07.2023 року на суму 47 970 грн 00 коп. та № 0Г00-000474 від 31.07.2023 року на суму 72 430 грн 25 коп.

25.09.2023 року ТзОВ «Агенство Есупутник», у зв`язку з невиконанням ТзОВ «Дієса» своїх зобов`язань щодо оплати послуг за Договором, направило на юридичну та фактичну адреси ТзОВ «Дієса» Претензію про наявність боргу у розмірі 299 134 грн 58 коп. Проте, як свідчать матеріали справи, будь-якої відповіді або будь-якого реагування на Претензію здійснено не було.

У зв`язку з цим, ТзОВ «Агенство Есупутник» 12.01.2024 року звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ТзОВ «Дієса» про стягнення 303 925 грн 21 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням ТзОВ «Дієса» зобов`язань за Договором № 0201/19-1 від 02.01.2019 року щодо повної оплати наданих ТзОВ «Агентство Есупутник» послуг у період з травня по липень 2023 року, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 299 134 грн 58 коп, за прострочення сплати якої додатково нараховано 3% річних у розмірі 3 638 грн 45 коп. та інфляційні втрати у розмірі 1 152 грн 18 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 було відкрито провадження у справі № 910/451/24 та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін. При цьому, в ухвалі місцевий господарський суд визнав справу малозначною та ухвалив розгляд справи здійснювати без виклику представників сторін.

Як встановлено місцевим господарським судом та не спростовано скаржником, ТзОВ «Дієса» лише частково виконало свої зобов`язання щодо оплати наданих послуг, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями платіжних інструкцій: № 23/06/2023 від 24.06.2023 року на суму 47 970 грн 00 коп. з призначенням платежу згідно рахунку за № 0Г00- 000341 від 31.05.2023 року; № 23/06/2023 від 24.06.2023 року на суму 2 556 грн 00 коп. згідно рахунку за № 0Г00-000342 від 31.05.2023 року; № 14/07/2023 від 15.07.2023 року на суму 50 000 грн 00 коп. згідно рахунку за № 0Г00-000342 від 31.05.2023 року; № 00401312 від 19.01.2024 року на суму 47 970 грн 00 коп. згідно рахунку за № 0Г00-000416 від 30.06.2023 року; № 00401313 від 19.01.2024 року на суму 2 000 грн 00 коп. згідно рахунку за № 0Г00-000417 від 30.06.2023 року; № 00401431 від 23.01.2024 року на суму 88 764 грн 33 коп. згідно рахунку № 0Г00-000417 від 30.06.2023 року; № 00401432 від 23.01.2024 року на суму 11 000 грн 00 коп. згідно рахунку за № 0Г00-000474 від 31.07.2023 року.

Разом з цим, 15.02.2024 року (після відкриття провадження у цій справі) до господарського суду першої інстанції від ТзОВ «Агентство Есупутник» надійшла Заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з ТзОВ «Дієса» заборгованість у сумі 149 400 грн 25 коп., за прострочення сплати якої додатково нараховані 3% річних у розмірі 3 638 грн 45 коп. та інфляційні втрати в розмірі 1 152 грн 18 коп.

Вказана Заява мотивована тим, що вже після відкриття провадження у цій справі, відповідачем було частково сплачено на користь позивача основний борг в загальному розмірі 149 734 грн 33 коп.

З урахуванням цього, місцевий господарський суд вирішив позовні вимоги розглядати в межах визначеного у поданої позивачем Заяви розміру - 154 190 грн 88 коп.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 року по справі № 910/451/24 позовні вимоги ТзОВ «Агенство Есупутник» задоволено повністю (з урахуванням Заяви про зменшення розміру позовних вимог), присуджено до стягнення з ТзОВ «Дієса» на користь ТзОВ «Агентство Есупутник» заборгованість у сумі 149 400 грн 25 коп., 3 638 грн 45 коп. - 3 відсотки річних, інфляційні витрати - 1 152 грн 18 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028 грн.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано, зокрема тим, що відповідно до Договору № 0201/19-1 строк оплати настав, належних доказів щодо повної сплати заборгованості станом на день розгляду справи відповідачем не надано, будь-яких контр розрахунків щодо заявлених до стягнення сум відповідачем не надано.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, ТзОВ «Дієса» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 року по справі № 910/451/24 та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована, зокрема тим, що: місцевий господарський суд не звернув увагу на настання форс-мажорних обставин, а саме повномасштабне вторгнення Російської Федерації на територію України 24.02.2022 року; сторонами не погоджувалось збільшення граничної вартості послуги, зазначеної в умовах Договору, а саме 40 000 грн 00 коп, а тому зазначені Акти наданих послуг, в частині, що перевищують граничну вартість послуги, оплаті не підлягають.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Ст.11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Тлумачення ст. 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, правовідносини, що виникли між сторонами за Договором № 0201/19-1 від 02.01.2019 року регулюються положеннями ЦК України щодо договору про надання послуг (глава 63 ЦК України).

Ч. 1 ст. 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

ТзОВ «Агентство Есупутник», на підтвердження надання ТзОВ «Дієса» обумовлених Договором № 0201/19-1 послуг у спірний період на загальну суму 399 660 грн 58 коп. додано до матеріалів справи (підписані повноважними особами та скріплені печатками сторін) Акти приймання-передачі наданих послуг (т. 1, арк. справи 21-26).

ТзОВ «Дієса» свої зобов`язання по оплаті наданих ТзОВ «Агентство Есупутник» послуг виконало частково, сплатило ТзОВ «Агентство Есупутник» частину боргу у розмірі 149 734 грн 33 коп. На момент прийняття оскаржуваного рішення місцевим господарським судом, заборгованість ТзОВ «Дієса» перед ТзОВ «Агентство Есупутник» становила 149 400 грн 25 коп.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи наведені умови Договору та виходячи з приписів ст.ст. 530, 903 ЦК України, строк виконання ТзОВ «Дієса» зобов`язань з оплати наданих послуг на суму 149 400 грн 25 коп. є таким, що настав.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

П. 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За загальним правилом обов`язковою передумовою для покладення відповідальності за порушення зобов`язання є вина особи, яка його порушила (ч. 1 ст. 614 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Разом з цим, колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє доводи скаржника щодо того, що сторонами спірних правовідносин не було погоджено збільшення граничної вартості послуги, зазначеної в умовах Договору, а саме 40 000 грн 00 коп, оскільки ці твердження спростовуються наявними в матеріалах справи (підписаними без зауважень уповноваженими особами учасників цієї справи) Додатковими угодами, якими встановлено розмір граничної вартості послуг більше ніж 40 000 грн 00 коп., а саме: Додатковою угодою № 1 від 25.09.2019 року, Додатковою угодою № 5 від 13.01.2021 року та Додатковою угодою № 6 від 01.11.2021 року (т. 1, арк. справи 82,83,94).

Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії ТзОВ «Дієса», яке уклало зазначені вище Додаткові угоди, а згодом заявило про не погодження сторонами підвищення граничної вартості послуг є суперечливими.

За таких обставин, колегія апеляційного господарського суд вважає, що наведені аргументи скаржника щодо не погодження збільшення граничної вартості послуги, зазначеної в умовах Договору, а саме 40 000 грн 00 коп, не підтверджені належними доказами та спростовуються матеріалами справи.

Подібна правова позиція, зокрема, наведена у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 390/34/17.

П. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України містить в собі ознаки непереборної сили та її визначення - непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.

За змістом ч. 2 ст. 218 ГК України, підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Вказана норма передбачає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Разом з цим, колегія суддів апеляційного господарського суду наголошує, що відповідно до ст. 617 ЦК України, форс-мажор звільняє лише від відповідальності за порушення зобов`язання, що сталося внаслідок такого форс-мажору, але не звільняє від виконання відповідного зобов`язання і не є підставою для припинення зобов`язань.

Водночас, доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року № 2024/02.0-7.1, яким визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак щодо конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Цей лист не можна вважати сертифікатом у розумінні ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

Сертифікат Торгово-промислової палати України не є єдиним доказом існування форс-мажорних обставин; обставин форс-мажору має оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами.

Водночас, сторона, яка посилається на форс-мажор, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання.

Той факт, що Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію Російської Федерації проти України, сам по собі не є підставою для зменшення або звільнення від відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань. (така правова позиція, зокрема, наведена у Постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 29.06.2023 року у справі № 922/999/22 , від 19.08.2022 року у справі № 908/2287/17, від 21.07.2021 року у справі № 912/3323/20, від 25.11.2021 року у справі № 905/55/21).

Слід зауважити, що скаржник споживав спірні послуги не до початку військової агресії Російської Федерації проти України і втратив можливість провести належний розрахунок внаслідок військової агресії. Спірні послуги споживались в період травень-липень 2023 року, тобто, вже після початку військових дій на території України.

При цьому, п. 6.3 Договору № 0201/19-1 встановлено, що замовник (за цим Договором ТзОВ «Дієса») має право в односторонньому порядку розірвати Договір, проінформувавши про це виконавця (за цим Договором ТзОВ «Агентство Есупутник») за 30 днів до розірвання Договору.

Разом з цим, ТзОВ «Дієса» впродовж 2022-2023 роках продовжувало користуватись послугами ТзОВ «Агентство Есупутник», згідно Договору № 0201/19-1 та частково оплачувало надані послуги, що підтверджується Платіжними інструкціями в матеріалах справи (т. 1, арк. справи 90,92,93,95,96).

Виходячи з цього, посилання ТзОВ «Дієса» на застосування форс-мажорних обставин, у зв`язку з початком повномасштабного вторгнення Російської Федерації 24.02.2022 року, до спірних правовідносин є необґрунтованими та не доведеними належними доказами.

Крім того, ТзОВ «Агентство Есупутник» просив місцевий господарський суд стягнути з відповідача за порушення виконання грошового зобов`язання за договором - 3% річних у розмірі 3 638 грн 45 коп., розрахованих за період з 11.08.2023 року по 05.01.2024 року, та інфляційні втрати - 1 152 грн 18 коп., розраховані за період серпень-листопад 2023 року.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З наведених норм права вбачається, що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Господарським судом першої інстанції вірно здійснено перевірку наведених позивачем у Додатку до позовної заяви розрахунків 3% річних та інфляційних втрат у межах заявлених позивачем періодів, вони є арифметично вірними, а відтак місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовні вимоги у цій частині.

Верховний Суд підкреслив, що платежі, встановлені ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, як, наприклад, статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Ст. 625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання (відповідні правові позиції наведені у Постановах Верховного Суду від 12.04.2017 року у справі № 3-1462гс16 та від 09.11.2016 року у справі № 3-1195гс16).

ТзОВ «Дієса», під час розгляду справи в місцевому господарському суді не надало належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

Відтак, щодо розміру і наявності основного боргу - 149 400 грн 25 коп., 3 638 грн 45 коп. - 3% річних, інфляційні втрати - 1 152 грн 18 коп., колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом в повній мірі досліджено та надано оцінку наявним у справі доказам, обставинам справи і доводам сторін та встановлено наявність підстав для залишення оскаржуваного рішення місцевого господарського суду в силі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суду апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У цій справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення першої інстанції - без змін як такого, що прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні апеляційної скарги та залишає без змін раніше прийняте судове рішення, на скаржника покладаються витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 129,253-255,269,276,277,281-284 ГПК України, ст.ст. 2,7 КУзПБ, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу ТзОВ «Дієса» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 року у справі № 910/451/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 року у справі № 910/451/24 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Справу № 910/4715/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст складено та підписано 04.07.2024 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачено

ст. 287 ГПК України та ст. 9 КУзПБ.

Головуючий суддя В.Ю. Поліщук

Судді Б.М. Поляков

В.О. Пантелієнко