ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2024м. ХарківСправа № 922/985/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Христенко І.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Лозівської окружної прокуратури (Харківська обл., м. Лозова, вул. Богданівська, 17) в інтересах держави, в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9),
до Акціонерного товариства "Укртелеком" (01601, м. Київ, бульвар Т. Шевченка, 18),
про усунення перешкод у користуванні майном та визнання права власності
за участю представників:

прокуратури - Владимирець А.О.;

відповідача - Полегенько К.А.

ВСТАНОВИВ:

Лозівська окружна прокуратура Харківської області, м. Лозова, в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (позивач) звернулась до Господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерного товариства "Укртелеком" (відповідач), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 01.05.2024, просить суд:

1. Усунути перешкоди власнику державі в особі Фонду державного майна України () у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту № 79887, розташованою за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, шляхом:

- визнання недійсним свідоцтва про право власності від 08.04.2004, виданого Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, згідно з яким АТ «Укртелеком» на праві власності належить нежитлова будівля літ. «А-2» загальною площею 876,4 кв.м, розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7;

- зобов`язання Акціонерного товариства «Укртелеком» () повернути на користь держави в особі Фонду державного майна України () захисну споруду цивільного захисту № 79887, площею 243,4 кв. м, розташовану у підвалі нежитлової будівлі літ. «А-2» за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7.

2. Визнати право власності держави Україна в особі Фонду державного майна України () на частину підвальних приміщень загальною площею 243,4 кв. м, яка є захисною спорудою цивільного захисту сховищем з обліковим номером 79887, розташовану в нежитловій будівлі блок-вставка літ. «А-2» за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7.

3. Судовий збір за подання даної позовної заяви покласти на відповідача.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 01.04.2024 відкрито провадження у справі та призначено справу № 922/985/24 до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 01 травня 2024 року о 11:30 год.

17.04.2024 відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву (вх. № 10139), в якому останній зазначає, що прокурором не надано до суду належних і допустимих доказів того, що ФДМУ не може чи не бажає здійснювати захист інтересів держави та звертатися до суду з відповідним позовом до відповідача у цій справі, а сама по собі обставина не звернення Фонду із позовом, на думку відповідача, не свідчить про неможливість виконання функцій із захисту інтересів держави. При цьому, прокурором не доведено, що здійснення повноважень по управлінню спірним майном віднесено до повноважень саме ФДМУ, а не іншого державного органу. Окрім цього, вважає, що прокурором не доведено того, що на момент передачі стосовно сховищ була згідно з Законом України «Про приватизацію державного майна» заборона відчуження із державної в приватну власність, тому акт приймання-передавання нерухомого майна до статутного фонду ВАТ «Укртелеком» 25.11.2003, в частині передачі сховища не суперечить чинному на той час законодавству. Відповідач звертає увагу суду також на відсутність в матеріалах справи первинних документів будівництва та вводу сховища в експлуатацію. Вказує на те, що право власності на іншу частину нерухомого майна будинку «блоквставка», крім сховища площею 104 кв.м., прокурором не оскаржується, тому вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 08.04.2004, виданого Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, згідно з яким АТ «Укртелеком» на праві власності належить нежитлова будівля літ. «А-2» загальною площею 876,4 кв.м., розташована за адресою: Харківська область, м. Лозова, вул. Грушевського, 7, порушує критерій пропорційності. Також зазначає, що стосовно заявленого прокурором способу захисту у вигляді визнання не дійсним свідоцтва про право власності та повернення до державної власності захисної споруди цивільного захисту не є необхідним для ефективного відновлення його права. Отже, ані позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності, в частині ані позовна вимога про усунення перешкод власнику - державі не відповідають, на думку відповідача, належному способу захисту у цій справі. Окрім цього, відповідач заявляє про сплив позовної давності у справі, що розглядається, та просить суд застосувати позовну давність до заявлених позовних вимог прокурора у разі встановлення, що право або охоронюваний законом інтерес позивача дійсно порушені.

Ухвалою суду від 29.05.2024 продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів до 01.07.2024.

19.06.2024 прокуратурою надано до суду відповідь на відзив на позов (вх. № 15882), в якій вважає доводи відповідача АТ «Укртелеком», наведені у відзиві необґрунтованими та такими, що не спростовують доводів позовної заяви.

Відповідачем надані до суду заперечення на відповідь на відзив на позов (вх. № 11890), в яких висловив незгоду з заявленими позовними вимогами з підстав, які були викладені у відзиві на позов.

Протокольною ухвалою від 26.06.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу № 922/985/24 по судового розгляду по суті на 27.06.2024 о 16:00 год.

У судовому засіданні 27.06.2024 прокурор позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві на позов.

Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду даного спору повідомлений належним чином.

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Присутні в судовому засіданні представники прокуратури та відповідача погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п.1 ч.3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що неявка представника позивача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи положення ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

Відповідно до ст. 219 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 27.06.2024, відповідно до ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

За адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, знаходиться захисна споруда цивільного захисту № 79887 площею 104 кв. м, прийнята в експлуатацію в 1988 році, що підтверджується обліковою карткою та паспортом сховища (далі за текстом - ЗСЦЗ).

Тобто, вказана ЗСЦЗ з радянських часів перебувала у власності держави.

Після набуття незалежності Україною, наказом Міністерства зв`язку України № 87 від 23.06.1993 «Про проведення реформи організаційної структури в галузі зв`язку» вирішено створити Об`єднання електрозв`язку «Укрелектрозв`язок».

У 1994 році відбулось перейменування Об`єднання електрозв`язку «Укрелектрозв`язок». Зокрема, наказом Міністерства зв`язку України № 168 від 29.11.1994 «Про зміну скороченої назви Українського об`єднання електрозв`язку «Укрелектрозв`язок» вирішено присвоїти Українському об`єднанню електрозв`язку скорочене найменування об`єднання «Укртелеком».

30.05.1995 Міністром зв`язку України затверджено Статут Українського об`єднання електрозв`язку «Укртелеком». Відповідно до вказаного статуту Українське об`єднання електрозв`язку «Укртелеком» засновано на державній власності.

Чергова реорганізація Українського об`єднання електрозв`язку «Укртелеком» мала місце на підставі наказу № 30 від 11.02.1998 Державного комітету зв`язку України, пунктом 2 якого вирішено реорганізувати Українське об`єднання електрозв`язку «Укртелеком», шляхом його перетворення в Українське державне підприємство електрозв`язку «Укртелеком» (УДПЕЗ «Укртелеком»).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 09.09.1999 № 948-р до сфери управління Державного комітету зв`язку та інформатизації України передане УДПЕЗ «Укртелеком».

Відповідно до Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 «Про корпоратизацію підприємств» Державним комітетом зв`язку та інформатизації України видано наказ від 27.12.1999 № 155, яким на базі цілісного майнового комплексу Українського державного підприємства електрозв`язку «Укртелеком» створено ВАТ «Укртелеком» та затверджено його Статут.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.10.2010 № 1948-р було погоджено умови проведення конкурсу з продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком».

Фонду державного майна України визначено провести в установленому порядку конкурс з продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком», який складається з 17 376 189 488 акцій, що становить 92,791 відсотка статутного капіталу, номінальною вартістю 4 344 047, 372 тис. грн.

11 березня 2011 року між Фондом державного майна України (продавець) та ТОВ «ЕСУ» (покупець) був укладений договір купівлі-продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком» за конкурсом № КПП-582.

Отже, з 2011 року відбулась приватизація ВАТ «Укртелеком», з того часу вказане Товариство перебуває у приватній власності.

Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» та на підставі рішення загальних зборів акціонерів ВАТ «Укртелеком», що відбулися 14.06.2011, ВАТ «Укртелеком» з 17.06.2011 змінило найменування на Публічне акціонерне товариство «Укртелеком».

За даними ЄДРПОУ, 19.05.2021 відповідач змінив назву на Акціонерне товариство «Укртелеком».

Відповідно до отриманої на запит прокуратури відповіді Фонду державного майна України від 15.01.2024, на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.09.2011 № 902-р «Питання управління державним майном, що не увійшло до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», але перебуває на його балансі», ПАТ «Укртелеком» надав перелік державного майна, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ «Укртелеком», але перебуває на його балансі, який був складений за результатами інвентаризації станом на 30.09.2011 (далі - Перелік станом на 30.09.2011). При цьому, в Переліку станом на 30.09.2011 була відсутня інформація про захисну споруду цивільного захисту, яка розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7.

У зв`язку із зазначеним, територіальна комісія по Харківській області, яка була утворена відповідно до спільного наказу Фонду та адміністрації Держспецзв`язку від 18.10.2011 № 1497/283 «Про державне майно, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ «Укртелеком», але перебуває на його балансі» (із змінами) та яка безпосередньо проводила роботу щодо встановлення наявності державного майна, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ «Укртелеком», але перебуває на його балансі, не надавала до Фонду відомості про захисну споруду цивільного захисту, яка розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7.

Прокурор вказує, що ВАТ «Укртелеком» оформлено свідоцтво про право власності від 08.04.2004, видане Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, згідно з яким у приватній власності Товариства перебуває нежитлова блок-вставка літ. «А-2» загальною площею 876,4 кв. м, розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського (Комінтерну), 7.

Як зазначає прокурор, до переліку приватизованого майна ВАТ «Укретелеком» фактично включений об`єкт цивільної оборони - захисна споруда цивільного захисту, сховище № 79887, що знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, яке приватизації не підлягало та перебуває у державній власності.

Прокурор стверджує, що доказами фактичного володіння відповідачем ЗСЦЗ № 79887 є паспорт сховища, облікова картка, а також Акт оцінки стану готовності вказаної захисної споруди від 11.03.2024, складені уповноваженими представниками АТ "Укртелеком", в яких зазначено, що сховище належить відповідачу на праві приватної власності.

Спірне нерухоме майно - ЗСЦЗ № 79887, розташоване за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7 - є обмежено обороноздатним майном, можливість вибуття якого з державної власності законодавством не передбачена.

Отже, особливо в умовах введеного в Україні воєнного стану, правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єктів цивільного захисту із державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність їх вибуття з державної власності такому суспільному інтересу не відповідає.

Прокурор зазначає, що у даному випадку вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 ЦК України про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні об`єктом цивільного захисту- сховищем № 79887 шляхом повернення такого об`єкту державі в особі Фонду державного майна України.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 ЦК України (у відповідній редакції), види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі.

З матеріалів справи вбачається, що ВАТ «Укртелеком» оформлено свідоцтво про право власності від 08.04.2004, видане Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, згідно з яким у приватній власності Товариства перебуває нежитлова блок-вставка літ. «А-2» загальною площею 876,4 кв. м, розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського (Комінтерну), 7. Таким чином, до переліку приватизованого майна ВАТ «Укретелеком» фактично включений об`єкт цивільної оборони захисна споруда цивільного захисту, сховище № 79887, що знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Мegadat.com S.r.l. проти Молдови" і "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії" і "Тошкуце та іншіпроти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії"). Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі"). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії").

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії", "Трго проти Хорватії"). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (рішення у справі "Москаль проти Польщі"), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinс v. the Czech Republic), п. 53, та "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).

В ст. 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Кодекс цивільного захисту України (далі - Кодекс) регулює відносини, пов`язані із захистом населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій, реагуванням на них, функціонуванням єдиної державної системи цивільного захисту, та визначає повноваження органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, права та обов`язки громадян України, іноземців та осіб без громадянства, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності.

У п. 14 ч. 1 ст. 2 Кодексу визначено, що захисні споруди цивільного захисту це інженерні споруди, призначені для захисту населення від впливу небезпечних факторів, що виникають внаслідок надзвичайних ситуацій, воєнних дій або терористичних актів.

В ст.7 Кодексу передбачені основні принципи здійснення цивільного захисту, серед яких зокрема вказано: гарантування та забезпечення державою конституційних прав громадян на захист життя, здоров`я та власності, а також виконання у воєнний час норм міжнародного гуманітарного права; пріоритетність завдань, спрямованих на рятування життя та збереження здоров`я громадян; максимально можливого, економічно обґрунтованого зменшення ризику виникнення надзвичайних ситуацій; відповідальність посадових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування за дотримання вимог законодавства з питань цивільного захисту.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 21 Кодексу громадяни України мають право на забезпечення засобами колективного та індивідуального захисту та їх використання.

Ч. 1 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України встановлено, що до захисних споруд цивільного захисту серед іншого належить протирадіаційне укриття - негерметична споруда для захисту людей, в якій створюються умови, що виключають вплив на них іонізуючого опромінення у разі радіоактивного забруднення місцевості.

За ч. 12 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України захисні споруди цивільного захисту державної та комунальної власності не підлягають приватизації (відчуженню). До захисних споруд цивільного захисту належать сховища та протирадіаційні укриття (ч. 1 ст. 32 зазначеного кодексу).

Відповідно до абз. 41 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» не підлягають приватизації захисні споруди цивільного захисту. Норма аналогічного змісту була закріплена у п. «в» ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції Закону України від 03.02.2004 № 1413-IV, який діяв на час виникнення спірних правовідносин щодо переходу сховища у приватну власність ВАТ «Укртелеком»).

Відповідно до п. 1.4. гл. 1 Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 № 908/68, до способів управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, належить, зокрема, використання захисних споруд цивільного захисту (цивільної оборони) для господарських, культурних та побутових потреб у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2009 № 253 «Про затвердження Порядку використання захисних споруд цивільного захисту (цивільної оборони) для господарських, культурних та побутових потреб».

Згідно з абз. 3 п. 25 Порядку використання захисних споруд цивільного захисту (цивільної оборони) для господарських, культурних та побутових потреб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2009 № 253 (в редакції постанови від 25.03.2009, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), у разі приватизації (корпоратизації) державних підприємств захисні споруди виключаються з переліку майна підприємства, що підлягає приватизації (корпоратизації), і передаються в установленому порядку його правонаступникові на відповідальне зберігання. З правонаступником державного підприємства, що приватизується (корпоратизується), державним органом приватизації (засновником) укладається договір про безоплатне зберігання захисних споруд. Форма договору про безоплатне зберігання захисних споруд затверджується МНС за погодженням з Фондом державного майна.

Таким чином, єдиним можливим управлінським рішенням під час приватизації ВАТ «Укртелеком» могло бути виключення ЗСЦЗ за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, з переліку майна ВАТ, що підлягає приватизації, та передача вказаного державного нерухомого майна на відповідальне зберігання відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 178 ЦК України, об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 ЦК України, види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту) або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), а також види об`єктів цивільних прав, що можуть належати лише певним учасникам обороту, встановлюються законом.

Спірне нерухоме майно ЗСЦЗ № 79887, розташоване за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, є обмежено оборотноздатним майном, можливість вибуття якого з державної власності законодавством не передбачена.

Отже, захисна споруда цивільного захисту - сховище ЗСЦЗ № 79887, відноситься до об`єктів загальнодержавного значення, приватизація яких заборонена законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що на момент оформлення права власності, видачі виконавчим комітетом Лозівської міської ради свідоцтва про право власності на будівлю, в яку входить захисна споруда цивільного захисту, яку було віднесено до об`єктів, що перебувають під охороною держави та мають загальнодержавне значення, у зв`язку з чим не могли відчужуватись із державної чи комунальної власності.

При цьому, суд зазначає, що зазначені дії не підпадають під кваліфікацію примусового відчуженням спірного майна, з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" примусове відчуження майна - позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості.

Правовою основою примусового відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану є Конституція України, цей Закон, інші закони України та указ Президента України про введення надзвичайного чи воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану").

За приписами ч. ч. 1-2 ст. 3 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану може здійснюватися з попереднім повним відшкодуванням його вартості. У разі неможливості попереднього повного відшкодування за примусово відчужене майно таке майно примусово відчужується з наступним повним відшкодуванням його вартості.

Право на відшкодування вартості майна (далі - компенсація) у разі його примусового відчуження в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану мають юридичні особи комунальної і приватної форми власності та фізичні особи, у яких відчужені будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану або для відвернення чи ліквідації ситуацій, що стали причиною введення правового режиму надзвичайного стану, і відповідно їх правонаступники та спадкоємці (ст. 9 вказаного вище Закону).

В силу ч. 2 ст. 10 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" компенсація за примусово відчужене майно в умовах правового режиму воєнного стану з наступним повним відшкодуванням його вартості здійснюється протягом п`яти наступних бюджетних періодів, правового режиму надзвичайного стану - протягом одного наступного бюджетного періоду після скасування правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно із ст. 12 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" у разі, якщо після скасування правового режиму воєнного чи надзвичайного стану майно, яке було примусово відчужене, збереглося, а колишній власник або уповноважена ним особа наполягає на поверненні майна, таке повернення здійснюється в судовому порядку. Підставою для повернення майна є рішення суду, яке набрало законної сили. У разі повернення майна особі у неї поновлюється право власності на це майно. Одночасно особа зобов`язується повернути грошову суму, яка була нею одержана у зв`язку з відчуженням майна, з вирахуванням розумної плати за використання цього майна. Колишній власник майна, яке було примусово відчужене, може вимагати взамін надання йому іншого майна, якщо це можливо.

Суд вказує, що відчуження саме спірного майна в порядку Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" на підставі Акту примусового відчуження нерухомого майна, суперечить вищенаведеним нормам матеріального права, оскільки приміщення сховища в незаконний спосіб вибуло з державної власності у приватну та на теперішній час зареєстровано за відповідачем.

Отже, повернувши майно у власність держави за актом примусового відчуження нерухомого майна, а не за рішенням суду про витребування майна чи навіть у добровільному порядку, відповідач може фактично отримати компенсацію від держави за майно, яке всупереч вимогам законодавства вибуло з власності держави, що буде суперечити, в тому числі і загальним принципам цивільного законодавства, такі як справедливість, добросовісність та розумність.

Суд зауважує, що інтереси громади і суспільства щодо забезпечення цивільного захисту населення, зокрема у період воєнного часу, поза сумнівом, є переважаючими та пріоритетними у порівнянні з приватними інтересами власника нерухомого майна.

Суд вказує, що цивільний обіг спірного об`єкта є обмеженим, та регулюється відповідними правилами, особливим обліком таких об`єктів та контролем з боку державних органів, що здійснюють функції держави у сфері цивільного захисту населення. Отже, особливо в умовах введеного в Україні воєнного стану, правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єктів цивільного захисту із державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність їх вибуття з державної власності такому суспільному інтересу не відповідає.

Таким чином, вимоги щодо зобов`язання Акціонерне товариство «Укртелеком» повернути на користь держави в особі Фонду державного майна України () захисну споруду цивільного захисту № 79887, площею 243,4 кв. м, розташовану у підвалі нежитлової будівлі літ. «А-2» за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, є законними та обґрунтованими.

Так, вказаний спір виник внаслідок набуття відповідачем у власність приміщення - захисної споруди цивільного захисту № 79887, що розташоване у м. Лозова, вул. Грушевського, 7 площею 104 кв. м.

За змістом ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У ст. 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічна норма закріплена у статті 321 ЦК України.

Відповідно до положень статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

У даному випадку вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 ЦК України про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні об`єктом цивільного захисту сховищем № 79887 шляхом повернення такого об`єкту державі в особі Фонду державного майна України.

На правильності наведеного підходу вказує Верховний Суд у пункті 6.42 постанови від 08.11.2023 у справі № 918/1141/22, ухваленої у тотожних правовідносинах, пов`язаних з поновленням прав держави на захисну споруду цивільного захисту: «6.42. Судова колегія також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (повний текст постанови оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 18.10.2023) Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння».

Колегією суддів Верховного Суду у зазначеній справі у тотожних правовідносинах звернуто увагу судів усіх інстанцій, що негаторний позов (тобто позов власника, спрямований на усунення порушень належних йому правомочностей щодо такого майна, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном) є ефективним способом захисту у випадку протиправного зайняття приватними особами об`єктів, які не можуть передаватись у приватну власність.

На момент виникнення спірних правовідносин існувала законодавча заборона на передання сховищ із державної у приватну власність.

Таким чином, користування та розпорядження приватним власником сховищем з порушенням законодавства, що передбачало заборону на передання таких об`єктів у приватну власність, потрібно розглядати, як порушення права власності держави, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідним майном, навіть якщо приватний власник зареєстрував своє «право» приватної власності на цей об`єкт. Лише держава в особі її законодавчого органу є суб`єктом, уповноваженим визначати, які об`єкти цивільних прав підлягають обмеженню у цивільному обороті.

При цьому, слід враховувати, що визначення обмежено оборотоздатних об`єктів є квінтесенцією дотримання балансу між публічними та приватними інтересами, а тому встановлення особливих умов обороту конкретного об`єкта повинно завжди є зваженим та обґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 зазначила, що негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Правовий титул (правова підстава) виникнення речових прав володіння, користування, розпорядження такими об`єктами визначається нормативними актами, що мають юридичну силу закону, зокрема Конституцією України, Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна». Саме законодавчими актами забороняється перебування певних об`єктів власності Українського народу, державної та комунальної власності у приватній власності. У свою чергу неможливість існування у таких об`єктів приватного власника унеможливлює виникнення у них нового володільця.

Отже, враховуючи правовий титул вказаних об`єктів у разі протиправної передачі їх у приватну власність, таке порушення необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням права держави на володіння відповідним майном. Правомочність володіння - це передбачена законом (тобто юридично забезпечена) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо).

Цивільне законодавство визначає право володіння як складову повноважень власника (ст. 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (ч. 1 ст. 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах.

Титул і правовий режим обмежено оборотоздатних об`єктів права власності, які не можуть набуватися приватними власниками, встановлений законодавством і до внесення відповідних змін до нього є невід`ємним та незмінним. Доки вказаний правовий титул зберігається, доти суб`єкт права власності зберігає також і повноваження правової охорони та захисту свого права. Реалізація такого права має відбуватися з урахуванням зазначених особливостей, які відмежовують обмежено оборотоздатні об`єкти цивільних прав від об`єктів, які можуть перебувати у приватній власності та у вільному обігу між приватними особами. Фізичне зайняття обмежено оборотоздатних об`єктів та їх використання особою, яка з огляду на вимоги законодавства не могла набувати прав власності чи користування ними, не позбавляє права володіння ними дійсного власника таких об`єктів, але створює останньому перешкоди у здійсненні ним охоронюваного законом права користування своїм майном. Навіть у випадку оформлення права приватної власності на виведені з цивільного обороту об`єкти нерухомого майна, такий власник не набуває статусу одноособового володільця спірним майном, оскільки за Українським народом зберігається його право на майно, що є об`єктом права власності народу, і таке право залишається неприпиненим.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунення існуючих перешкод чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Оскільки згідно із встановленим законами України правовим титулом об`єктів обмеженої оборотоздатності вони не можуть перебувати у приватній власності осіб, а тому і в їх володінні, достатніх правових підстав для подання у подібних правовідносинах віндикаційних позовів про витребування майна з чужого незаконного володіння та з володіння добросовісного набувача у порядку ст. 387, 388 ЦК України немає.

Слід урахувати, що віндикаційні вимоги є титульними, тобто вказують на існування спору про право власності та вимагають доказування наявності цього права як умови задоволення віндикаційних вимог. Однак, право власності держави або територіальної громади на зазначені об`єкти установлене законом, а тому не потребує доказування правового титулу, що також вказує на відсутність підстав для використання правових механізмів захисту, передбачених ст. 387, 388 ЦК України.

Натомість, з огляду на правовий режим вказаних об`єктів та законодавчі обмеження щодо їх обороту, у даному спорі пред`являється негаторний позов згідно з ст. 391 ЦК України. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння, у зв`язку з чим, на відміну від віндикаційного позову, негаторний може бути заявлений упродовж усього часу тривання порушення прав на об`єкти згаданої категорії, а не з часу, коли держава в особі відповідного органу довідалася чи могла довідатися про відповідні порушення.

Верховний Суд, розглядаючи справи у спорах, пов`язаних із протиправним переходом у приватну власність об`єктів з обмеженою оборотоздатністю дотримується саме такої правової позиції щодо належного способу захисту в подібних спорах.

У Постанові від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц ВП ВС зазначила, що позовну вимогу про зобов`язання повернути об`єкт права державної власності слід розглядати як негаторний позов (п. 46) (п. 71 Постанови ВП ВС від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), п. 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14- 181цс18), пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), пункт 97 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)). Власник майна може вимагати усунення порушення його права власності, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути об`єкт (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)). Також відмова у задоволенні віндикаційного позову через обрання неналежного способу захисту не позбавляє позивача права заявити позов негаторний про повернення майна. Висновки Великої Палати Верховного Суду аналогічного змісту також сформульовані у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц. Таким чином, ефективним способом захисту у даному випадку є вимога про повернення ЗСЦЗ державі в особі Фонду державного майна України.

За негаторним позовом власник може вимагати усунення порушення його права власності на належне йому майно, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таке майно.

Подібний висновок наведений у пункті 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, з-поміж іншого, визнання права, визнання правочину недійсним, Документ сформований в системі «Електронний суд» 26.03.2024 9 визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Ст. 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Свідоцтво про право власності від 08.04.2004, видане Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, згідно з яким ПАТ «Укртелеком» на праві власності належить нежитлова будівля блок-вставка літ. «А-2» загальною площею 876,4 кв.м, розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського (Комінтерну), 7, не відповідає вимогам ст. 178, 328 ЦК України, ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» в частині включення до складу зазначеного об`єкта нерухомого майна захисної споруди цивільного захисту № 79887 площею 104 кв. м.

Визнання недійсним свідоцтва про право власності та повернення до державної власності захисної споруди цивільного захисту є ефективним способом захисту, оскільки відповідне судове рішення за змістом ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для припинення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідного речового права за АТ «Укртелеком».

Про ефективність способу захисту 05 липня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 756/9405/21, провадження № 61-4085 св 23 досліджував питання щодо обрання належного способу захисту для скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Верховним Судом у постанові від 20 травня 2021 року № 361/953/16-ц (провадження № 61-3847 св 19) вказано, що визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно впливає на можливість реалізації прав особи, яка його отримала, щодо нерухомого майна, отже доводить дієвість та ефективність обраного позивачем способу захисту.

Аналогічний висновок наведено Верховним Судом у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 351/1317/18 (провадження № 61-16345св20) та багатьох інших. Таким чином, обраний спосіб захисту порушеного права шляхом визнання недійсними свідоцтва про право власності є належним (22 лютого 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 203/5561/16, провадження № 61-14898св21 .

Разом з цим, Верховний Суд у постанові від 20.10.2020 у справі № 910/13356/17 виклав висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом.

Слід зазначити, що до регламентованих ЦК України способів захисту права власності належать: визнання права власності (ст. 392); витребування майна із чужого незаконного володіння (ст. 387, 388); усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391); заборона вчинення дій, які порушують право власності, або вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ст. 386); визнання незаконним правового акта, що порушує права власника (ст. 393); зобов`язання повернути потерпілому безпідставно набуте майно (ст. 1212, 1213) та інші.

При цьому, обраний позивачем спосіб захисту має гарантувати практичну та ефективну можливість захисту порушеного права і вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 14 січня 2015 року у справі № 6-43166св14 виклала наступну правову позицію: «Пункт 1 ч. 1 ст. 16 ЦК України встановлює, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою. Цей позов також може поєднуватися з іншими позовами, наприклад, щодо вимог про захист права власності з віндикаційним, негаторним позовом або з позовом про виключення майна з опису або звільнення з-під арешту».

Можливість захисту власником його майнових прав шляхом поєднання різних вимог, зокрема віндикації та вимоги про визнання права власності, підтверджується й практикою Верховного Суду: постанова Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 904/4573/16, постанова Верховного Суду України від 22.04.2015 у справі № 6- 209цс14. Слід зазначити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного суду від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 19.02.2020 у справі № 210/4458/15, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 та інших.

Визначальним у способі захисту порушеного права є його ефективність, тобто здатність відновити порушене право особи за одним остаточним рішенням суду без необхідності подальшого звернення до суду з новим позовом або вчинення інших дій, спрямованих на повне відновлення права, оскільки такий правовий стан не забезпечило судове рішення в його резолютивній частині.

Згідно з п. 6 ч.1ст. 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність віднесені до загальних засад цивільного законодавства.

Позовна вимога про визнання права державної власності в даному випадку забезпечить реальне відновлення порушеного права держави, сприятиме усуненню правової невизначеності правового статусу спірного майна та забезпечить позивачу можливість безперешкодної реєстрації права державної власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З урахуванням викладеного, визнання права державної власності за Фондом державного майна України у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на частину підвальних приміщень загальною площею 104 кв. м, яка є захисною спорудою цивільного захисту № 79887, розташовану в нежитловій будівлі блок-вставці літ. «А-2» за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7 є ефективним способом захисту у даному випадку, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права Держави Україна.

Таким чином, суд вважає, що вимоги прокурора щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності від 08.04.2004, виданого Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, саме в частині підвальних приміщень загальною площею 243,4 кв. м, які є захисною спорудою цивільного захисту сховищем з обліковим номером 79887, розташовану в нежитловій будівлі блок-вставка літ. «А-2» за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, не є виходом суду за межі заявлених позовних вимог, а отже підлягають задоволенню в цій частині.

Щодо визнання права власності держави Україна в особі Фонду державного майна України () на частину підвальних приміщень загальною площею 243,4 кв. м, яка є захисною спорудою цивільного захисту сховищем з обліковим номером 79887, розташовану в нежитловій будівлі блок-вставка літ. «А-2» за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, зазначені вимоги є обґрунтованими, правомірно заявленими, а отже підлягають задоволенню.

Відносно звернення прокурора з цим позовом до суду та визначення позивача, суд вказує таке.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ч. 1 ст. 170 ЦК України).

Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (ч. 2 ст. 326 ЦК України).

За приписами ст. 317 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Саме Фонд державного майна України є органом державної влади, уповноваженим здійснювати право власності держави на спірну захисну споруду цивільного захисту та здійснювати захист інтересів держави у даних правовідносинах.

Закріпивши спірний об`єкт як такий, що не підлягає приватизації, а відтак будь-якому відчуженню та зміні форми власності з державної, законодавець таким чином вилучив з цивільного обороту майно, яке має загальнодержавне стратегічне значення та покликане забезпечувати базові потреби суспільства.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) приватизації не підлягають об`єкти, що мають загальнодержавне значення, у т.ч. об`єкти, які забезпечують життєдіяльність держави в цілому, зокрема захисні споруди цивільного захисту.

Загальнодержавне значення мають об`єкти, контроль за діяльністю яких з боку держави гарантує захист громадян від наслідків впливу неконтрольованого виготовлення, використання або реалізації небезпечної продукції, послуг або небезпечних виробництв, зокрема, протирадіаційні споруди.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного майна» приватизація державного майна - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 цього ж Закону державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, Фонд державного майна України.

Згідно з Законом України «Про Фонд державного майна України» Фонд є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику, зокрема, у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України», Фонд державного майна України (далі Фонд) є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Відповідно до п. 1, 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про Фонд державного майна України» до основних завдань Фонду належить реалізація державної політики у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності; здійснення контролю у сфері організації та проведення приватизації державного майна, відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством, передачі державного майна в оренду та користування; повернення у державну власність державного майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства; управління корпоративними правами держави, які перебувають у сфері його управління.

Таким чином, спірна захисна споруда цивільного захисту (сховище) є самостійним об`єктом нерухомого майна, що належить державі Україна в особі Фонду державного майна України, а право власності та інші речові права на яку підлягають державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за державою Україна в особі Фонду державного майна України.

Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Отже, саме Фонд державного майна України є органом державної влади, уповноваженим здійснювати право власності держави на спірну захисну споруду цивільного захисту та здійснювати захист інтересів держави у даних правовідносинах.

Ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 44 ГПК України, усі фізичні і юридичні особи здатні мати процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, боржника (процесуальна правоздатність).

Враховуючи особливий процесуальний статус прокурора в господарському процесі як особи, яка відповідно до ст. 4, 53, 55 ГПК України наділена правом звернення до суду в інтересах іншої особи - держави, процесуальна правоздатність у нього настає з моменту виникнення відповідної компетенції або передбачених законом повноважень.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно зі ст. 53 ГПК України, прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У ст. 13 Конституції України закріплено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

За п. 7 ч. 1 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначається правовий режим власності.

Рішенням Конституційного суду України № 3-рп/99 від 08.04.1998 державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. В основі інтересів держави завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання.

Предметом даного позову є усунення перешкод державі у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту сховищем № 79887 та визнання за державою право власності на цей об`єкт нерухомості.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 2 Кодексу цивільного захисту України захисні споруди цивільного захисту - інженерні споруди, призначені для захисту населення від впливу небезпечних факторів, що виникають внаслідок надзвичайних ситуацій, воєнних дій або терористичних актів.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України до захисних споруд цивільного захисту зокрема належить сховище - герметична споруда для захисту людей, в якій протягом певного часу створюються умови, що виключають вплив на них небезпечних факторів, які виникають внаслідок надзвичайної ситуації, воєнних (бойових) дій та терористичних актів.

П. 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 визначено, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, а отже, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах і може здійснювати представництво в порядку, передбаченому процесуальним законом. «Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12.05.2021 по справі № 806/2361/18, представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган.

При цьому, відповідно до п. п. 5.6 постанови від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 Верховним Судом встановлено, що прокурор не повинен встановлювати причини невиконання уповноваженими державою органами відповідних функцій у спірних відносинах.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Правовідносини, пов`язані з використанням державного майна, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а тому неправомірне, всупереч закону набуття речових прав на нього не відповідає суспільному інтересу та є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №133/2022 від 14.03.2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб. В подальшому ведений на території України воєнний стан неодноразово продовжувався. На даний час на території України проходять бойові дії та наносяться ракетні удари по об`єктам промисловості, інфраструктури та житловим будинкам.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 21 Кодексу цивільного захисту України, громадяни України мають право на забезпечення засобами колективного та індивідуального захисту та їх використання.

Тобто, держава повинна вживати заходів для створення належних умов для захисту життя і здоров`я людей від надзвичайних ситуацій, в тому числі від негативних наслідків ведення бойових дій.

Таким чином, забезпечення захисту населення від надзвичайних ситуацій та негативних наслідків бойових дій шляхом створення умов для перебування громадян у сховищі становить значний суспільний інтерес. Установлено, що відповідно до акту оцінки стану готовності захисної споруди цивільного захисту від 11.03.2024 захисна споруда цивільного захисту № 79887, що розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, є обмежено готовою до використання за призначенням, підлягає капітальному ремонту, отже, не здатна забезпечити захист цивільного населення та у разі використання за призначенням може створювати загрозу для життя та здоров`я людей.

З огляду на викладене, прокурор звертається до суду із вказаним позовом в інтересах держави в особі Фонду державного майна України і зазначає останнього в якості позивача.

Крім того, окружною прокуратурою відповідно до вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» 01.04.2024 письмово повідомлено позивача про намір звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в суді та саме Фонд державного майна України є органом державної влади, уповноваженим здійснювати право власності держави на спірну захисну споруду цивільного захисту та здійснювати захист інтересів держави у даних правовідносинах.

Щодо заперечень відповідача, викладених у відзиві на позов, суд зазначає наступне.

Відповідач вважає, що прокурором не доведено того, що на момент передачі сховища була заборона відчуження із державної в приватну власність, а акт приймання-передавання нерухомого майна до статутного фонду ВАТ «Укртелеком» 25.11.2003 в частині передачі сховища відповідає чинному на той час законодавству.

Відповідно до п. 1 Указу Президента України «Про корпоратизацію підприємств» від 15.06.1993 № 210/93, корпоратизацією є перетворення державних підприємств, закритих акціонерних товариств, більш як 75 відсотків статутного фонду яких перебуває у державній власності, а також виробничих і науково-виробничих об`єднань, правовий статус яких раніше не був приведений у відповідність з чинним законодавством (далі - підприємства), у відкриті акціонерні товариства.

У преамбулі зазначений Указ визначає мету корпоратизації у складі трьох частин: реформування управління державним сектором економіки; підвищення відповідальності державних підприємств за результати економічної діяльності; підготовка їх до приватизації.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» № 2163-ХІІ від 04.03.1992, приватизація державного майна (далі - приватизація) - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України.

Отже, корпоратизація є лише етапом підготовки до подальшої приватизації державних підприємств (як у випадку з корпоратизацією колишнього УДПЕЗ «Укртелеком»).

В окремих випадках державні підприємства могли бути корпоратизовані взагалі без їх приватизації (так, до 20.10.2019 діяв Закон України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», який у Додатку 2 містив Перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані).

Щодо наявності у спірної захисної споруди статусу самостійного об`єкта нерухомого майна, суд зазначає наступне.

Відповідач зазначає, що підвальне приміщення за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, в складі яких знаходиться сховище, є невід`ємною частиною будівлі літ. «А-2». В спірних приміщеннях підвалу знаходяться несучі, огороджувальні та несучо-огороджувальні елементи (конструкції) будинку, теплові мережі та обладнання, які обслуговують всі інші приміщення будівлі. На думку відповідача, відокремлення конструктивних елементів захисної споруди цивільного захисту від інших приміщень підвального поверху, як і відокремлення підвального поверху від конструктивних елементів надземного поверху будівлі чи їх поділ на самостійні об`єкти неможливе.

Так, приміщення спірної захисної споруди є окремим самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, виходячи з сукупності властивостей приміщень: конструктивна відокремленість, розташування у підвалі, окремий вхід, окрема нумерація приміщень ЗСЦЗ в експлікації приміщень нежитлової будівлі літ. «А-2» згідно технічного паспорту вказаної нежитлової будівлі та технічного паспорту ЗСЦЗ); статус приміщень (об`єкт цивільного захисту); спосіб і порядок використання приміщення.

Такий статус цей об`єкт має із часу введення в експлуатацію у 1988 році. Про такі обставини, зокрема, свідчать облікові картки та паспорт сховища № 79887, а також окремий технічний паспорт на ЗСЦЗ, в яких наведені площа сховища та інші його технічні характеристики.

При цьому, план, який міститься у технічному паспорті на захисну споруду цивільного захисту (цивільної оборони) (план сховища) повністю відповідає поетажному плану, який наданий відповідачем (план будівлі). Однак, розбіжності виникли, оскільки приміщення в плані сховища № 62 має площу 2,1 кв.м., № 61 1,8 кв.м., а в плані будівлі відповідні приміщення № 58 2,3 кв.м., № 59 1,9 кв.м. Крім того, приміщення в плані сховища позначене під № 56 площею 3.3 кв.м., в плані будівлі відсутнє позначення.

Таким чином, предмет позову - захисна споруда цивільного захисту № 79887, площею 243,4 кв. м. повністю відповідає підвальному приміщенню, яка вказана в технічному паспорті на нежитлову нерухомість.

Щодо твердження відповідача про втручання в право останнього на мирне володіння майном, слід зазначити таке.

Виправданість втручання у право власності та надання відповідної компенсації напряму корелюються із законністю набуття майна, поведінкою набувача під час його придбання та наявністю суспільного інтересу, з метою задоволення якого таке втручання здійснюється (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц).

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23.11.2000 у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» Європейський суд з прав людини, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримана справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.

Як зазначено вище, повернення у власність держави майна у разі наявності порушень закону переслідує легітимну мету контролю за використанням майна, відповідно до загальних інтересів держави.

Верховний Суд, досліджуючи питання втручання держави у право на мирне володіння захисними спорудами цивільного захисту приватними суб`єктами, у постанові від 08.11.2023 у справі № 918/1141/22 зазначив наступне: «Суди попередніх інстанцій зосередившись на дослідженні питання добросовісності відповідача у ситуації, що склалася, не надали належної оцінки тому факту, чи існувала взагалі законна підстава виникнення речового права на спірне майно у первісного набувача чи ні. При цьому законодавчі перешкоди у реалізації можливості приватизації (відчуження) спірного майна у приватну власність, про які сторони договору знали чи повинні були знати, ставить під сумнів їх добросовісність. Крім того, господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що спірне приміщення має статус об`єкта цивільного захисту із часу введення в експлуатацію у 1968 року, про що свідчить облікова картка протирадіаційного укриття, а також наявність відповідного номеру у акті комплексної перевірки захисної споруди цивільної оборони, що проводилась 03.08.2012, тобто до виготовлення відповідачем технічної документації у листопаді 2012 року. Отже, немає жодних підстав вважати, що перед тим, як вчиняти правочин, спрямований на придбання спірного об`єкта, як у первісного набувача (Товариства покупців), так і у відповідача були перешкоди ознайомитися із вимогами законодавства та зробити висновки щодо режиму цього об`єкта та неможливості набуття на нього права приватної власності із формальним посиланням на відсутність відповідних записів, ігноруючи функціональне призначення приміщення. Однак, судами попередніх інстанцій наведеного враховано не було, що призвело до передчасних висновків. Крім того, надаючи оцінку критерію "пропорційності" поза увагою господарських судів попередніх інстанцій залишилось те, що спір у даній справі стосується виключно протирадіаційного укриття площею 106,5 кв. м, а не всієї будівлі загальною площею 621,7 кв. м».

У даній справі захисна споруда, як об`єкт цивільного захисту, існує з 1974 року (з часу прийняття в експлуатацію). На момент приватизації АТ «Укртелеком» існувала законодавча заборона на приватизацію сховищ (ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна»).

Крім того, спір у даній справі стосується виключно захисної споруди площею 243,4 кв. м, а не всієї будівлі літ. «А-2» загальною площею 876,4 кв. м, розташованої за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7. Таким чином, критерій «пропорційності» втручання у право власності відповідача не порушується.

Окрім цього, відповідач стверджує, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту права - негаторний позов, з приводу чого слід зазначити наступне.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

У даному випадку вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 ЦК України про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні об`єктом цивільного захисту сховищем № 79887 шляхом повернення такого об`єкту державі в особі Фонду державного майна України.

Як вже було зазначено судом, на правильності наведеного підходу вказує Верховний Суд у пункті 6.42 постанови від 08.11.2023 у справі № 918/1141/22: «6.42. Судова колегія також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння».

Таким чином, Верховним Судом звернуто увагу судів усіх інстанцій, що негаторний позов (тобто позов власника, спрямований на усунення порушень належних йому правомочностей щодо такого майна, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном) є ефективним способом захисту у випадку протиправного зайняття приватними особами об`єктів, які не можуть передаватись у приватну власність.

Як вже було зазначено, на момент виникнення спірних правовідносин існувала законодавча заборона на передання сховищ із державної у приватну власність.

Таким чином, користування та розпорядження приватним власником сховищем з порушенням законодавства, що передбачало заборону на передання таких об`єктів у приватну власність, потрібно розглядати, як порушення права власності держави, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідним майном, навіть якщо приватний власник зареєстрував своє «право» приватної власності на цей об`єкт.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Отже, враховуючи правовий титул вказаних об`єктів у разі протиправної передачі їх у приватну власність, таке порушення необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням права держави на володіння відповідним майном.

З огляду на правовий режим спірної захисної споруди та законодавчі обмеження щодо її цивільного обороту, у даному спорі пред`являється негаторний позов, згідно зі ст. 391 ЦК України.

За негаторним позовом власник може вимагати усунення порушення його права власності на належне йому майно, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таке майно.

Подібний висновок наведений у пункті 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц.

Враховуючи викладене, помилковим є твердження відповідача, що негаторний позов про усунення перешкод власнику у користуванні та розпорядженні майном не може поєднуватись з визнанням недійсним свідоцтва про право власності, оскільки визнання недійсним свідоцтва є елементом саме негаторного позову (усунення порушення права власності).

Таким чином, обраний прокурором спосіб захисту прав і законних інтересів держави є належним та ефективним і відповідає характеру спірних правовідносин.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог прокурора, суд керується наступним.

У відзиві відповідачем зазначено, що факт здійснення публічної державної реєстрації права власності відповідача дванадцять років назад на спірне нерухоме майно підтверджує факт обізнаності держави в особі уповноваженого органу як із фактом реєстрації права власності відповідача на спірне майно, так і з особою, на користь якої здійснена реєстраційна дія із реєстрації права власності. Отже, на думку відповідача, на момент звернення прокурора до суду з позовом, сплинув трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України.

Натомість, суд зауважує, що прокурором подано негаторний позов. Такий позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного власника (володільця).

Аналогічний правовий висновок наведений у пункті 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц.

Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння, у зв`язку з чим, на відміну від віндикаційного позову, негаторний позов може бути заявлений упродовж усього часу тривання порушення прав держави на захисну споруду цивільного захисту, а не з часу, коли держава в особі відповідного органу довідалася чи могла довідатися про відповідні порушення.

Отже, інститут позовної давності до спірних правовідносин не застосовується, а відповідне клопотання відповідача не підлягає задоволенню.

Окрім цього, слід зазначити, що згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, наведеного у постанові від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках:

1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

У даних спірних правовідносинах позивач, Фонд державного майна України, як уповноважений орган влади не був обізнаний про набуття відповідачем спірної захисної споруди у приватну власність.

Як зазначено вище, у листі від 23.08.2023 Фонд державного майна України повідомив прокурора, що ПАТ «Укртелеком» надав перелік державного майна, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ «Укртелеком», але перебуває на його балансі, який був складений за результатами інвентаризації станом на 30.09.2011. В Переліку станом на 30.09.2011 була відсутня інформація про захисну споруду цивільного захисту, яка розташована за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7.

З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно також неможливо з`ясувати факт набуття відповідачем речових прав на спірну захисну споруду.

Так, у Реєстрі наявна інформація про реєстрацію права власності відповідача на нежитлову будівлю літ. «А-2» загальною площею 876,4 кв.м, розташовану за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7 (запис 135 в книзі: 2 від 14.04.2004, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 7366399). Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності від 08.04.2004, видане Виконавчим комітетом Лозівської міської ради.

В Реєстрі відсутні окремі записи про речові права відповідача на захисну споруду цивільного захисту № 79887 площею 243,4 кв.м. Те, що спірна захисна споруда перебуває у складі приміщень нежитлової будівлю літ. «А-2» за вказаною адресою, з`ясовано прокурором під час опрацювання отриманих відомостей, а, отже, судом відхиляються твердження відповідача щодо моменту обізнаності прокурора та позивача про порушення інтересів держави.

Таким чином, заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов, спростовуються матеріалами справи та нормами чинного законодавства, а, отже не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заявлених прокуратурою позовних вимог.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

З приводу інших аргументів, доводів та міркувань сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункту 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

З урахуванням наведеного, суд вважає позовні вимоги прокурора правомірними, обґрунтованими, такими, що підтверджуються матеріалами справи, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст.129 ГПК України, відповідно до яких витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача, з вини якого виник спір.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 1, 2, 5, 7, 11, 13, 14, 15, 42, 46, 53, 73-80, 86, 129, 236, 238, 240, 256 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Усунути перешкоди власнику державі в особі Фонду державного майна України (вул. Генерала Алмазова, 18/9, м. Київ, 01133, ) у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту сховищем з обліковим номером № 79887, розташованою за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7, шляхом:

- визнання недійсним свідоцтва про право власності від 08.04.2004, виданого Виконавчим комітетом Лозівської міської ради, в частині підвальних приміщень загальною площею 243,4 кв. м, які є захисною спорудою цивільного захисту сховищем з обліковим номером 79887, розташовану в нежитловій будівлі блок-вставка літ. «А-2» за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7;

- зобов`язання Акціонерного товариства «Укртелеком» (бульвар Т.Шевченка, 18, м. Київ, 01601, ) повернути на користь держави в особі Фонду державного майна України (вул. Генерала Алмазова, 18/9, м. Київ, 01133, ) захисну споруду цивільного захисту № 79887, площею 243,4 кв. м, розташовану у підвалі нежитлової будівлі літ. «А-2» за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7.

Визнати право власності держави Україна в особі Фонду державного майна України (вул. Генерала Алмазова, 18/9, м. Київ, 01133, ) на частину підвальних приміщень загальною площею 243,4 кв. м, яка є захисною спорудою цивільного захисту сховищем з обліковим номером 79887, розташовану в нежитловій будівлі блок-вставка літ. «А-2» за адресою: Харківська обл., м. Лозова, вул. Грушевського, 7.

Стягнути з Акціонерного товариства "Укртелеком" (01601, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка,18; ) на користь Харківської обласної прокуратури (61001, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4; ; банк отримувач: Державна казначейська служба України м.Київ, рахунок №UA0007171, код банку 820172, банк отримувача: Держказначейська служба України; код класифікації видатків бюджету 0901010) 52 109, 00 грн судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Прокурор - Лозівська окружна прокуратура Харківської області (Харківська область, м. Лозова, вул. Богданівська, 17, код ЄДРПОУ );

Позивач - Фонд державного майна України (вул. Генерала Алмазова, 18/9, м. Київ, 01133, );

Відповідач - Акціонерне товариство «Укртелеком» (бульвар Т.Шевченка, 18, м. Київ, 01601, ).

Повне рішення складено 05.07.2024.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/985/24