ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2024 р. Справа№ 17-14-01/1494(925/460/20)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пантелієнка В.О.

суддів: Сотнікова С.В.

Остапенка О.М.

секретар судового засідання Нечасний О.Л.

за участю представників:

позивач - ОСОБА_1 - посв. НОМЕР_2 від 31.10.2014р.,

від відповідача - Овсієнко О.І. - дов. №2493/09-02-01/2024 від 29.03.2024р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення господарського суду Черкаської області від 13.02.2024р.

(повний текст складено 01.03.2024р.)

у справі №17-14-01/1494(925/460/20) (суддя Дорошенко М.В.)

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго"

про стягнення 162578,78 грн,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Черкаської області із позовною заявою до ПАТ "Черкасиобленерго" (далі - відповідач) про стягнення 162578,78 грн, з яких: 59469,26 грн - сума не отриманих дивідендів, 92106,52 грн - сума нарахована відповідно до індексу інфляції несвоєчасно виплачених дивідендів, 11 003 грн - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на загальних зборах відповідача 27.03.2009, 14.09.2010, 15.08.2011, 23.06.2012, 23.04.2013, 24.04.2014, 10-11.10.2016 були прийняті рішення про виплату акціонерам дивідендів. Держава Україна як акціонер ПАТ "Черкасиобленерго" отримала всі свої дивіденди, проте позивачу дивіденди не виплачені.

Позивач вважає, якщо мажоритарний власник акцій (Держава Україна) отримує дивіденди, то виходячи з принципу рівності всіх суб`єктів права власності перед законом, всі інші акціонери мають право отримати дивіденди у тому ж самому розмірі і у той самий момент.

Як на правову підставу позову позивач посилається на ч. 4 ст. 13 Конституції України, ч. 1 ст. 25, ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про акціонерні товариства"

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 13.02.2024 у справі №17-14-01/1494 (925/460/20) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду обґрунтоване тим, що у спірних правовідносинах рішення загальних зборів акціонерів ВАТ "Черкасиобленерго" (ПАТ "Черкасиобленерго"), оформлені протоколами від 27.03.2009 №14, від 14.09.2010 №15, від 15.08.2011 №16, від 23.06.2012 №17, від 223.04.2013 №18, які в частині розподілу (спрямування) чистого прибутку акціонерного товариства на виплату дивідендів були визнані Господарським судом Черкаської області недійсними з моменту їх прийняття, та від 24.04.2014 №20 і від 10-11.10.2016 №1, які в судовому порядку не оскаржувалися, були прийняті з порушенням вимог пункту 11 статті 13 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в чинній на той час редакції, а саме без згоди розпорядника майна у справі №01/1494 (№14-01/1494, №17-14-01/1494) про банкрутство ВАТ "Черкасиобленерго" (ПАТ "Черкасиобленерго"). Незаконність цих рішень загальних зборів акціонерів ВАТ "Черкасиобленерго" (ПАТ "Черкасиобленерго"), а також наявність обов`язкового до виконання судового рішення - ухвали Господарського суду Черкаської області від 12.05.2009 у справі №14-01/1494 про заборону ВАТ "Черкасиобленерго" здійснювати виплату дивідендів акціонерам боржника відповідно до рішень його органів управління означають про відсутність законних підстав для виплати акціонерам ВАТ "Черкасиобленерго" (ПАТ "Черкасиобленерго"), в тому числі і ОСОБА_1 , дивідендів за спірний період.

Суд першої інстанції також виходив з того, що у спірних правовідносинах пункт 11 статті 13 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", рішення Господарського суду Черкаської області від 13.11.2012 у справі №13/5026/1178/12, від 06.08.2013 у справі №925/1114/13, від 30.07.2013 у справі №925/1110/13, від 15.08.2013 у справі №925/1112/13, від 29.07.2013 у справі №925/1111/13 та ухвала Господарського суду Черкаської області від 12.05.2009 у справі №14-01/1494 є втручанням держави у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, проте це втручання було здійснено законно, на підставі Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який був доступний для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Про виправданість цього втручання свідчить те, що воно здійснювалося з метою задоволення наявного суспільного, публічного інтересу - захисту прав кредиторів у справі №01/1494 (№14-01/1494, №17-14-01/1494) про банкрутство ВАТ "Черкасиобленерго" (ПАТ "Черкасиобленерго").

Дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами ОСОБА_1 у спірних правовідносинах забезпечується наявністю розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення - захистити права кредиторів у справі №01/1494 (№14-01/1494, №17-14-01/1494) про банкрутство ВАТ "Черкасиобленерго" (ПАТ "Черкасиобленерго"), та засобами, які при цьому використовуються - невиплатою дивідендів акціонерам цього боржника.

В іншому випадку, за наявності у боржника заборгованості перед кредиторами і загрози визнання його банкрутом і можливої ліквідації як юридичної особи у справі про банкрутство, виплата дивідендів акціонерам такого боржника очевидно не означала б про дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами акціонерів ВАТ "Черкасиобленерго" (ПАТ "Черкасиобленерго"), в тому числі і ОСОБА_1 .

Отже, господарський суд дійшов висновку, що вказане вище втручання держави у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, не є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2024 у справі №17-14-01/1494 (925/460/20), прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовивши в позові, піддав дискримінації акціонерів щодо права на отримання річних дивідендів або частини річного прибутку товариства - мажоритарний акціонер в особі держави отримав дивіденди, а міноритарні акціонери не отримали. Також, за доводами позивача, суд першої інстанції не врахував останні висновки Верховного Суду щодо права акціонерів та отримання дивідендів та частини чистого прибутку у постанові від 30.08.2023 у справі № 910/9326/22, від 02.02.2023 у справі № 910/10164/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення господарського суду Черкаської області від 13.02.2024р. по справі №17-14-01/1494(925/460/20) та призначено її до розгляду на 22.04.2024р.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ "Черкасиобленерго" просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги, а рішення господарського суду Черкаської області від 13.02.2024р. залишити без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про відвід колегії суддів від розгляду справи №17-14-01/1494(925/460/20); у судовому засіданні оголошено перерву до 20.05.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2024 в судовому засіданні оголошено перерву до 03.06.2024 на підставі ст. 216 ГПК України.

В судовому засіданні 03.06.2024 була оголошена перерва до 24.06.2024 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши наявні матеріали справи, вважає, що скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Черкаської області від 14.05.2004 порушено провадження у справі № 01/1494 про банкрутство Відкритого акціонерного товариства "Черкасиобленерго" (далі - ВАТ "Черкасиобленерго", боржник); введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, інше.

Відповідно до пункту 1.1. Статуту Публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго" (далі - ПАТ "Черкасиобленерго" є новим найменуванням ВАТ "Черкасиобленерго", відповідно до вимог Закону України "Про акціонерні товариства".

На даний час та в період виникнення спірних правовідносин, справа про банкрутство ПАТ "Черкасиобленерго" перебуває на стадії розпорядження майном.

Позивач є акціонером ПАТ "Черкасиобленерго" та мав за 2008, 2009 роки - 78 893 акції, з 2010 по 2012 роки - 80 000 акцій, у 2013 рік - 246 147 акцій, з 2014 по 2015 роки - 246 147 акцій.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина 4 статті 13 Конституції України).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про акціонерні товариства" цей Закон визначає порядок створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов`язки акціонерів.

Приписи пункту 2 частини 1 статті 25, абзацу 1 частини 1 статті 30, абзацу 2 частини 1 статті 30 Закон України "Про акціонерні товариства" декларують рівність прав усіх акціонерів (фізичних осіб, юридичних осіб, держави), зокрема, і у питанні виплати дивідендів.

Системний аналіз норм законодавства про банкрутство дає підстави вважати, що з моменту порушення провадження у справі про банкрутство боржник перебуває у спеціальному статусі, відтак, певні процедурні та процесуальні дії мають відбуватись відповідно до норм такого законодавства.

Згідно пункту 11 статті 13 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) і після призначення розпорядника майна і до припинення процедури розпорядження майном органи управління боржника не мають права без згоди розпорядника майна приймати рішення про: реорганізацію (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) і ліквідацію боржника; створення юридичних осіб або про участь в інших юридичних особах; створення філій та представництв; виплату дивідендів; проведення боржником емісії цінних паперів; вихід зі складу учасників боржника юридичної особи, придбання в акціонерів раніше випущених акцій боржника.

21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ). Відповідно до частини 5 статті 44 цього Кодексу, протягом процедури розпорядження майном органи управління боржника не мають права приймати рішення про, зокрема, виплату дивідендів. Вказана норма є імперативною та спрямована на першочергове погашення заборгованості саме кредиторам боржника.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).

Частиною 1 статті 6 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" встановлено, що акція - це іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосується акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів.

Пунктом 2 частини 1 статті 25 Закону України "Про акціонерні товариства" визначено, що кожною простою акцією акціонерного товариства її власнику - акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи права на отримання дивідендів.

Європейський суд з прав людини в аспекті дії статті 1 Першого протоколу вказав, що акція компанії є комплексною річчю; це засвідчує, що власник володіє акцією компанії разом із відповідними правами; це включає право на частку в активах компанії в разі її ліквідації, але водночас й інші безумовні права, особливо право голосу та право впливати на управління компанією (§ 60 рішення у справі "Olczak v. Poland" від 7 листопада 2002 року, заява № 30417/96).

Як було установлено вище, ОСОБА_1 є акціонером Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго", відтак має право на отримання дивідендів за акціями.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону України "Про акціонерні товариства" дивіденд - це частина чистого прибутку акціонерного товариства, що виплачується акціонеру з розрахунку на одну належну йому акцію певного типу та/або класу.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, сплата акціонеру дивідендів, щодо виплати яких було прийнято рішення загальними зборами товариства, надає акціонеру, на користь якого таке рішення прийняте, "законне очікування", що йому будуть такі дивіденди виплачені. Невиплата товариством таких дивідендів акціонеру прирівнюється до порушення права останнього на мирне володіння майном (рішення ЄСПЛ у справах "Брумареску проти Румунії" (п. 74), "Пономарьов проти України" (п. 43), "Агрокомплекс проти України" (п. 166).

Конституційний Суд України у справі № 3-313/2019 (7438/19) зазначив, що на право власника частки у статутному капіталі господарської організації на участь в її управлінні, яке є складовою корпоративного права, поширюються гарантії, передбачені частиною четвертою статті 13, статтею 41 Основного Закону України. Захищеність вказаного права на конституційному рівні означає, що втручання у таке право допускається у виняткових випадках з метою суспільної необхідності, виключно на підставі закону та з дотриманням засад справедливості, пропорційності.

Конституцією України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності, які рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним (частини перша, друга, четверта статті 41).

Конституційний Суд України зазначив, що правова сутність статей 13 і 41 Конституції України полягає у проголошенні рівних можливостей володіння, користування і розпорядження власністю та гарантіях держави щодо забезпечення захисту цих прав (абзац тринадцятий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 12 лютого 2002 року № 3-рп/2002); правовий статус суб`єктів права різних форм власності ґрунтується на єдиних конституційних принципах; разом з тим правовий статус кожного з них має особливості, що і характеризують того чи іншого суб`єкта права власності як такого; держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності як у тому, що є загальним для них, так і в його особливостях відповідно до законів, дія яких на них поширюється (абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 червня 2003 року № 11-рп/2003).

Конституція України прямо встановлює заборону протиправного позбавлення власника права власності (частина четверта статті 41); непорушність цього права означає передусім невтручання будь-кого у здійснення власником своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження майном, заборону будь-яких порушень прав власника щодо його майна всупереч інтересам власника та його волі (абзац другий пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 листопада 2004 року № 16-рп/2004).

Європейський суд з прав людини визнає, що акції компанії безсумнівно мають економічну цінність та становлять „майно" в розумінні статті 1 Першого протоколу (§ 91 рішення у справі „Sovtransavto Holding v. Ukraine" від 25 липня 2002 року, заява № 48553/99).

Конституційний Суд України (Перший сенат) у Рішенні від 5 червня 2019 року № 3-р(I)/2019вказав, що право власності не є абсолютним, тобто може бути обмежене, однак втручання у це право може здійснюватися лише на підставі закону з дотриманням принципу юридичної визначеності та принципу пропорційності, який вимагає досягнення розумного співвідношення між інтересами особи та суспільства; при обмеженні права власності в інтересах суспільства пропорційними можуть вважатися такі заходи, які є менш обтяжливими для прав і свобод приватних осіб з-поміж усіх доступних для застосування заходів (абзац сьомий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 визначено основні критерії, згідно з якими необхідно оцінювати дотримання вимог статті 1 Першого Протоколу до Конвенції у справах, що стосуються втручання в майнові права особи, а саме: чи мало місце втручання у майно в розумінні Конвенції; чи було втручання законним в контексті положень національного законодавства; чи переслідувало втручання мету, спрямовану на задоволення інтересів суспільства; чи було втручання у право власності справедливим, тобто чи було дотримано "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.

Верховний Суд, скасовуючи судові рішення та направляючи дану справу на новий розгляд вказав, що ні суд першої ні апеляційної інстанцій, вирішуючи спір у цій справі (щодо стягнення дивідендів) наведеного вище не врахували та фактично не оцінили чи є норми законодавства з питань банкрутства (стаття 13 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", стаття 44 КУзПБ) та судові рішення (з питання законності рішень загальних зборів акціонерів, заборони виплати дивідендів) втручанням у право власності, не оцінили наявність таких складових, як законність такого втручання, легітимність мети такого втручання та справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами.

При новому розгляді даної справи, у оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що у спірних правовідносинах пункт 11 статті 13 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", рішення Господарського суду Черкаської області від 13.11.2012 у справі №13/5026/1178/12, від 06.08.2013 у справі №925/1114/13, від 30.07.2013 у справі №925/1110/13, від 15.08.2013 у справі №925/1112/13, від 29.07.2013 у справі №925/1111/13 та ухвала Господарського суду Черкаської області від 12.05.2009 у справі №14-01/1494 (про визнання недійсними рішень акціонерів щодо виплати дивідендів) є втручанням держави у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, проте це втручання було здійснено законно, на підставі Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Про виправданість цього втручання свідчить те, що воно здійснювалося з метою задоволення наявного суспільного, публічного інтересу - захисту прав кредиторів у справі про банкрутство ПАТ "Черкасиобленерго".

Дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами ОСОБА_1 у спірних правовідносинах забезпечується наявністю розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення - захистити права кредиторів у справі про банкрутство ПАТ "Черкасиобленерго", та засобами, які при цьому використовуються - невиплатою дивідендів акціонерам цього боржника.

Отже, суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні позову, що втручання держави у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, не є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки суд не врахував обставини справи, які свідчать про отримання дивідендів у спірний період іншим акціонером - Державою Україна.

Так, ухвалою Господарського суду Черкаської області від 13 травня 2008 року у даній справі заборонено боржнику виплату дивідендів акціонерам боржника відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 11 квітня 2008 року.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 12 травня 2009 року змінено заборону боржнику на виплату дивідендів акціонерам боржника відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 11 квітня 2008 року, накладену ухвалою суду від 13 травня 2008 року, наступними заходами забезпечення вимог кредиторів: заборонити боржнику здійснювати виплату дивідендів акціонерам боржника відповідно до рішень органів управління боржника.

Попри дії заборони на виплату боржником дивідендів (ухвала суду від 13.05.2008 та від 12.05.2009), ПАТ "Черкасиобленерго" продовжувало виплачувати Державі Україна дивіденди з 2010 по 2019 рік, що підтверджується платіжними дорученнями.

Одночасно, інші акціонери боржника, в тому числі і позивач, дивіденди не отримали.

Дізнавшись, що за результатами діяльності у 2009-2016 роках відповідач виплатив дивіденди, позивач звернувся із заявою про виплату на його користь дивідендів.

18.08.2017 позивач отримав від відповідача лист із відмовою у виплаті дивідендів.

Вважаючи відмову у виплаті дивідендів незаконною, позивач 10 квітня 2020 року звернувся із даним позовом.

В Рішенні Конституційного Суду України від 22.07.2020 року по справі №3-313/2019(7438/19) зазначено:

"Конституційний Суд України вважає, що передбачений оспорюваними положеннями Закону механізм, який полягає в обов`язковому спрямуванні частини чистого прибутку до державного бюджету без волевиявлення учасників господарської організації, обмежує їх корпоративні права, зокрема таку складову, як правомочність на участь в управлінні господарською організацією. Вказане нормативне регулювання ставить державу у привілейоване становище порівняно з іншими учасниками господарської організації державного сектора економіки, тобто є дискримінаційним, оскільки, визначаючи правові основи управління об`єктами державної власності, законодавець не передбачив можливості спрямування частини чистого прибутку на користь таких учасників у разі неприйняття рішення про нарахування дивідендів. Водночас саме держава через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління здійснює управління суб`єктами господарювання державного сектора економіки та має вирішальний вплив на їх господарську діяльність.

Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.11.2020 року по справі № 4819/49/19 зазначено наступне:

"Аналіз норм розділу XII Конституції України ("Конституційний Суд України) та Закону України від 13 липня 2017 року №2136-VIIІ "Про Конституційний Суд України дає підстави дійти висновку про те, що рішення КСУ має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ.

Тобто рішення КСУ поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення".

Отже, на підставі наведеного, апеляційний суд вважає, що за обставин виплати акціонерним товариством-боржником дивідендів одному акціонеру, в даному випадку державі, під час заборони, які установлені господарським судом у справі про банкрутство, за відсутності згоди розпорядника майна на підставі пункту 11 статті 13 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також рішень судів про визнання недійсними рішень акціонерів про виплату дивідендів, ставить державу у привілейоване становище порівняно з іншими акціонерами, тобто є дискримінаційним, та не може бути визнане законним втручанням держави (встановлення відповідної заборони у законі, який регулює процедури банкрутства) у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном в частині права акціонера на отримання дивідендів.

За таких обставин, виходячи із норми частина 4 статті 13 Конституції України щодо рівності усіх суб`єктів права власності перед законом, норм пункту 2 частини 1 статті 25, абзацу 1 частини 1 статті 30, абзацу 2 частини 1 статті 30 Закон України "Про акціонерні товариства" щодо рівності прав усіх акціонерів (фізичних осіб, юридичних осіб, держави), зокрема, і у питанні виплати дивідендів, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позовних вимог про стягнення дивідендів з акціонерного товариства.

Відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності, тобто про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності позивачем.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

Як було зазначено вище, позивач звернувся із даним позовом 10 квітня 2020 року, оскільки 18 серпня 2017 року отримав від відповідача лист із відмовою у виплаті дивідендів.

Отже, саме з дати отримання відмови у виплаті належних позивачу дивідендів належить в даному випадку відрахувати початок перебігу строку позовної давності. Відтак, строк позовної давності не пропущений позивачем і відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, отже порушене право підлягає захисту судом.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2024 у даній справі, прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для його скасування у відповідності із п. 2 ч. 1 ст. 277 ГПК України та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим належить також задовольнити апеляційну скаргу.

Керуючись ст. 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 13.02.2024 у справі № 17-14-01/1494(925/460/20) скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" (м. Черкаси, вул. Гоголя, 285; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 162578 (сто шістдесят дві тисячі п`ятсот сімдесят вісім) грн 78 коп.

4. Справу № 17-14-01/1494(925/460/20) повернути до Господарського суду Черкаської області, який зобов`язати видати наказ.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 04.07.2024.

Головуючий суддя В.О. Пантелієнко

Судді С.В. Сотніков

О.М. Остапенко