ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/4614/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Аленіна О.Ю., Богатиря К.В.,

при секретарі судового засідання: Колцун В.В.,

за участю представників:

від Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" участі не брали,

від Квартирно-експлуатаційного відділу міста Херсона участі не брали,

розглянувши апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Херсона

на рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2024, прийняте суддею Желєзною С.П., м. Одеса, повний текст складено 18.03.2024,

у справі №916/4614/23

за позовом: Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль"

до відповідача: Квартирно-експлуатаційного відділу міста Херсона

про стягнення 447 235,28 грн

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 р. Акціонерне товариство "Херсонська теплоелектроцентраль" звернулось з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Херсона, в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача суму вартості безпідставно набутого майна у розмірі 447235,28 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю ухилення відповідача від сплати вартості теплової енергії, спожитої останнім у період з 01.01.2022 по 01.04.2022 за відсутності укладеного договору про надання послуг з постачання теплової енергії.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 30.10.2023 відкрито провадження у справі №916/4614/23.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.03.2024 у справі №916/4614/23 (суддя Желєзна С.П.) позов задоволено; стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Херсона на користь Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" грошові кошти у розмірі 447235,28 грн та судовий збір у розмірі 5366,90 грн.

Судове рішення мотивоване протиправністю відмови Квартирно-експлуатаційного відділу міста Херсона від сплати вартості теплової енергії, спожитої ним у період з 01.01.2022 по 01.04.2022 за відсутності укладеного договору про надання послуг з постачання теплової енергії, у заявленому позивачем до стягнення розмірі.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Квартирно-експлуатаційний відділ міста Херсона звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2024 у справі №916/4614/23 в частині стягнення сплати за споживання теплової енергії у березні 2022 року в розмірі 126129,68 грн скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові в цій частині відмовити.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що, з огляду на введення Квартирно-експлуатаційним відділом міста Херсона простою з 01.03.2022, у зв`язку з чим належне останньому приміщення, для якого позивачем постачалася теплова енергія, відповідачем не використовувалося, а також беручи до уваги існування форс-мажорної обставини у вигляді військової агресії проти України, яка зумовила запровадження воєнного стану, відсутні правові підстав для сплати апелянтом вартості теплової енергії, поставленої у березні місяці 2022 року.

У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 14.05.2024 (вх.№1293/24/Д2 від 15.05.2024) Акціонерне товариство "Херсонська теплоелектроцентраль" просить апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Херсона залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2024 у справі №916/4614/23 без змін. Зокрема, позивач посилається на те, що чинне законодавство України не передбачає припинення нарахування споживачеві вартості спожитої теплової енергії з підстав призупинення ним діяльності (оголошення простою). Крім того, позивач стверджує про те, що форс-мажорні обставини звільняють боржника від відповідальності, а не від сплати суми основної заборгованості.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Таран С.В., суддів: Аленіна О.Ю., Богатиря К.В. від 13.05.2024 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою суду від 03.06.2024 призначено справу №916/4614/23 до розгляду на 26.06.2024 о 12:00.

У судовому засіданні 26.06.2024 представники сторін участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи, при цьому останні подали до суду апеляційної інстанції заяви про розгляд справи без їх участі.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 03.06.2021 між Акціонерним товариством "Херсонська теплоелектроцентраль" ("Виконавець") та Квартирно-експлуатаційним відділом міста Херсона ("Споживач") укладено договір з власником будівлі (користувачем) про надання послуги з постачання теплової енергії №49-Т (далі договір №49-Т від 03.06.2021), за умовами пункту 1 якого Виконавець зобов`язується надавати Споживачеві послугу з постачання теплової енергії для потреб опалення/на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження, а Споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором. Найменування послуги: ДК 021:2015 код 09320000-8 Пара, гаряча вода та пов`язана продукція (послуги з постачання теплової енергії) в кількості 57,40 Гкал.

Інформація про Споживача: 1) адреса: м. Херсон, вул. Я. Мудрого, 21 (Херсонський ОВК); 2) опалювальна площа (об`єм) будівлі 1090,3 кв.м; 3) теплове навантаження будівлі 0,04470 Гкал/год (пункт 3 договору №49-Т від 03.06.2021).

Згідно з пунктом 40 договору №49-Т від 03.06.2021 цей договір набирає чинності з моменту його укладення і діє до 31.12.2021. Сторони, керуючись частиною третьою статті 631 Цивільного кодексу України, домовились, що всі умови цього договору розповсюджують свою дію на відносини, які виникли між сторонами з 01.01.2021.

Додатковими угодами №1 від 06.12.2021 та №2 (без дати) внесено зміни до договору №49-Т від 03.06.2021, які не стосувалися умов щодо строку дії вказаного договору.

У матеріалах справи також містяться копії підписаних сторонами актів виконаних робіт на виконання договору №49-Т від 03.06.2021, а також виставлених позивачем рахунків та платіжних доручень про сплату відповідачем вартості спожитої теплової енергії за цим договором.

Розпорядженням Херсонського міського голови №359р від 23.10.2021 вирішено розпочати опалювальний період 2021-2022 років у місті Херсоні з 01.11.2021.

Рішенням Виконавчого комітету Херсонської міської ради №895 від 16.12.2021 встановлено Акціонерному товариству "Херсонська теплоелектроцентраль" тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання для потреб бюджетних установ та інших споживачів міста Херсона на опалювальний період 2021-2022 років.

Рішенням Виконавчого комітету Херсонської міської ради №117 від 25.03.2022 вирішено закінчити опалювальний період 2021-2022 років на території Херсонської міської територіальної громади з 31.03.2022.

Відповідно до складених позивачем актів та виставлених ним відповідачу рахунків вартість спожитої Квартирно-експлуатаційним відділом міста Херсона теплової енергії за січень місяць 2022 року складає 216085,93 грн, за лютий місяць 2022 року 105019,67 грн, за березень місяць 2022 року 126129,68 грн. Вказані акти підписані лише позивачем, у той час як зі сторони відповідача підписи відсутні.

Супровідним листом №06-1/920 від 10.08.2023 Акціонерне товариство "Херсонська теплоелектроцентраль" направило відповідачу для підписання акт звірки взаємних розрахунків за спожиту теплову енергію у січні-березні 2022 року на загальну суму 447235,28 грн.

Квартирно-експлуатаційний відділ міста Херсона у відповіді №570/576 від 17.08.2023 на вищенаведене звернення позивача повідомив про відсутність правових підстав для підписання акту звірки взаємних розрахунків на суму 447235,28 грн у зв`язку з відсутністю між сторонами договірних відносин з постачання теплової енергії у 2022 році.

31.08.2023 позивач надіслав Квартирно-експлуатаційному відділу міста Херсона вимогу №06-1/1007 від 30.08.2023 про сплату 447225,28 грн заборгованості за спожиту теплову енергію, яка постачалася на об`єкта відповідача у січні-березні 2022 року.

За результатами опрацювання вищенаведеної вимоги відповідач надав відповідь №570/615 від 04.09.2023, в якій зазначив про те, що Квартирно-експлуатаційним відділом міста Херсона з 01.03.2022 було встановлено простій внаслідок неможливості виконання працівниками обов`язків в дистанційному режимі. З огляду на викладене, а також пославшись на настання форс-мажорних обставин у вигляді військової агресії Російської Федерації проти України, відповідач наголосив на безпідставності вимоги Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль".

Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 447235,28 грн заборгованості з вартості спожитої теплової енергії за період з лютого місяця по березень місяць 2022 року.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з безпідставності ухилення Квартирно-експлуатаційного відділу міста Херсона від сплати вартості теплової енергії, спожитої ним у період з 01.01.2022 по 01.04.2022 за відсутності укладеного договору про надання послуг з постачання теплової енергії, у заявленому позивачем до стягнення розмірі.

Враховуючи те, що апелянт оскаржує рішення місцевого господарського суду лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення сплати за споживання теплової енергії у березні місяці 2022 року в розмірі 126129,68 грн, апеляційний перегляд рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2024 у справі №916/4614/23 в частині задоволенні решти позовних вимог Південно-західним апеляційним господарським судом не здійснюється, оскільки за умовами частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо задоволення позовних вимог про стягнення сплати за споживання теплової енергії у березні місяці 2022 року в розмірі 126129,68 грн з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відносини щодо постачання та споживання теплової енергії регулюються Законом України "Про теплопостачання" та Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Закон України "Про теплопостачання" визначає основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії, у той час як Закон України "Про житлово-комунальні послуги" регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Закон України "Про житлово-комунальні послуги" визначив учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг: 1) споживачів (індивідуальних та колективних); 2) управителя; 3) виконавців комунальних послуг.

Індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої статті 1 Закону "Про житлово-комунальні послуги").

В силу пункту 5 частини другої статті 7 Закону "Про житлово-комунальні послуги" індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Частиною шостою статті 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Як зазначалося вище, правовідносини сторін щодо постачання позивачем теплової енергії відповідачу на об`єкт за адресою: м. Херсон, вул. Я. Мудрого, 21 у період з 01.01.2021 до 31.12.2021 були врегульовані укладеним між ними договором про надання послуги з постачання теплової енергії №49-Т від 03.06.2021.

Водночас договір на постачання Акціонерним товариством "Херсонська теплоелектроцентраль" теплової енергії на вищенаведений об`єкт Квартирно-експлуатаційного відділу міста Херсона на 2022 рік у матеріалах справи відсутній.

При цьому відповідач зазначає про призупинення споживання теплової енергії на об`єкті за адресою: м. Херсон, вул. Я. Мудрого, 21 лише з 24.02.2022, тим самим підтверджуючи факт продовження споживання ним поставленої позивачем теплової енергії з 01.01.2022, тобто після закінчення строку дії договору №49-Т від 03.06.2021.

Колегія суддів наголошує на тому, що споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Саме такий правовий висновок є усталеним та викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №922/4239/16, а також в постановах Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №303/7554/16-ц, від 21.08.2019 у справі №922/4239/16, 25.09.2019 у справі №522/401/15-ц, від 10.12.2018 у справі №638/11034/15-ц, від 26.04.2018 у справі №904/6293/17.

Отже, відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.

Аналогічний правова позиція відображена в постановах Верховного Суду від 14.07.2023 у справі №910/21848/21 та від 05.10.2021 у справі №908/3159/19.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем до місцевого господарського суду було подано акти щодо поставленої відповідачу теплової енергії за період з січня місяця по березень місяць 2022 року (включно) на загальну суму 447235,28 грн, у тому числі за березень місяць 2022 року у сумі 126129,68 грн, разом з відповідними розрахунками теплової енергії, правильність та обґрунтованість яких підтверджена самим Квартирно-експлуатаційним відділом міста Херсона безпосередньо у письмових поясненнях б/н від 05.03.2024 (вх.№9371/24 від 05.03.2024) (т.І а.с.180-181).

За таких обставин, беручи до уваги те, що опалювальний період 2021-2022 років у місті Херсоні тривав з 01.11.2021 по 31.03.2022, з огляду на відсутність доказів від`єднання відповідача від мережі теплопостачання після спливу строку договору №49-Т від 03.06.2021, у зв`язку з чим останній продовжив споживання поставленої позивачем теплової енергії після 01.01.2022, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Херсонської області щодо задоволення позовних вимог про стягнення з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Херсона на користь Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" сплати за споживання теплової енергії у березні місяці 2022 року у розмірі 126129,68 грн, оскільки докази проведення відповідачем оплати вартості вказаної теплової енергії у матеріалах справи відсутні.

Посилання апелянта на введення Квартирно-експлуатаційним відділом міста Херсона простою з 01.03.2022 жодним чином не підтверджує відсутність у останнього можливості використання об`єкту за адресою: м. Херсон, вул. Я. Мудрого, 21 у період з 01.03.2022 по 31.03.2022, тим більше, що позивач у цей період продовжував здійснювати постачання теплової енергії на вказаний об`єкт. Докази, які б свідчили про використання зазначеного об`єкту не Квартирно-експлуатаційним відділом міста Херсона, а будь-якими іншими особами, які замість відповідача фактично споживали поставлену теплову енергію, у матеріалах даної справи також відсутні.

Стосовно доводів скаржника про об`єктивну неможливість споживання ним теплової енергії у березні місяці 2022 року внаслідок існування форс-мажорних обставин суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Отже, у будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконання нею конкретних договірних зобов`язань.

Факт, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом (правова позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 22.06.2022 у справі №904/5328/21 та від 25.01.2022 у справі №904/3886/21).

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" шляхом видачі сертифіката.

При цьому колегією суддів враховується, що таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних. Відтак сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами.

Отже, ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання.

Сама по собі збройна агресія проти України та воєнний стан, не можуть автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Аналогічний правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 15.06.2023 у справі №910/8580/22.

Колегія суддів наголошує на тому, що лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, який розміщений на офіційному веб-сайті останньої та на який посилається відповідач, є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Зазначений лист не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", при цьому такий лист також не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини, натомість він адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, і його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

Таким чином, лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 07.06.2023 у справі №912/750/22 та від 07.06.2023 у справі №906/540/22.

Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутній та відповідачем до місцевого господарського суду не подано сертифікату Торгово-промислової палати України або уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат на підтвердження існування форс-мажорних обставин, які б зумовили неможливість споживання ним теплової енергії, поставленої Акціонерним товариством "Херсонська теплоелектроцентраль" на об`єкт за адресою: м. Херсон, вул. Я. Мудрого, 21 у період з 01.03.2022 по 31.03.2022.

Таким чином, відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами об`єктивної неможливості споживання ним теплової енергії у березні місяці 2022 року внаслідок існування форс-мажорних обставин.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення сплати за споживання теплової енергії у березні місяці 2022 року в розмірі 126129,68 грн.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 06.03.2024 у справі №916/4614/23 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Херсона залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2024 у справі №916/4614/23 без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Квартирно-експлуатаційний відділ міста Херсона.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 01.07.2024.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя О.Ю. Аленін