ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2024 р. Справа№ 910/15996/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Яковлєва М.Л.

Гончарова С.А.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 11.06.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго»

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 по справі №910/15996/23 (суддя Котков О.В, повний текст рішення складено 02.04.2024 року)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Волиньобленерго"

до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго"

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Приватне акціонерне товариство «Волиньобленерго» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» про стягнення заборгованості у розмірі 4 571 568,01 грн., з них: основного боргу - 2 994 217,60 грн, пені - 216 964,36 грн., інфляційних втрат - 1 136 424,24 грн. та 3% річних - 223 961,81 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії № 155/19-РС від 28.12.2019 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 по справі №910/15996/23 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на користь Приватного акціонерного товариства «Волиньобленерго» грошові кошти: основного боргу - 2 994 217,60 грн, пені - 216 964,36 грн, інфляційних втрат - 1 136 424,24 грн, 3% річних - 223 961,81 грн та судовий збір - 54 858,82 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог щодо стягнення з відповідача основного боргу з урахуванням визнання цього факту відповідачем.

Водночас, судом визнано арифметично правильними розрахунки позивача заявлених сум пені, інфляційних втрат та 3% річних та задоволено відповідні вимоги у повному обсязі з огляду на недоведеність відповідачем підстав для зменшення розміру пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Вимоги та зміст апеляційної скарги.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 по справі №910/15996/23 в частині стягнення пені 216 964,36 грн, інфляційних втрат 1 136 424,24 грн та 3% річних 223 961,81 грн.

Скаржник вважає, що в оскаржуваній частині рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та без належної оцінки наявних у справі доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що з огляду на господарську діяльність відповідача, причини неналежного виконання відповідачем зобов`язання щодо своєчасної оплати і його ступінь вини, а також, враховуючи те, що Позивач не відмовляється від своїх зобов`язань перед ОСР, відсутність у матеріалах справи доказів понесення Позивачем збитків внаслідок прострочення оплати, та неспівмірність заявлених до стягнення додаткових нарахувань, із вартістю розподілу електричної енергії споживачам постачальника «останньої надії», дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін в цьому спорі - відповідач вважає, що стягнення з ДПЗД «Укрінтеренерго» штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат є надмірно великими та є джерелом збагачення для ПрАТ «Волиньобленерго».

Клопотання та відзив учасників справи.

21.05.2024 до канцелярії суду від Приватного акціонерного товариства «Волиньобленерго» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу зводяться до того, що дискреційні повноваження суду не можуть бути застосовані щодо визначення розміру інфляційних втрат та 3 % річних, а також їх зменшення,оскільки зазначені вище стягнення не є штрафними санкціями, а лише способом захисту майнового права та інтересу кредитора. До того ж, розмір відсотків річних не є надмірним, а визначеним саме в тому розмірі, який і передбачає стаття 625 ЦК України, а нараховані суми відсотків річних та інфляційних втрат не є значними в порівнянні із сумою заборгованості, яка існувала на час прострочення.

Процесуальні дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги.

19.04.2024 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 по справі №910/15996/23.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2024 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Тищенко О.В.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №910/15996/23 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 23.04.2024 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 по справі №910/15996/23 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду міста Києва надіслати матеріали справи №910/15996/23 на адресу Північного апеляційного господарського суду.

02.05.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/15996/23.

Головуючий суддя Шаптала Є.Ю. перебував у відпустці з 06.05.2024 по 10.05.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 по справі №910/15996/23 та призначено до розгляду на 11.06.2024.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/2031/24 від 05.06.2024, у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В. у відпустці з 10.06.2024 по 28.06.2024, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 апеляційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 по справі №910/15996/23 прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному складі. Ухвалено розгляд справи здійснювати за раніше визначеною датою та часом.

Позиція учасників справи та явка в судове засідання.

11.06.2024 у судове засідання з`явився представник відповідача, підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить довідка про доставку ухвали суду до електронного кабінету позивача в системі «Електронний суд».

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, суд апеляційної інстанції вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу за відсутності представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 28.12.2019 Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» приєдналося до публічного договору електропостачальника про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії № 155/19-РС шляхом подання до Приватного акціонерного товариства «Волиньобленерго» підписаної заяви-приєднання від 02.12.2019 року.

За умовами пункту 1.1. договору цей договір електропостачальника про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови передачі (розподілу) електричної енергії споживачам електропостачальника (надалі - постачальник) як послуги оператора системи. Укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України шляхом приєднання постачальника до умов цього договору.

Оператор системи надає послуги з розподілу електричної енергії за сукупністю споживачів, які входять до групи постачальника згідно з реєстром за ЕІС кодами споживачів та їх точок вимірювання. Реєстр ведеться оператором системи в електронному вигляді. Оператор системи забезпечує надання послуг з розподілу (передачі) в обсязі, необхідному та достатньому для виконання постачальником функцій відповідного суб`єкта роздрібного ринку електричної енергії (п. 2.1. договору).

Пунктом 2.2. договору передбачено, що постачальник здійснює придбавання та оплату послуг з розподілу (передачі) електричної енергії згідно з умовами глави 3 цього договору за сукупністю споживачів постачальника, які згідно з умовами договорів про постачання електричної енергії (комерційних пропозицій постачальника) здійснюють оплату послуг з розподілу (передачі) електричної енергії постачальника, та інших послуг оператора системи згідно з порядком розрахунків, який є додатком №1 до цього договору.

Відповідно до пункту 3.1. договору ціна договору складає вартість послуг з розподілу (передачі) за сукупністю споживачів балансуючої групи постачальника.

Згідно з пунктом 3.2. договору постачальником здійснюється оплата послуг з розподілу (передачі) за сукупністю споживачів, яким згідно з договорами про постачання електричної енергії, розподіл (передачу) забезпечує постачальник.

Розрахунковим періодом для цілей цього договору є календарний місяць (п. 3.3. договору).

Оплата послуг з розподілу (передачі) здійснюється постачальником плановими авансовими платежами. Оплата послуг з розподілу (передачі) електричної енергії здійснюється постачальником на поточний рахунок оператора системи (п. 3.4., 3.5. договору).

Пунктом 4.2. договору встановлено, що постачальник зобов`язується: виконувати умови цього договору; здійснювати оплату послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у повному обсязі згідно з умовами глави 3 цього договору та інших платежів, необхідність яких випливає з умов цього договору.

Відповідно до пункту 5.1. договору оператор має право на отримання від постачальника своєчасної оплати за надання послуги з розподілу (передачі) електричної енергії споживачу, оплати послуг з відключення та підключення об`єктів споживачів постачальника та інших послуг, передбачених порядком розрахунків.

Обсяги електричної енергії, використані споживачем постачальника після дати, зазначеної постачальником у вимозі про відключення покладаються на втрати оператора системи (п. 6.5. договору).

Цей договір набирає чинності з дня приєднання постачальника до умов цього договору і діє протягом 1 року, якщо інший строк не зазначено в заяві-приєднання (п. 9.1. договору).

У пункті 2.2. додатку № 1 до договору (Порядок розрахунків) передбачено, що постачальник здійснює попередню оплату послуг з розподілу на наступний розрахунковий період в розмірі 100% від суми їх вартості розрахованої згідно п. 1.2. цього додатка до договору за 10 календарних днів до початку розрахункового місяця.

Згідно з пунктом 2.4. додатку № 1 до договору (Порядок розрахунків) постачальник здійснює остаточний розрахунок за розподіл електричної енергії відповідно до акта надання послуг (додаток 3 до договору) з розподілу електричної енергії між оператором системи та постачальником, складеного за підсумками розрахункового періоду (п. 2.9. цього додатка до договору) та рахунку на оплату (додаток 4 до договору) протягом 5 (п`яти) банківських днів від дня їх отримання. Сума остаточного розрахунку визначається як різниця між вартістю розподіленої електричної енергії споживачам постачальника, зазначеної в акті наданих послуг з розподілу електричної енергії, та сумарною оплатою постачальника за розрахунковий період з урахуванням ПДВ.

На виконання умов договору між оператором системи розподілу та постачальником у період з січня 2021 року по квітень 2021 року, з вересня 2021 року по жовтень 2021 року підписано акти надання послуг з розподілу електричної енергії: № 19976 від 31.01.2021 року на суму 1 298 549,20 грн., № 21366 від 28.02.2021 року на суму 1 068 973,90 грн., № 22808 від 31.03.2021 року на суму 455 971,78 грн., № 24176 від 30.01.2021 року на суму 1247,29 грн., № 32781 від 30.09.2021 року на суму 84 594,41 грн., № 35157 від 31.10.2021 року на суму 84 881,02 грн. Загальна вартість наданих послуг становить 2 994 217,60 грн.

Відповідно до умов договору позивачем сформовано рахунки на оплату за послугу з розподілу електричної енергії: № 1331 від 31.01.2021 року на суму 1 298 549,20 грн., № 2576 від 28.02.2021 року на суму 1 068 973,90 грн., № 3987 від 31.03.2021 року на суму 455 971,78 грн., № 5289 від 30.04.2021 року на суму 1247,29 грн., № 13821 від 30.09.2021 року на суму 84 594,41 грн., № 15842 від 31.10.2021 року на суму 84 881,02 грн.

Відповідач оплату за послуги з розподілу електричної енергії за спірний період не здійснив.

Внаслідок порушення відповідачем умов договору щодо своєчасної і повної сплати коштів за надані послуги з розподілу електричної енергії за період з січня 2021 року по квітень 2021 року, з вересня 2021 року по жовтень 2021 року, у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 2 994 217,60 грн.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у цій справі про стягнення з відповідача 2 994 217,60 грн. основного боргу, 216 964,36 грн. пені, 223 961,81 грн. 3% річних та 1 136 424,24 грн. інфляційних втрат.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі, з чим погоджується судова колегія, виходячи з наступного.

За змістом статей 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип презумпції правомірності правочину, судом приймається договір № 155/19-РС електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії від 28.12.2019 року як належна підстава, у розумінні норм статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір є договором надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм статей 901-907 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище визначені Законом України «Про ринок електричної енергії».

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються такі види договорів, зокрема, про надання послуг з розподілу.

Частиною 4 ст. 46 Закону України «Про ринок електричної енергії» встановлено, що оператор системи розподілу надає послуги з розподілу електричної енергії на підставі договорів про надання послуг з розподілу. Договори про надання послуг з розподілу є публічними договорами приєднання та укладаються на основі типових договорів, форма яких затверджується Регулятором.

Згідно з п. 1.2.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 року № 312 (далі - ПРРЕЕ, в редакції чинній на момент укладення договору) оператор системи розподілу укладає договір електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії, зміст якого визначається оператором системи на основі Типового договору електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії, який є додатком 4 до цих Правил та укладається з кожним електропостачальником, який звертається до оператора системи.

Договір електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії є публічним договором приєднання, зміст якого визначається оператором системи на основі типового договору, що є додатком 4 до цих Правил, оприлюднюється на офіційному веб-сайті оператора системи та укладається шляхом надання електропостачальником заяви-приєднання. Датою початку дії зазначеного договору є наступний робочий день від дня отримання оператором системи заяви-приєднання електропостачальника щодо укладення такого договору (п. 2.1.15 ПРРЕЕ).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про ринок електричної енергії» оператор системи розподілу зобов`язаний надавати послуги з розподілу електричної енергії з дотриманням встановлених показників якості надання послуг.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Наявність та обсяг заборгованості відповідача у розмірі 2 994 217,60 грн. та настання строку виконання обов`язку щодо сплати не були спростовані відповідачем.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, позивачем доведено суду факт порушення з боку відповідача своїх зобов`язань щодо не здійснення оплати послуг з розподілу електричної енергії, тоді як строк виконання відповідачем зобов`язання з оплати настав.

Водночас, слід наголосити, що у відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 2 994 217,60 грн визнав.

Частиною 4 статті 191 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи, що визнання відповідачем позовних вимог про стягнення основного боргу в розмірі 2 994 217,60 грн. не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб, судом першої інстанції прийнято визнання позову відповідачем.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 2 994 217,60 грн. є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів наголошує, що вказані обставини сторонами на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення не оспорюються.

Щодо заявлених позивачем пені у розмірі 216 964,36 грн., 3% річних у розмірі 223 961,81 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1 136 424,24 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З положень п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського процесуального кодексу України та ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У п. 4.1. додатку 1 до договору визначено, що за внесення платежів за надання послуг з розподілу електроенергії споживачам постачальника та додаткових (інформаційних) послуг з порушенням термінів, визначених цим додатком до договору, оператор системи має право нарахувати постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, розрахунок заявленої суми пені є арифметично правильним з урахуванням визначеного позивачем періоду, а тому сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 216 964,36 грн.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми.

Здійснивши перевірку наведених позивачем розрахунків інфляційних втрат та 3% річних, в межах заявлених позивачем періодів, суд першої інстанції встановив, що вони виконані арифметично правильно, а відтак, сума інфляційних втрат та 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, не виходячи за межі визначених позивачем періодів, за розрахунком позивача, становить 223 961,81 грн. - 3% річних та 1 136 424,24 грн. - інфляційних втрат, з чим погоджується судова колегія.

Колегія суддів враховує посилання відповідача на наявність підстав для зменшення розміру пені, 3% річних та інфляційних втрат, в задоволенні чого було відмовлено судом першої інстанції та до незгоди з чим зводяться доводи апеляційної скарги.

Зокрема, відповідач зазначає, що огляду на господарську діяльність відповідача, причини неналежного виконання відповідачем зобов`язання щодо своєчасної оплати і його ступінь вини, а також, враховуючи те, що позивач не відмовляється від своїх зобов`язань перед ОСР, відсутність у матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків внаслідок прострочення оплати, та неспівмірність заявлених до стягнення додаткових нарахувань, із вартістю розподілу електричної енергії споживачам постачальника «останньої надії», дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін в цьому спорі вважаємо, що стягнення з ДПЗД «Укрінтеренерго» штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат є надмірно великими та є джерелом збагачення для ПрАТ «Волиньобленерго».

Право суду зменшити розмір штрафних санкцій закріплено в статті 233 Господарського кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення неустойки.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Подібний висновок міститься у пункті 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 922/266/20.

Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Аналогічний висновок міститься у п. 23 постанови Верховного Суду від 24.05.2022 року у справі № 910/10675/21.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 Цивільного кодексу України, статтею 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24.09.2020 року у справі № 915/2095/19, від 26.05.2020 року у справі № 918/289/19, від 19.02.2020 року у справі № 910/1199/19, від 04.02.2020 року у справі № 918/116/19, від 21.09.2021 року у справі № 910/10618/20.

У постанові Верховного Суду від 15.06.2022 року у справі № 922/2141/21 міститься висновок, що, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань застосування таких санкцій до боржника є стимулювання належного виконання ним договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені та/або штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09.02.2021 року у справі № 520/17342/18, від 19.06.2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19), від 19.06.2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13.11.2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження №12-105гс19) та від 13.03.2020 року у справі № 902/417/18 (провадження №12-79гс19).

З аналізу положень статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України вбачається, що ними передбачено право суду на зменшення штрафних санкцій (штрафу, пені), в той час як стягнення 3% річних та інфляційних витрат не є штрафними санкціями, зокрема неустойкою, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.07.2019 року у справі № 910/3692/18, від 27.04.2018 року у справі № 908/1394/17 та від 22.01.2019 року у справі № 905/305/18.

Виходячи з викладеного, як правильно зазначив суд першої інстанції, у суду відсутні правові підстави для зменшення розміру 3% річних та інфляційний втрат.

Що стосується зменшення розміру пені, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 233 ГК України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові,але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо ж порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України встановлено,що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При застосуванні ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття «значно» та «надмірно» є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

Суд звертає увагу, що відповідач не заперечує факт неналежного виконання зобов`язання, у той час як заявлена сума основного боргу складає 2 994 217,60 грн, а сума пені - 216 964,36 грн.

В обгрунтування зменшення розміру штрафних санкцій апелянт посилається на скрутне фінансове становище, яке виникло в силу об`єктивних та незалежних від ДПЗД «Укрінтеренерго» обставин, зокрема, внаслідок перебування на постачанні електричної енергії підприємств з тяжким фінансовим станом та підприємств критичної інфраструктури, наявність законодавчих актів, які забороняють ДПЗД «Укрінтеренерго» застосовувати до найбільших споживачів-боржників відключення або обмеження електропостачання споживачів боржників.

Також відповідач посилається на те, що ним визнано суму основного боргу, а позивачем не надано доказів понесення збитків внаслідок прострочення оплати.

Аналізуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав зменшення нарахованої позивачем пені, оскільки відповідачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було доведено винятковості обставин, за наявності яких суд, з урахуванням положень ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 551 Цивільного кодексу України, міг би зменшити нараховану пеню, до того ж її розмір не є занадто великим, що мало би негативний вплив на господарську діяльність відповідача, натомість застосування неустойки до сторони, яка порушує зобов`язання, має виступати превентивною мірою для запобігання порушенням.

Таким чином, судова колегія, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, дійшла до переконання, що відсутні підстави для зменшення розміру пені, оскільки розмір заявленої позивачем пені не є надмірно великим з розміром заборгованості, крім того, колегія суддів звертає увагу, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом, а не обов`язком суду.

Відтак, суд першої інстанції правильно зазначив про недоведеність відповідачем підстав для зменшення розміру пені, 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за порушення виконання зобов`язань за договором електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії № 155/19-РС від 28.12.2019 року, за наведених відповідачем обставин.

Доводи апеляційної скарги у відповідній частині колегією суддів враховано, однак вони є такими, що не спростовують наведених вище обставин та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Висновки апеляційного інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення в повному обсязі.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру заявлених позивачем сум пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення на підставі належних та допустимих доказів, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Отже, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 у справі №910/15996/23.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 у справі №910/15996/23 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 у справі №910/15996/23 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 231, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2024 по справі №910/15996/23 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/15996/23 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 01.07.2024 після виходу судді з відпустки.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді М.Л. Яковлєв

С.А. Гончаров