РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.07.2024Справа № 910/5127/24

Суддя Господарського суду міста Києва Лиськов М.О., розглянувши без виклику сторін у порядку спрощеного позовного провадження справу

За позовом Управління освіти Дарницької районної в місті Києві державної

адміністрації

(02091, м. Київ, Харківське шосе, буд. 168-К;

ідентифікаційний код: 37448113)

до Акціонерне товариство "Банк інвестицій та заощаджень"

(04119, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, буд. 83-Д;

ідентифікаційний код: 37448113)

про стягнення 215 112, 10 грн.

ВСТАНОВИВ:

Управління освіти Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (далі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Банк інвестицій та заощаджень" (далі-відповідач) про відшкодування гарантійної суми у розмірі 215 112,10 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 29.04.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/5127/24 та постановив здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

01.05.2024 відповідачем подано відзив на позовну заяву разом із запереченням щодо розгляду справи у спрощеному позовному провадженні.

Стосовно клопотання відповідача про розгляд справи у загальному позовному провадженні суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідач у своєму клопотанні про розгляд справи у загальному позовному провадженні не навів суду будь-яких жодних конкретних мотивів, обґрунтувань та підстав, та не надав будь-яких доказів в чому саме полягає складність даного спору та в чому полягають особливості предмету доказування у даному спорі. Зміст клопотання не дає підстав стверджувати, що повне та всебічне з`ясування усіх обставин у справі потребує проведення судового засідання чи заслуховування пояснень сторін.

Суд повторно наголошує на тому, що при відкритті провадження у справі судом враховано положення ч. 3 ст. 247 ГПК України.

Судом встановлено, що учасниками даного спору є позивач та відповідач, ціна позову становить 215 112,10 грн. та звертаючись до суду з клопотанням позивач не навів суду будь-яких пояснень, міркувань та не зазначив про необхідність подання ним відповідних доказів, клопотань, які мають бути вирішені у судовому засіданні.

Таким чином, суд відхиляє як необґрунтоване клопотання позивача про розгляд справи у загальному позовному провадженні.

01.05.2024 банком подано клопотання про залучення до участі у справі ТОВ «АДМ ЕНЕРДЖІ» у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Також, розглянувши заявлене відповідачем клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, суд зазначає, що метою участі третіх осіб у справі є обстоювання ними власних прав і законних інтересів, на які може справити вплив рішення чи ухвала суду. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з`ясовувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.

Проте, враховуючи зміст позовних вимог та спірні договірні відносини щодо невиконання відповідачем зобов`язань за наданою ним банківською гарантією, а також предмет доказування, в межах якого здійснюється розгляд даного спору, за умови не наведення відповідачем доказів на підтвердження впливу рішення з даного спору безпосередньо на права або обов`язки ТОВ «АДМ ЕНЕРДЖІ» щодо однієї зі сторін, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для залучення останнього в якості третьої особи та задоволення клопотання відповідача.

06.05.2024 позивачем подано відповідь на відзив.

08.05.2024 банком подано заперечення на відповідь на відзив.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

При цьому судом враховано, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За результатами проведених торгів (номер закупівлі UA-2023-09-06-014069-a) між управлінням освіти Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Позивач) () та товариством з обмеженою відповідальністю «АДМ ЕНЕРДЖІ» () укладено договір № 939 від 05.10.2023 про закупівлю за державні кошти: ДК 021:2015: код 39110000-6 «Сидіння, cтiльці та супутні вироби i частини до них» (2 лоти) Лот № 2 стільці розкладні для укомплектування найпростіших укриттів та захисних споруд цивільного захисту (далі - Договір № 939).

Відповідно до пункту 1.1. Договору № 939 Постачальник (ТОВ «АДМ ЕНЕРДЖІ») зобов`язується з дня укладення договору та до 30.11.2023 поставити Замовнику товар на закупівлю ДК 021:2015: код 39110000-6 «Сидіння, cтiльці та супутні вироби i частини до них» (2 лоти) Лот № 2 стільці розкладні для укомплектування найпростіших укриттів та захисних споруд цивільного захисту у кількості та за цінами, що зазначені в специфікації, що є невід`ємною частиною даного Договору, а Замовник зобов`язується прийняти товар відповідно до накладної і оплатити такий товар на умовах, визначених цим Договором.

Пунктом 2.1 Договору № 939 передбачено, що Постачальник повинен поставити Замовнику товар, якість якого відповідає технічним вимогам Замовника (згідно Додатку 3 до Договору).

Згідно з пунктом 4.1. Договору Постачальник здійснює поставку товару: з дня укладення договору та до 30.11.2023. Місцем поставки товару є заклади освіти Дарницького району відповідно згідно дислокації (Додаток № 2) (пункт 4.2. Договору № 939). Зобов`язання Постачальника щодо поставки товару вважаються виконаними у повному обсязі з моменту передачі товару у власність Замовника та встановлення товару у місці поставки та підписання відповідних документів (пункт 4.5. Договору № 939).

Відповідно до Договору № 939 Постачальник взяв на себе зобов`язання до 30.11.2023 завезти товар до 40 закладів освіти (Додаток № 2). Однак ТОВ «АДМ ЕНЕРДЖІ» свої зобов`язання за Договором № 939 не виконало. Постачальник 27.11.2023 поставив частину товару до Початкової школи № 332 Дарницького району м. Києва, за адресою: вул. Бориса Гмирі, 2-В. Як вказує Позивач, завезені стільці по своїм технічним характеристикам суттєво відрізняються від визначених умовами Договору № 939.

Представниками Замовника та закладу освіти, складено акт від 28.11.2023, в якому вказані невідповідності завезених стільців технічним характеристикам, передбаченим Договором № 939.

Управління освіти Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації листом від 30.11.2023 № 3151 інформувало ТОВ «АДМ ЕНЕРДЖІ» про те, що товар неякісний, про необхідність замінити товар та завезти його у заклади освіти.

Пунктом 8.1. Договору № 939 передбачено, що постачальник вносить забезпечення виконання договору в розмірі 5% суми (ціни) договору у формі банківської гарантії.

ТОВ «АДМ ЕНЕРДЖІ» надало управлінню освіти Банківську гарантію забезпечення виконання зобов`язань № 3149/23-ГВ від 03.10.2023 року, видану Акціонерним товариством «Банк Інвестицій та Заощаджень» (копія банківської гарантії додається).

Згідно з пунктом 8.5 Договору № 939 забезпечення виконання договору не повертається постачальнику у разі: неналежного виконання своїх зобов`язань постачальником за цим договором повністю або частково; недотримання умов та/або строків поставки товару, визначених у договорі; постачання товару неналежної якості; порушення умов зобов`язання щодо якості товару; дострокового розірвання Замовником договору у випадку, якщо Постачальник не виконує або неналежно виконує свої зобов`язання за договором.

Право щодо неповернення постачальнику забезпечення, зазначеного в пункті 8.1. Договору № 939, виникає у замовника в момент настання будь-якого з випадків невиконання (неналежного виконання) постачальником договору.

У банківській гарантії забезпечення виконання зобов`язань № 3149/23-ГВ від 03.10.2023 року визначено, що Гарант (АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень») зобов`язується протягом 5 банківських днів заплатити Бенефіціару (управлінню освіти) суму у розмірі, що не перевищує 215 112,10 грн, за умови отримання від Бенефіціара письмової вимоги, з посиланням на цю Гарантію.

Як вказує Позивач, у зв`язку з тим, що ТОВ «АДМ ЕНЕРДЖІ» неналежно виконувало свої зобов`язання за Договором № 939 повністю; недотримувалось умов та строків поставки товару, визначених у договорі; тим, що поставлений товар у один заклад був неналежної якості, чим ТОВ «АДМ ЕНЕРДЖІ» порушило умови зобов`язання щодо якості товару, та тим, що Замовником Договір був достроково розірваний у Позивача виникло право звернутись до Акціонерного товариства «Банк Інвестицій та Заощаджень» (далі - Відповідач) з вимогою про сплату банківської гарантії забезпечення виконання зобов`язань № 3149/23-ГВ від 03.10.2023 року (далі - Вимога) вих. № 3353 від 12.12.2023.

Умовами банківської гарантії забезпечення виконання зобов`язань № 3149/23-ГВ від 03.10.2023 визначений термін її дії до 31.12.2023 року.

У відповідь на Вимогу Відповідач надіслав до Позивача листа датованого 05.01.2024 № 05-1/02/45 з відмовою у зв`язку з невідповідністю Вимоги умовам Гарантії, який до Позивача надійшов 15.01.2024 року. Відмова обґрунтована тим, що Вимога не належно представлена, зокрема не було надано оригінал Гарантії.

Позивачем в свою чергу у відповідь повторно направлено Вимогу від 19.01.2024 № 101/36-142 до Відповідача з обгрунтуванням того, що відповідно до Банківської гарантії забезпечення виконання зобов`язань № 3149/23-ГВ від 03.10.2023 року виданої Відповідачем Гарант зобов`язується «протягом 5 (п`яти) банківських днів заплатити Бенефіціару суму у розмірі, що не перевищує 215 112,10 грн, за умови отримання від Бенефіціара письмової вимоги, з посиланням на цю Банківську гарантію…».

Вимогу Позивача від 12.12.2023 № 3353 про сплату Банківської гарантії Відповідач отримав 15.12.2023, що підтверджується вхідним номером 6649 від 15.12.2023 року. Однак, протягом 5 (п`яти) банківських днів Відповідач не сплатив Позивачу суму, зазначену у Банківській гарантії.

05.01.2024 листом № 05-1/02/45 Відповідач повідомив Позивача про відмову від задоволення вимоги. Дії Відповідача (а саме, затримка відповіді на 21 календарний день) позбавили можливості Позивача повторно звернутися до гаранта з вимогою про сплату Банківської гарантії, що свідчить про неналежне виконання банком взятих на себе зобов`язань та порушення ним вимог частини другої статті 565 Цивільного кодексу України.

У зв`язку з викладеним, Позивач врахувавши попередні зауваження, повторно листами від 15.02.2024 № 101/36-400 та від 21.03.2024 № 101/36-687 звертався до Відповідача з проханням виплатити Гарантійну суму у розмірі 215 112,10 грн відповідно до вимоги управління освіти від 12.12.2023 року № 3353 про сплату Банківської гарантії забезпечення виконання зобов`язань № 3149/23- ГВ від 03.10.2023 року на що отримував відмови.

Отже, спір у даній справі виник з приводу невиконання відповідачем зобов`язань за наданою ним банківською гарантією № 3149/23-ГВ від 03.10.2023.

Згідно із ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 200 Господарського кодексу України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони. Гарант має право висунути управненій стороні лише ті претензії, висунення яких допускається гарантійним листом. Зобов`язана сторона не має права висунути гаранту заперечення, які вона могла б висунути управненій стороні, якщо її договір з гарантом не містить зобов`язання гаранта внести до гарантійного листа застереження щодо висунення таких заперечень. До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Статтею 560 ЦК України встановлено, що за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За умовами частини першої та другої статті 561 ЦК України гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше.

Положеннями статті 563 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії (ч. 1 ст. 565 ЦК України).

Враховуючи приписи ст.ст. 560, 563, 565 ЦК України, суд зазначає, що обов`язок гаранта сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії настає за умови порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією та направлення кредитором гаранту письмової вимоги разом із зазначеними в гарантії документами. За відсутності однієї із вказаних умов відповідальність гаранта не настає. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду у складі касаційного господарського суду від 18.10.2018 у справі №910/21641/17, від 20.06.2018 у справі №904/9536/17, від 02.03.2018 у справі №910/8297/17 та від 14.11.2019 у справі №910/20326/17.

Порядок, умови надання та отримання банками гарантій та їх виконання регулюються Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній валюті та іноземній валютах, затверджених постановою Правління Національного банку України №639 від 15.12.2004, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 за №41/10321 (надалі - Положення).

Відповідно до пп. 9 п. 3 Положення гарантія - спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

Згідно пп. 8 п. 3 Положення гарантійний випадок - одержання банком-гарантом/банком-контргарантом вимоги бенефіціара, що становить належне представлення, протягом строку дії або до дати закінчення дії гарантії/контргарантії, що свідчить про порушення принципалом базових відносин.

Базові відносини, відповідно до пп. 2 п. 3 Положення це відносини між принципалом та бенефіціаром, які виникають на підставі договору, інших правочинів, тендерної документації, законодавчих актів щодо зобов`язань принципала на користь бенефіціара, виконання яких забезпечує гарантія.

Згідно з п. 36 Положення банк-гарант (резидент), отримавши від бенефіціара або банку бенефіціара, або іншого банку вимогу, перевіряє достовірність цієї вимоги, а також те, що вона становить належне представлення.

За пунктом 37 Положення банк-гарант (резидент) сплачує кошти бенефіціару за гарантією в разі отримання вимоги, що становить належне представлення.

Судом встановлено, що відповідно до банківської гарантії забезпечення виконання зобов`язань № 3149/23-ГВ від 03.10.2023 року, Гарант зобов`язується протягом 5 (п`яти) банківських днів заплатити Бенефіціару суму у розмірі, що не перевищує 215 112,10 грн., за умови отримання від Бенефіціара письмової вимоги, з посиланням на цю Гарантію, яка підписана уповноваженою особою та скріплена відбитком печатки Бенефіціара, за умови, що у вимозі буде вказано, що сума, яку Бенефіціар вимагає сплатити, має бути виплачена Бенефіціару у зв`язку з невиконанням Принципалом своїх зобов`язань у відповідності до Договору із зазначенням обставин порушення Принципалом своїх зобов`язань, передбачених Договором, а саме:

- неналежного виконання своїх зобов`язань Принципалом за цим договором повністю або частково;

- недотримання умов та/або строків поставки товару визначених у договорі;

- постачання товару неналежної якості; · зміна Принципалом виробника товару без згоди Бенефіціара;

- дострокового розірвання Бенефіціаром договору у випадку, якщо Принципал не виконує або неналежно виконує свої зобов`язання за цим договором.

До вимоги про сплату по Гарантії повинні бути додані: копія Договору; копії документів, що підтверджують невиконання Принципалом своїх зобов`язань за Договором; копія письмової вимоги до Принципала про виконання ним зобов`язань, передбачених Договором.

Всі вимоги за цією Гарантією мають бути надані разом із оригіналом Гарантії та копією підписаного Договору до або на дату закінчення її дії. Гарантія набуває чинності з моменту підписання її Гарантом і діє по «31» грудня 2023 року включно.

Суд приходить до висновку, що банківська гарантія не є безумовною чи безвідкличною.

З матеріалів справи судом встановлено, що 12.12.2023 позивач звернувся до Акціонерного товариства «Банк Інвестицій та Заощаджень» з вимогою про сплату банківської гарантії забезпечення виконання зобов`язань № 3149/23-ГВ від 03.10.2023 року вих. № 3353 від 12.12.2023.

05.01.2024 року Банком на адресу Бенефіціара було направлено Відповідь про відмову у задоволенні Вимоги у зв`язку з невідповідністю Вимоги умовам Гарантії, а саме: не надано разом із вимогою Оригіналу банківської гарантії № 3149/23-ГВ від 03.10.2023 року, а тому мала не належне представлення.

Тобто, до 05.01.2024 року Банк очікував відповіді від ТОВ «АДМ ЕНЕРДЖІ» на Повідомлення-Вимогу, та Відповідачу завідомо не була відома позиція Принципала щодо Вимоги Бенефіціара, однак, Гарантом було відмовлено по іншій причині, оскільки до Вимоги не було додано оригіналу банківської гарантії.

24.01.2024 року Банком отримано Лист (повторну вимогу) від Управління освіти Дарницької в місті Києві Державній адміністрації № 101/36-142 від 19.01.2024 про сплату суми банківської гарантії №3149/23-ГВ від 03.10.2023 в розмірі 215 112,10 грн. в якому наголошує, що Банк порушив взяті на себе зобов`язання, оскільки відмовив у виплаті коштів, оскільки, наявний гарантійний випадок, а саме: у зв`язку із тим, що принципалом ТОВ «Адм Енерджі» неналежно виконано свої зобов`язання за Договором № 939 та не дотримався строків поставки товару.

24.01.2024 року на адресу Принципала (ТОВ «АДМ ЕНЕРДЖІ») Відповідачем направлено Повідомлення - Вимогу № 03-2/02/215 від 24.01.2024 року про отримання Банком вимоги про настання гарантійного випадку.

Відповідач повідомив вдруге Позивача Листом № 05-2/02/297 від 01.02.2024 року про те, що Гарант змушений відмовити у задоволенні Повторної вимоги № 101/36-142 від 19.01.2024 року у зв`язку з відсутністю гарантійного випадку та окрім зазначеного, повідомлено, що повторна вимога №101/36-142 від 19.01.2024 року направлена поза межами строку дії банківської гарантії № 3149/23-ГВ від 03.10.2023 року, оскільки, строк дії вказаної Гарантії закінчився 31.12.2023 року, тому, вказана вимога є неналежно представленою.

21.02.2024 року на поштову адресу Банком втретє надійшов Лист (повторна вимога) № 101/36-400 від 15.02.2024 року про сплату суми банківської гарантії № 3149/23-ГВ від 03.10.2023 в розмірі 215 112,10 грн. та зазначає, що Банк порушив ч. 2 ст. 565 Цивільного кодексу України: не повідомило негайно про відмову у задоволенні вимоги та банк порушив взяті на себе зобов`язання, оскільки відмовив у виплаті коштів.

23.02.2024 року на адресу Принципала (ТОВ «АДМ ЕНЕРДЖІ») Відповідачем направлено Повідомлення - Вимогу № 03-2/02/649 від 23.02.2024 року про отримання Банком вимоги про настання гарантійного випадку.

Проте, 07.03.2024 року Банком на адресу Бенефіціара направлено Відповідь № 05- 2/02/844 про неможливість задоволення Вимоги № 101/36-400 від 15.02.2024 року у зв`язку з відсутністю гарантійного випадку та із закінченням строку дії Гарантії, тому, вказана вимога є неналежно представленою.

25.03.2024 року на поштову адресу Банку вчетверте надійшов Лист (повторна вимога) Управління освіти Дарницької в місті Києві Державній адміністрації № 101/36-687 від 21.03.2024 року щодо настання гарантійного випадку та перерахування грошових коштів в розмірі 215 112,10 грн. у зв`язку із тим, що принципалом ТОВ «АДМ ЕНЕРДЖІ» неналежно виконав свої зобов`язання за Договором № 939 та не дотримався строків поставки товару. Враховуючи, те що Бенефіціар вкотре надіслав Вимогу про сплату коштів після закінчення строку дії банківської гарантії, Гарант не направляв цього разу Повідомлення-вимогу до Принципала. Відповідачем було вчетверте повідомлено Позивача Листом № 05-2/02/1125 від 28.03.2024 року про те, що Гарант змушений відмовити у задоволенні Повторної вимоги (4) № 101/36-687 від 21.03.2024 року у зв`язку з відсутністю гарантійного випадку та із закінченням строку дії Гарантії, тому, вказана вимога є неналежно представленою.

З матеріалів справи судом встановлено, що вимога щодо стягнення коштів за банківською гарантією була надіслана Позивачем 12.12.2023, тобто до закінчення строку дії банківської гарантії № 3149/23-ГВ від 03.10.2023 року. Водночас, судом встановлено, що до означеної вимоги не було додано оригіналу банківської гарантії, що не заперечується учасниками справи.

Таким чином, Гарант/Відповідач правомірно відмовив Бенефіціару - Управлінню освіти Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації у задоволенні його вимоги по банківській гарантії № 3149/23-ГВ від 03.10.2023 року, оскільки вимога Позивача за вх. вих. № 3353 від 12.12.2023 не містила оригіналу Банківської гарантії, а повторні вимоги Бенефіціара направлені поза межами строку дії вказаної гарантії.

Також в обґрунтування позовних вимог Позивач вказував, що ним повторно направлено платіжні вимоги про сплату Гарантій сум за вих. від 15.02.2024 № 101/36-400 та від 21.03.2024 № 101/36-687 по банківських гарантіях № 17868/20-ТГ/1 та № 17868/20-ТГ/2 від 18.09.2020 року у зв`язку настанням гарантійних випадків, якими усунуто недоліки попередніх вимог.

На вищезазначені вимоги, Відповідачем на адресу Бенефіціара направлено відповіді-відмови за вих. № 05-1/01/1108 та за вих. № 05-1/01/1105 від 15.02.2021 року по банківській гарантії № 3149/23-ГВ від 03.10.2023 року з посланням на те, що отримані Банком Вимоги направлені після закінчення строку дії Гарантії, а саме після 31.12.2023, а тому Гарант був змушений відмовити Бенефіціару в задоволенні Вимоги у зв`язку з відсутністю законодавчо визначених підстав для її задоволення.

Оскільки у Банківській гарантії, яка за своєю правовою природою є договором, наявна істотна умова щодо обов`язковості представлення вимоги по Гарантії разом із оригіналом Гарантії, а тому її відсутність, є прямим порушенням умов Банківської гарантії.

Особливістю гарантії є те, що її чинність не залежить від дійсності або чинності основного зобов`язання, що забезпечується гарантією. Отже, гарантійне зобов`язання носить самостійний, автономний характер по відношенню до основного зобов`язання.

Згідно із до п. 2 Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою НБУ 15.12.2004 № 639, гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант (банк, який надає гарантію на користь бенефіціара) бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром (особа, на користь якої надається гарантія) сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

Судом встановлено, що Відповідач-Гарант відмовляючи у задоволені вимог за банківською гарантією, керувався частиною 1 ст. 565 ЦК України, оскільки має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.

Суд звертає увагу, що Позивачем не надано, а матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження належного представлення платіжної вимоги про сплату коштів за банківською гарантією № 3149/23-ГВ від 03.10.2023 року. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 ГПК України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №127/3429/16-ц.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач не довів належними та допустимими доказами свою правову позицію.

З огляду на встановлені судом обставини, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та не доведеними належними доказами у справі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя М.О. Лиськов