ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2024 р. Справа №921/333/23

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Гриців В.М.,

Малех І.Б.,

секретар судового засідання Гавриляк І.В.

явка представників сторін:

від позивача - Шкарупа С.П.

від відповідача - Гулкевич С.Б.

розглянув апеляційну скаргу Тернопільської міської ради за №3634/2024 від 16.02.2024,

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.01.2024 суддя Чопко Ю.О., м. Тернопіль, повний текст рішення складено 30.01.2024

за позовом суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи підприємця Шкарупи Світлани Павлівни, с. Байківці, Тернопільської обл.,

до відповідача Тернопільської міської ради, м. Тернопіль

про визнання недійсним рішення Тернопільської міської ради №8/22/105 від 27.01.2023;

про зобов`язання Тернопільську міську раду повторно розглянути у встановленому законом порядку заяву Шкарупи Світлани Павлівни від 28.12.2022 та вирішити її земельне питання шляхом прийняття рішення по суті, з врахуванням вимог ч.2 ст.19 Закону України "Про оренду землі",

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог

10.05.2023 суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа підприємець Шкарупа Світлана Павлівна (ФОП Шкарупа С.П.) звернулася до Господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до Тернопільської міської ради про визнання недійсним рішення Тернопільської міської ради від 27.01.2023 за №8/22/105, яким відмовлено їй в наданні земельної ділянки площею 0,0250 га для обслуговування зупинки громадського транспорту з об`єктом торгово-побутового призначення за адресою: вул. Тараса Протасевича, м. Тернопіль та зобов`язати Тернопільську міську раду повторно розглянути у встановленому законом порядку її заяву від 28.12.2022 та вирішити її земельне питання шляхом прийняття рішення по суті, з врахуванням вимог ч.2 ст.19 Закону України "Про оренду землі".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що втративши право на поновлення договору оренди землі відповідно до ч. 2 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" ФОП Шкарупа С.П. звернулась до Тернопільської міської ради з заявою від 14.12.2018 про укладення нового договору оренди землі відповідно до ч.2 ст.19 Закону України "Про оренду землі".

26.06.2020 Тернопільською міською радою прийнято рішення № 7/51/183 яким позивачу відмовлено в наданні земельної ділянки площею 0,0250 га для обслуговування зупинки громадського транспорту з об`єктом торгово-побутового призначення за адресою вул. Тараса Протасевича, м. Тернопіль.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 21.01.2022 року у справі №921/274/21, позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним рішення Тернопільської міської ради від 26.06.2020 року № 7/51/183; зобов`язано Тернопільську міську раду розглянути у встановленому законом порядку заяву Шкарупи С.П. від 14.12.2018 та вирішити її земельне питання шляхом прийняття рішення по суті, з урахуванням вимог ч.2 ст.19 Закону України "Про оренду землі". Дане рішення залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 17 листопада 2022 року.

28.12.2022 позивач звернувся до Тернопільської міської ради з заявою про виконання рішення суду в справі № 921/274/21 та повторно вирішити її земельне питання шляхом прийняття рішення по суті, з урахуванням вимог ч.2 ст.19 Закону України "Про оренду землі".

Проте, рішенням Тернопільської міської ради №8/22/105 від 27.01.2023 (оспорюване рішення органу місцевого самоврядування) їй відмовлено в наданні земельної ділянки площею 0,0250 га для обслуговування зупинки громадського транспорту з об`єктом торгово-побутового призначення за адресою вул. Тараса Протасевича, м. Тернопіль.

Позивач вважає, що це рішення органу місцевого самоврядування є протиправним, яке порушує її право на виділення їй в користування земельної ділянки для обслуговування будівлі, яка нею споруджена в установленому законом порядку. Вважає, що в неї наявне переважне право на укладення договору оренди на спірну ділянку, що не враховано відповідачем.

Також позивач зазначає, що на виконання договору оренди землі від 30.04.2009, який хоча і припинив свою дію 30.04.2014, вона сплачує орендну плату за користування земельною ділянкою.

Правовими підставами позову зазначає ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, ч.2 ст.19 Законом України "Про оренду землі".

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 24.01.2024 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ФОП Шкарупою С.П. першочергове (переважне) право на укладення договору оренди земельної ділянки площею 0,025 га, кадастровий номер :08:014:0024, розташованої в м. Тернополі, вул. Протасевича, з тих підстав, що у позивача наявне право на першочергове укладення договору оренди, оскільки ФОП Шкарупа С.П. спорудила та ввела в експлуатацію об`єкт - зупинку громадського транспорту з об`єктом торгівельно-побутового призначення, що підтверджується актом готовності об`єкта до експлуатації №588 від 22.02.2011 та сертифікатом відповідності №ТП00553 від 22.02.2011, який виданий інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області.

Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог без зазначення мотивів.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги Тернопільської міської ради

В апеляційній скарзі відповідач (Тернопільська міська рада) просить скасувати рішення місцевого господарського суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що:

- оспорюване рішення органу місцевого самоврядування прийняте за результатами звернення ФОП Шкарупи С.П. на виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.01.2022 у справі №921/274/21 та відмовлено підприємцю в наданні земельної ділянки площею 0,0250 га для обслуговування зупинки громадського транспорту з об`єктом торгово-побутового призначення за адресою вул. Тараса Протасевича, м. Тернопіль на підставі ст.ст. 12, 123, 124, 134 ЗК України, Закону України «Про оренду землі», Закону України «Про адміністративні послуги», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», враховуючи висновки постійних комісій міської ради з питань містобудування та з питань регулювання земельних відносин та екології;

- щодо позовної вимоги про зобов`язання Тернопільську міську раду повторно розглянути у встановленому законом порядку заяву Шкарупи С.П. від 28.12.2022 та вирішити її земельне питання шляхом прийняття рішення по суті, з врахуванням вимог ч.2 ст.19 Закону України "Про оренду землі", то апелянт зазначив, що позивач звернулася із заявою від 28.12.2022 щодо добровільного виконання рішення суду в справі № 921/274/21, проте це питання було розглянуто та відмовлено в задоволенні такого. Виконання цього рішення полягало у повторному розгляді заяви позивачки і в межах компетенції міської ради розглянуто її заяву та рішенням міської ради, що є предметом оскарження, їй повторно відмовлено в укладенні договору оренди за відсутності у неї відповідного права на першочергове укладення договору оренди, оскільки будівля, яку споруджено є тимчасовою спорудою, окрім того укладений договір оренди припинив свою дію, що підтверджено рішеннями судів, наявних в матеріалах справи. Державна реєстрація речового права на цю будівлю як об`єкт нерухомого майна на підставі рішення Господарського суду Тернопільської області від 22.09.2022 в справі № 921/286/22 припинена.

З цих підстав, рішення міської ради, що є предметом оскарження, не порушує прав позивача, оскільки прийняте в межах компетенції, на підставі норм земельного законодавства, з врахуванням того, що договірні орендні відносини з позивачем припинені, і на спірній земельній ділянці розміщена тимчасова споруда, а не об`єкт нерухомого майна, що встановлено рішеннями суду, що набули законної сили (в справах № 921/102/15-г/7, № 921/225/16-г/13, № 921/231/17-г/17).

-суд першої інстанції визнав за позивачем ФОП Шкарупою С.П. першочергове (переважне) право на укладення договору оренди земельної ділянки, проте з такою вимогою позивач не зверталася до суду в цій справі, при цьому суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та порушив основні засади (принципи ) господарського судочинства визначені ст. 2 ГПК України;

- судом не враховано, що тимчасова споруда не має статусу нерухомого майна, відповідно не підлягає держреєстрації, а тому відсутнє у позивача право оренди на спірну земельну ділянку як під тимчасовою спорудою. Покликається на нормативне обгрунтування про порядок надання земельних ділянок в оренду;,

- місцевий господарський суд помилково застосував аналогію закону (ч. 2 ст. 19 та ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі»).

Узагальнені заперечення позивача

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

В обгрунтування доводів відзиву на апеляційну скаргу погоджується з висновками місцевого господарського суду про застосування ч. 2 ст. 19 Закону України «Про оренду землі», за змістом якої закон надає орендодавцю, котрий завершив будівництво і прийняв об`єкт в експлуатацію, право на першочергове укладення договору оренди землі на строк до 50 років.

Посилається на те, що позивач є добросовісним орендарем та інвестором, який у повній мірі виконав умови договору оренди та умови, які встановлені ч. 2 ст. 19 Закону України «Про оренду землі».

У судовому засіданні 19.06.2024 представник апелянта (відповідача) підтримав доводи апеляційної скарги з підстав викладених в ній, просив апеляційну скаргу задоволити, рішення місцевого господарського суду скасувати та відмовити в частині задоволених позовних вимог.

Позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду - без змін.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини

ФОП Шкарупа С.П. звернулась до Тернопільської міської ради з заявою від 28.12.2022, за змістом якої просила розглянути у встановленому законом порядку її заяву та вирішити її земельне питання шляхом прийняття рішення по суті, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 19 Закону України "Про оренду землі".

Предметом позову є визнання недійсним рішення восьмого скликання двадцять другої сесії Тернопільської міської ради від 27.01.2023 за №8/22/105, яким відмовлено позивачу в наданні земельної ділянки площею 0,0250 га для обслуговування зупинки громадського транспорту з об`єктом торгово-побутового призначення, що розміщується за адресою: вул. Тараса Протасевича, м. Тернопіль та про зобов`язання Тернопільську міську раду повторно розглянути у встановленому законом порядку заяву ФОП Шкарупи С.П. від 28.12.2022 про надання в оренду землі та вирішити її заяву шляхом прийняття рішення по суті з врахуванням вимог частини 2 статті 19 Закону України "Про оренду землі".

Статтею 16 ЦК України та ст. 20 ГК України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановивши наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення, невизнання або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 1 статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення у межах Конституції і законів держави.

Згідно з статтею 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні».

У частині 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (стаття 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Наведені норми законодавства свідчать про те, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив повноваження самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Слід зазначити, що акт органу місцевого самоврядування чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Отже, підставами для визнання акта органу місцевого самоврядування недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Разом з тим, відповідно до п. 34 ст. 26, п. 2 ст. 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання регулювання земельних відносин (у тому числі надання земельної ділянки в оренду та поновлення договору оренди земельної ділянки) вирішується на пленарному засіданні ради - сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Законодавством передбачено, що способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, щодо регулювання земельних відносин є прийняття рішення сесії.

Таким чином, спірна земельна ділянка може надаватися в користування (оренду) власнику розташованого на ній нерухомого майна в порядку, визначеному, зокрема статтями 116, 124 Земельного кодексу України, - на підставі рішення органу місцевого самоврядування шляхом укладення відповідного договору оренди.

Проте, в цьому випадку апеляційним судом не встановлено таких обставин.

При цьому, враховуючи характер правовідносин, що склалися між сторонами, предмет заявленого позову, апеляційним судом з`ясовано, що позивач фактично оскаржує бездіяльність органу місцевого самоврядування з причини ненадання їй органом місцевого самоврядування спірної земельної ділянки для користування тимчасовою спорудою, а також одночасно просить зобов`язати Тернопільську міську раду повторно розглянути у встановленому законом порядку її заяву від 28.12.2022 та вирішити її земельне питання шляхом прийняття рішення по суті, з врахуванням вимог ч.2 ст.19 Закону України "Про оренду землі", а фактично надати їй земельну ділянку на умовах оренди. Проте позиція позивача обгрунтована на помилковому розумінні застосування норм матеріального права, а тому відсутні підстави для визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування.

На підставі судових рішень, що набули законної сили, із спорів між сторонами з приводу ненадання спірної земельної ділянки в користування позивачеві для обслуговування тимчасової будівлі, судом встановлені певні преюдиційні факти.

Так Договір оренди земельної ділянки від 31.07.2009 року, що укладався між ФОП Шкарупою С.П. та Тернопільською міською радою для користування тимчасовою будівлею припинив свою дію 30.04.2014, що підтверджується постановою Львівського апеляційного господарського суду від 03.10.2016 в справі №921/225/16-г/13, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 18.01.2017.

Судами встановлено, що на час вирішення цієї справи, сторони не заперечують, що договірні відносини щодо оренди спірної земельної ділянки припинені в зв`язку із закінченням строку на який був укладений договір оренди, а також ці обставини підтверджено рішеннями судів.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 03.10. 2016 у справі № 921/225/16-г/13 встановлено, що об`єкт: зупинка громадського транспорту "вул. Протасевича" з об`єктом торгівельно-побутового призначення по вул. Протасевича в м. Тернопіль є тимчасовою спорудою.

Рішеннями Господарського суду Тернопільської області в справах №921/102/15-г/7 від 08.06.2015, №921/414/16-г/4 від 27.09.2016, № 921/716/16-г/17 від 24.01.2017 та №921/653/17-г/4 від 15.03.2018 встановлено преюдиційні факти про те, що договір оренди землі від 30.04.2009 не є поновленим (укладеним) на той самий строк і на тих самих умовах, а також про відсутність визнання права ФОП Шкарупи С.П. на укладання договору оренди землі.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області в справі № 921/231/17-г/17 від 17.05.2017, встановлено факт відсутності підстав у визнанні за позивачем права користування як на новозбудоване нерухоме майно - зупинкою громадського транспорту "вул. Протасевича" з об`єктом торгівельно-побутового призначення по вул. Протасевича в м. Тернопіль та відсутності права для оформлення права власності як на об`єкт нерухомого майна на підставі Сертифікату відповідності № ТП000553 від 03.03.2011.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 22.09.2022 в справі № 921/286/22, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 02.02.2023 та постановою Верховного Суду від 11.05.2023, скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення - будівлю торгівельно-побутового призначення, загальною площею 34 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Протасевича за Шкарупою С.П. з одночасним припиненням права власності на цей об`єкт та закриттям розділу щодо об`єкта нерухомого майна реєстраційний номер №101.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.12.2018 в справі №607/1078/15-а, яке залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2019, задоволено позов Шкарупи С.П. до Тернопільської міської ради про про скасування рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 19.10.2014 № 1185 «Про усунення порушень у сфері земельного законодавства та містобудування» в частині демонтажу тимчасової споруди «Христя» ФОП Шкарупи С.П., що знаходиться у м. Тернополі по вул. Протасевича (біля будинку №18 ) та рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 07.07.2016 № 579 «Про усунення порушень у сфері земельного законодавства та містобудування» в частині демонтажу тимчасової споруди «Христя» ФОП Шкарупи С.П., що знаходиться у м. Тернополі по вул. Протасевича (біля будинку №18 ).

Постановою Верховного Суду від 11.11.2022 в справі № 607/1078/15-а, скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.12.2018 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2019, та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Шкарупи С.П. відмовлено.

Отже, після ухвалення Верховним Судом постанови від 11.11.2022 в справі № 607/1078/15-а, рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 19.10.2014 № 1185 «Про усунення порушень у сфері земельного законодавства та містобудування» в частині демонтажу тимчасової споруди «Христя» ФОП Шкарупи С.П., що знаходиться у м. Тернополі по вул. Протасевича (біля будинку №18 ) та рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 07.07.2016 № 579 «Про усунення порушень у сфері земельного законодавства та містобудування» в частині демонтажу тимчасової споруди «Христя» ФОП Шкарупи С.П., що знаходиться у м. Тернополі по вул. Протасевича (біля будинку №18 ) є чинними та відповідно до ст. 144 Конституції України є обов`язковими до виконання.

Відповідно до ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Важливим є те, що обставини, встановлені у справі, що є преюдиційною, мають належати до предмета доказування, тобто їх встановлення має бути необхідне для вирішення тієї справи. Оскільки предмет доказування спочатку визначається підставами позову, а потім обґрунтовується нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору, то питання про те, чи належав певний факт до предмета доказування, є питанням права, а не факту.

Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

В свою чергу, преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, який в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України враховано апеляційним господарським судом.

Апеляційний господарський суд зазначає, що надання іншої оцінки певним обставинам під час розгляду цієї справи № 921/333/23, які оцінювались при розгляді вищезазначених справ, ставить під сумнів правильність та однозначність зроблених судами висновків у відповідних попередніх судових рішеннях. Оскільки судові рішення в інших справах (№ 921/102/15-г/7, № 921/414/16-г/4, № 921/716/16-г/17, № 921/225/16-г/13, № 921/231/17-г/17, № 921/653/17-г/4, № 921/266/18, № 921/286/22) набрали законної сили і є обов`язковими для виконання, у зв`язку з чим правильність зроблених у них висновків презюмується, суд не може надавати протилежну оцінку таким обставинам у справі, що переглядається, обмежившись лише формальним посиланням на відсутність преюдиційних обставин для розгляду конкретної справи в розумінні положень ст. 75 ГПК України, не навівши достатньо переконливих підстав для неврахування висновків, зроблених за результатами дослідження обставин, зокрема, в справах № 921/102/15-г/7, № 921/414/16-г/4, № 921/716/16-г/17, № 921/225/16-г/13, № 921/231/17-г/17, № 921/653/17-г/4, № 921/266/18, № 921/286/22.

Отже, між Тернопільською міською радою та ФОП Шкарупою С.П. неодноразово виникали спори щодо визначення правового режиму користування земельною ділянкою комунальної форми власності, з кадастровим номером :08:014:0024, на якій розміщена тимчасова споруда.

Вище переліченими рішеннями судів встановлено, що у позивача відсутні правові підстави для отримання спірної земельної ділянки на умовах оренди як для нерухомого майна, оскільки об`єкт, що нею споруджувався (нежитлове приміщення - зупинка громадського транспорту "вул. Протасевича" з об`єктом торгівельно-побутового призначення по вул. Протасевича в м. Тернопіль загальною площею 34 кв.м.) є тимчасовою спорудою, що встановлено в судових рішеннях у справах за № 921/102/15-г/7, № 921/225/16-г/13, № 921/231/17-г/17.

Предметом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.01.2024, в частині задоволення позовних вимог про визнання за ФОП Шкарупою С.П. першочергового (переважного) права на укладення договору оренди земельної ділянки площею 0,025 га, кадастровий номер :08:014:0024, розташованої в м. Тернополі, вул. Протасевича.

Відповідно до ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За вимогами ст. 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем заявлено вимоги про:

- визнання недійсним рішення Тернопільської міської ради від 27.01.2023 за №8/22/105, яким відмовлено їй в наданні земельної ділянки площею 0,0250 га для обслуговування зупинки громадського транспорту з об`єктом торгово-побутового призначення за адресою: вул. Тараса Протасевича, м. Тернопіль,

- зобов`язання Тернопільську міську раду повторно розглянути у встановленому законом порядку її заяву від 28.12.2022 та вирішити земельне питання шляхом прийняття рішення по суті питання, з врахуванням вимог ч.2 ст.19 Закону України "Про оренду землі".

Натомість, вимоги про визнання за ФОП Шкарупою С.П. першочергового (переважного) права на укладення договору оренди земельної ділянки площею 0,025 га, кадастровий номер :08:014:0024, розташованої в м. Тернополі, вул. Протасевича позивачем заявлено не було, а тому доводи апеляційної скарги, що суд вийшов за межі позовних вимог чим порушив ч.2 ст. 237 ГПК України знайшли своє підтвердження.

Обговорюючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції задоволив позовну вимогу, яка не була визначена позивачем у позовній заяві, вийшов за межі позовних вимог та порушив основні засади (принципи) господарського судочинства визначені ст. 2 ГПК України, апеляційний суд зазначає, що такі доводи знайшли своє підтвердження враховуючи вищевикладене.

Відповідно до ч.2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції в порушення названої норми вийшов за межі позовних вимог, невірно надав оцінку предмету та підставі заявленого позову, його меті та безпідставно вийшов за межі позовних вимог, у зв`язку із чим, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог про визнання за фізичною особою - підприємцем Шкарупою Світланою Павлівною першочергового (переважного) права на укладення договору оренди земельної ділянки площею 0,025 га, кадастровий номер :08:014:0024, розташованої в м. Тернополі, вул. Протасевича.

Надаючи тлумачення застосування понять "першочергове право" та "переважне право", судом першої інстанції при цьому застосовано аналогію матеріального права, а саме: до ч. 2 ст. 19 Закону України - ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», мотивуючи тим, що наявна прогалина в законодавчому регулюванні. Проте цей висновок суду першої інстанції є безпідставним, оскільки провівши тлумачення понять: "першочергове право" та "переважне право", суд першої інстанції ототожнив це із застосуванням аналогії матеріально права.

Відповідно до ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

За змістом правового висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 2-591/11, суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні. Зазначені висновки стосуються, в тому числі і аналогії матеріального права.

При вирішенні справи по аналогії закону обов`язковим є дотримання таких умов:

- аналогія допустима лише у випадку повної чи часткової відсутності правових норм;

- суспільні відносини, до яких застосовується аналогія, повинні знаходитися у сфері правового регулювання;

- повинна бути схожість між обставинами справи і наявною нормою за суттєвими юридичними ознаками;

- пошук норми, що регулює аналогічний випадок, повинен здійснюватися спочатку в актах тієї ж галузі права, у випадку відсутності - в іншій галузі права і у законодавстві в цілому;

- винесене у процесі використання аналогії правове рішення не повинно суперечити нормам закону, його меті;

- обов`язково повинно бути мотивоване пояснення причин застосування рішення по аналогії до конкретного випадку.

Аналогія закону допускається для застосування судом виключно з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб.

Отже, аналогія закону та аналогія права розглядаються в загальній теорії права як засоби заповнення прогалин у законодавстві шляхом їх усунення чи подолання. Прогалини у законодавстві ускладнюють регулювання відповідних суспільних відносин через відсутність у законодавчому акті нормативного припису (норми права), що безпосередньо спрямований на їх врегулювання.

З врахуванням викладеного, апеляційний господарський суд зазначає, що в спірних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування аналогії закону (ч. 2 ст. 19 та ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі») та відсутній вищезазначений алгоритм застосування аналогії матеріального права про що зазначено вище апеляційним судом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що місцевий господарський суд помилково застосував аналогію закону (ч. 2 ст. 19 та ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі») знайшли своє підтвердження.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, апеляційний суд наводить обгрунтування правильності прийняття рішення органом місцевого самоврядування, що оскаржується, а звідси і відсутності порушеного права позивача для захисту в судовому порядку.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що ФОП Шкарупа С.П. звернулась до Тернопільської міської ради з заявою від 28.12.2022, за змістом якої просила розглянути повторно у встановленому законом порядку її заяву від 14.12.2018 та вирішити повторно її земельне питання шляхом прийняття рішення по суті питання, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 19 Закону України "Про оренду землі", мотивуючи тим, що рішенням Господарського суду Тернопільської області від 21.01.2022 року у справі №921/274/21, визнано недійсним рішення Тернопільської міської ради від 26.06.2020 року № 7/51/183; зобов`язано Тернопільську міську раду розглянути у встановленому законом порядку заяву Шкарупи С.П. від 14.12.2018 та вирішити її земельне питання шляхом прийняттям рішення по суті питання, з урахуванням вимог ч.2 ст.19 Закону України "Про оренду землі".

В розумінні положень ст. 75 ГПК України, апеляційний суд приходить до висновку про неврахування висновків в справі №921/274/21, зроблених за результатами дослідження обставин, зокрема, того, що на час прийняття цього рішення в справі №921/274/21 за позивачем об`єкт торгово-побутового призначення за адресою вул. Тараса Протасевича, м. Тернопіль було зареєстроване речове право як на об`єкт нерухомого майна.

Проте, рішенням Господарського суду Тернопільської області від 22.09.2022 в справі № 921/286/22, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 02.02.2023 та постановою Верховного Суду від 11.05.2023, скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення - будівлю торгівельно-побутового призначення, загальною площею 34 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Протасевича за Шкарупою С.П. з одночасним припиненням права власності на цей об`єкт та закриттям розділу щодо об`єкта нерухомого майна реєстраційний номер №101.

Тобто на час звернення позивача з позовом та на час прийняття рішенням судом першої інстанції ці обставини вже не існували, а тому рішення Господарського суду Тернопільської області від 21.01.2022 року у справі №921/274/21 не є преюдицією в цьому спорі.

Позивач фактично оскаржує бездіяльність органу місцевого самоврядування щодо ненадання їй спірної земельної ділянки під тимчасову споруду органом місцевого самоврядування покликаючись на обставини та приписи ч. 2 ст. 19 Закону України "Про оренду землі", які в спірному випадку застосуванню не підлягають.

Частиною 2 статті 19 Закону України «Про оренду землі» врегульовано питання строку дії договору оренди землі, а саме зазначено, що після завершення будівництва та прийняття об`єкта в експлуатацію добросовісний орендар земельної ділянки, наданої для потреб будівництва та обслуговування відповідного об`єкта, має право на першочергове укладення договору оренди землі на строк до 50 років або припинення дії договору оренди землі.

Частина 2 статті 19 Закону України «Про оренду землі», розміщується в розділі «Договір оренди землі», якою врегульовано орендні відносини.

Виходячи зі змісту ч.2 ст. 19 Закону України «Про оренду землі», правом добросовісного орендаря може скористатися тільки той орендар, який отримав право на будівництво об?єкта нерухомого майна, наприклад, багатоквартирного будинку і здав цей об?єкт нерухомого майна в експлуатацію у встановленому законом порядку, а також іншим видом права добросовісного орендаря є його право і на припинення договору оренди у зв?язку із виконанням мети для якої надавалася земельна ділянка в оренду.

Частиною 1 статті 33 Закону України «Про оренду землі» врегульовані питання щодо переважного права орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк, та зазначено, що після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Рішення Тернопільської міської ради №8/22/105 від 27.01.2023 (оспорюване рішення органу місцевого самоврядування) прийняте в межах її компетенції, яким позивачеві відмовлено в наданні земельної ділянки площею 0,0250 га для обслуговування зупинки громадського транспорту з об`єктом торгово-побутового призначення за адресою вул. Тараса Протасевича, м. Тернопіль, оскільки як встановлено рішеннями суду будівля є тимчасовою спорудою, договір оренди землі припинив свою дію за строком, скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення - будівлю торгівельно-побутового призначення, загальною площею 34 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Протасевича за Шкарупою С.П. з одночасним припиненням права власності на цей об`єкт та закриттям розділу щодо об`єкта нерухомого майна реєстраційний номер №101.

Окрім того, постановою Верховного Суду від 11.11.2022 в справі № 607/1078/15-а, скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.12.2018 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2019, та прийнято нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог Шкарупи С.П. про скасування рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 19.10.2014 № 1185 «Про усунення порушень у сфері земельного законодавства та містобудування» в частині демонтажу тимчасової споруди «Христя» ФОП Шкарупи С.П., що знаходиться у м. Тернополі по вул. Протасевича (біля будинку №18 ) та рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 07.07.2016 № 579 «Про усунення порушень у сфері земельного законодавства та містобудування» в частині демонтажу тимчасової споруди «Христя» ФОП Шкарупи С.П., що знаходиться у м. Тернополі по вул. Протасевича (біля будинку №18 ).

З вищенаведеного, відмова органу місцевого самоврядування (Тернопільської міської ради) про надання земельної ділянки (кадастровий номер :08:014:0024) площею 0,0250 га для обслуговування зупинки громадського транспорту з об`єктом торгово-побутового призначення за адресою вул. Тараса Протасевича, м. Тернопіль , не порушує права позивача на отримання в оренду цієї ділянки, оскільки в позивача не виникло такого права.

Отже, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції виніс взаємосуперечливе рішення, коли відмовив в частині другій резолютивної частини рішення та фактично задоволив в першій частині та ототожнив тлумачення норм права із аналогією, яка не підлягає застосуванню в цій справі, не з`ясував при цьому характеру правовідносин, навів рішення що приймалися судом у спорах між сторонами, проте не врахував їх як встановлені юридичні факти (преюдицію).

Таким чином, апеляційний суд, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанцій неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позову про визнання за фізичною особою - підприємцем Шкарупою Світланою Павлівною першочергового (переважного) права на укладення договору оренди земельної ділянки площею 0,025 га, кадастровий номер :08:014:0024, розташованої в м. Тернополі, вул. Протасевича за відсутності рішення органу місцевого самоврядування про передачу її в користування (оренду).

Посилання на те, що спірна земельна ділянка була надана в користування відділу технічного нагляду Тернопільської міської ради відповідно до рішення Тернопільської міської ради № 8/23/99 від 03.03.2023 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою м. Тернопіль, вул. Тараса Протасевича відділу технічного нагляду Тернопільської міської ради» не змінює права користування земельною ділянкою під тимчасовою спорудою, оскільки положення Закону України «Про оренду землі» на ці правовідносини не поширюються.

Ухвалою Західного господарського суду від 15.05.2024 закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі в розгляді справи відділу технічного нагляду Тернопільської міської ради на рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.01.2024 у справі №921/333/23 з підстав у ній наведеній.

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини зазначає, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення Суду у справі Олюджіч проти Хорватії, № 22330/05, від 05.02.2009).

Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення Суду у справах Мала проти України, № 4436/07, від 03.07.2014, Богатова проти України, № 5231/04, від 07.10.2010).

Згідно з практикою Європейського суду, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. (див. рішення Суду у справі Мала проти України, № 4436/07, від 03.07.2014).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення Суду у справі Гірвісаарі проти Фінляндії, № 49684/99, від 27.09.2001).

Водночас прийняте в цій справі судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Аналізуючи мотивацію постановлену в рішенні місцевого суду крізь призму статті 6 Конвенції та зазначеної практики ЄСПЛ, апеляційний суд зазначає про неналежне виконання покладеного на суд обов`язку щодо мотивації прийнятого рішення, оскільки судом не зазначено мотивів відповідно до яких суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

З тих підстав рішення місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог підлягає залишенню без змін з доповненням мотивів відмови, викладених в мотивувальній частині цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з ст. 277 ГПК України, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення та прийняття нового про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно і задоволення апеляційної скарги Тернопільської міської ради за №3634/2024 від 16.02.2024.

Апеляційний суд доходить до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, та вважає, що доводи апеляційної скарги відповідають встановленим обставинам по справі, а тому апеляційна скарга Тернопільської міської ради за №3634/2024 від 16.02.2024 підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог - скасуванню, з прийняттям в цій частині нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

В решті рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.01.2024 у справі № 921/333/23 про відмову в задоволенні позовних вимог підлягає залишенню без змін з доповненням мотивів відмови, викладених в мотивувальній частині цієї постанови.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Тернопільської міської ради за №3634/2024 від 16.02.2024 - задоволити.

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.01.2024 у справі № 921/333/23 скасувати в частині задоволення позовних вимог про визнання за фізичною особою - підприємцем Шкарупою Світланою Павлівною першочергового (переважного) права на укладення договору оренди земельної ділянки площею 0,025 га, кадастровий номер :08:014:0024, розташованої в м. Тернополі, вул. Протасевича.

В цій частині прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В решті рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.01.2024 у справі № 921/333/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя Бойко С.М.

Судді Гриців В.М.

Малех І.Б.

Повний текст постанови складено 01.07.2024