ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/12267/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Погребняка В.Я. - головуючого, В.В. Білоуса, Картере В.І.,

за участю секретаря судового засідання Громак В.О.

учасники справи:

позивач - Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом",

представники позивача - Калежнюк І.В., Лозицька О.Л., в порядку самопредставництва юридичної особи,

відповідач 1 - Міністерство Юстиції України,

представник відповідача 1 - не з`явився,

відповідач 2 - Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві,

представник відповідача 2 - Статкевич В.В., в порядку самопредставництва юридичної особи,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

на рішення Господарського суду міста Києва

від 24.10.2023

у складі судді: Зеленіної Н.І.,

та постанову Північного апеляційного господарського суду

від 04.03.2024

у складі колегії суддів: Алданової С.О. - головуюча, Корсака В.А., Євсікова О.О.,

у справі за позовом

Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

до 1. Міністерства юстиції України

2. Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві

про стягнення 3 518 600,31 грн.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст вимог

1. Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - ДП "НАЕК "Енергоатом", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Відповідач 1), Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві (далі - Відповідач 2) про стягнення коштів, які були списані з рахунків позивача на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 10.09.2021 (ВП №34029225), визнаної незаконною у судовому порядку, на суму 3 518 600,31 грн., яка складається з 3 472 835,00 грн. - суми безпідставно набутих коштів, 17 982,63 грн. - 3% річних та 27 782,68 грн. - інфляційних втрат.

1.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що стягнення органом ДВС виконавчого збору у розмірі 3 472 835,00 грн. є безпідставним, тому зазначені кошти підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Крім того, за прострочення виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано 17 982,63 грн. 3% річних та 27 782,68 грн. інфляційних втрат.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

2. У провадженні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № 34029225 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 08.02.2012 № 18/113-53/81 про стягнення з ДП "НАЕК "Енергоатом" заборгованості.

3. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору від 10.09.2021 у межах виконавчого провадження № 34029225 постановлено стягнути з боржника - ДП "НАЕК "Енергоатом" виконавчий збір у розмірі 12 730 868,93 грн. За результатами примусового списання коштів, на підставі виставлених державним виконавцем платіжних вимог у межах виконавчого провадження №34029225, з рахунків підприємства протягом вересня 2021 року були списані грошові кошти в рахунок сплати виконавчого збору у розмірі 3 472 835,00 грн., які в подальшому перераховані до державного бюджету України.

4. Постановою Верховного Суду від 27.04.2023 у справі № 640/26475/21 позовні вимоги ДП "НАЕК "Енергоатом" задоволені повністю, визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. від 10.09.2021 № 34029225 про стягнення виконавчого збору.

5. Позивач звернувся до Міністерства юстиції України із заявою від 16.05.2023 № 01-9503/10-вих про повернення коштів - виконавчого збору у розмірі 3 472 835,00 грн.

6. Листом від 19.06.2023 № 01-11933/10-вих позивач повторно звернувся до Міністерства юстиції України з проханням повідомити про рух поданої заяви.

7. Листом Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 19.06.2023 № 78599/77571-33-23/20.1 повідомлено, що постанова Верховного Суду від 27.04.2023 у справі № 640/26475/21 та заява від 16.05.2023 № 01-9503/10-вих не є підставами для повернення коштів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

8. Рішенням від 24.10.2023 Господарський суд міста Києва задовольнив позовні вимоги ДП "НАЕК "Енергоатом";

стягнув з Державного бюджету України на користь ДП "НАЕК "Енергоатом" (код ЄДРПОУ - 24584661) 3 472 835,00 грн. - безпідставно отриманих коштів; 17 982,63 грн. - 3% річних та 27 782,68 грн. - інфляційних втрат, а також 52 779,00 грн. - витрат по сплаті судового збору.

8.1. Місцевий господарський суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що виконавчою службою не отримано кошти чи вони утримуються за наявності правових підстав або ж були повернуті позивачу.

8.2. Також суд першої інстанції зазначив, що Головне управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету є органом, який здійснює повернення коштів, які було помилково або надмірно зараховано до бюджету, за поданням органу, що контролює справляння надходжень бюджету, яким, відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 №106 "Деякі питання ведення обліку податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету", у цьому випадку виступає Міністерство юстиції України.

8.3. Крім того, з огляду на виникнення між сторонами у цій справі грошового зобов`язання, яке полягає у поверненні безпідставно сплачених позивачем грошових коштів, а також наявність прострочення у виконанні цього зобов`язання та відсутність спеціальних норм, які регулюють правовідносини, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про застосування положень статті 625 ЦК України також є обґрунтованими.

8.4. Місцевий господарський суд зазначив, що участь органів Державного казначейства України як співвідповідача є ознакою, притаманною для всіх спорів про зобов`язання зі сплати коштів державного бюджету, тому, встановивши наявність підстав для стягнення 3% річних та збитків від інфляції, суд дійшов висновку, що таке відшкодування може здійснюватися лише за рахунок коштів Державного бюджету через Державну казначейську службу України.

8.5. Перевіривши здійснені позивачем розрахунки, суд не виявив помилок, у зв`язку з чим дійшов висновку, що вимоги в цій частині підлягають задоволенню в заявленому розмірі.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

9. Постановою від 04.03.2024 Північний апеляційний господарський суд апеляційні скарги Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України та Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 у справі № 910/12267/23 - залишив без задоволення;

рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 залишив без змін;

судові витрати, понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України та Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві.

9.1. Апеляційний господарський суд зазначив, що визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. від 10.09.2021 №34029225 про стягнення виконавчого збору, у зв`язку з виконанням якої стягнутий виконавчий збір, є підставою для повернення відповідних коштів, оскільки правова підстава для їх стягнення є такою, що відпала.

9.2. Апеляційний господарський суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з Державного бюджету України грошових коштів на суму 3 472 835,00 грн. на підставі статті 1212 ЦК України.

9.3. Суд апеляційної інстанції зазначив, що, з огляду на виникнення між сторонами у цій справі грошового зобов`язання, яке полягає у поверненні безпідставно сплачених позивачем грошових коштів, а також наявність прострочення у виконанні цього зобов`язання та відсутність спеціальних норм, які регулюють вказані правовідносини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача про застосування до наявних правовідносин статті 625 ЦК України є обґрунтованими.

КАСАЦІЙНЕ ПРОВАДЖЕННЯ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ

10. Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 03.04.2024 звернувся з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2024 у справі №910/12267/23.

11. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 910/12267/23 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Білоус В.В., суддя - Картере В.І., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2024.

12. Ухвалою Верховного Суду від 23.04.2024 касаційну скаргу залишено без руху відповідно до статті 292 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надано строк на усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали.

13. 30.04.2024 від Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги, разом з доказами сплати судового збору на суму 84 446,40 грн.

14. Ухвалою від 20.05.2024 Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі № 910/12267/23 за касаційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2024.

повідомив учасників справи, що розгляд касаційної скарги Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2024 відбудеться 25.06.2024 о 11:00.

15. 18.06.2024 до Верховного Суду від провідного юрисконсульта АТ "НАЕК "Енергоатом" - І. Калежнюк надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому представниця позивача зазначила, що висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються інших правовідносин та не мали бути враховані судами. Водночас АТ "НАЕК "Енергоатом" вважає, що рішення Господарського суд у міста Києва від 24.10.2023 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2024 у справі № 910/12267/23 ухвалені відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та з урахуванням релевантних висновків Верховного Суду.

16. 18.06.2024 від представника Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві Ярового Я.В. надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому представник просив касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2024 у справі № 910/12267/23 задовольнити в повному обсязі, оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ДП "НАЕК "Енергоатом" в повному обсязі.

16.1. У відзиві зазначено, що позивач не звернувся до суду з вимогою про зобов`язання контролюючого органу вчинити певні дії, а звернувся до суду саме з вимогою про стягнення коштів з державного бюджету на переконання Головного управління Казначейства саме тому, що окрім виконавчого збору ставить питання про стягнення з бюджету 3% річних та інфляційних втрат. Також у відзиві зазначено, що механізм стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які не були зараховані до державного бюджету, Порядком № 845 та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють відносини у сфері бюджетного законодавства, та якими визначено повноваження Казначейства щодо стягнення коштів місцевого бюджету та державного бюджетів не визначений.

17. Представниця Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві у засіданні суду 25.06.2024 повністю підтримала вимоги касаційної скарги за доводами викладеними в ній, просила Суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ДП "НАЕК "Енергоатом" в повному обсязі.

18. Представники АТ "НАЕК "Енергоатом" в судовому засіданні 25.06.2024 проти вимог та доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у Відзиві, просили оскаржені судові рішення залишити без змін.

19. Інші учасники провадження у справі, зокрема, представник Міністерства юстиції України, у судове засідання повноважених представників не направили. Про дату, час та місце розгляду касаційної скарги учасники справи були повідомлені належним чином.

20. Оскільки, явка представників сторін не була визнана обов`язковою, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю повноважних представників учасників судового процесу, які не з`явились.

21. Враховуючи положення Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX), Указу Президента України від 06.05.2024 № 271/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 08.05.2024 № 3684-IX, Верховний Суд розглядає справу № 910/12267/23 у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.

УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи скаржника

(Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України)

22. В обґрунтування вимог касаційної скарги заявник зазначає про норми права, що невірно застосовані судом, зокрема:

- частину сьому статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" - у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню;

- пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України - господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці - стаття 30 Закону України "Про виконавче провадження", якою врегульовано особливості виконання кількох рішень у разі надходження на виконання кількох виконавчих документів щодо одного боржника, виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження.

22.1. Також скаржник аргументував, що судами попередніх інстанцій не застосовано висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 808/2265/16 та постанові Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 911/100/18.

22.2. Крім того скаржник доводив, що у розумінні статей 509, 625 ЦК України виконавчий збір не може вважатися ні боргом, ні грошовим зобов`язанням, оскільки між позивачем та відповідачем відносини виключно публічно-правові.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

23. Відповідно до вимог частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

24. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

25. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

26. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

27. Предметом касаційного перегляду є судові рішення, ухвалені за наслідками розгляду позову про стягнення на підставі статті 1212 ЦК України з Державного бюджету України безпідставно стягнутих Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України з позивача грошових коштів виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

28. Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

28.1. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Тобто, у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

28.2. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов:

1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння);

2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою;

3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою;

4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи.

28.3. Тобто, обов`язковими передумовами є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.

28.4. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зокрема, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 ЦК України.

29. Згідно із пунктом 1 частини першої статтею 42 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір, стягнутий з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, та стягнуті з боржника кошти на витрати виконавчого провадження належить до коштів виконавчого провадження.

29.1. Відповідно до частин другої, четвертої статті 42 Закону України "Про виконавче провадження" витратами виконавчого провадження є витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

30. Відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

30.1. Частинами другої третьої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" унормовано, що виконавчий збір стягується державним виконавцем з боржника до Державного бюджету України у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

30.2. За змістом частини сьомої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

30.3. Отже, скасування рішення, у зв`язку з виконанням якого стягнутий виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, є підставою для повернення відповідних коштів, оскільки правова підстава для їх стягнення є фактично такою, що відпала.

31. Відповідно до частини другої статті 45 Бюджетного кодексу України (в редакції, яка регулює спірні у справі правовідносини) повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, здійснює казначейство України за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень до бюджету.

32. На виконання зазначеної статті Кодексу наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 затверджений Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, положення якого встановлюють порядок взаємодії державних органів (казначейства України та органів, що контролюють справляння надходжень до бюджету).

33. Оскільки відповідно до наведених норм набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України. Водночас, у разі неповернення таких коштів у встановлений законом строк, зокрема внаслідок ненадання органом стягнення відповідного подання (висновку) органу державного казначейства), платник має право на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів на підставі статті 1212 ЦК України (такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 551/1099/21, від 21.05.2019 у справі № 910/2569/18).

34. Також колегія суддів звертає увагу, що при визначенні складу учасників справи та формулювання резолютивної частини судових рішень у справах за зазначеними позовами про повернення помилково або надміру сплачених сум виконавчого збору необхідно звернутися до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 19.06.2018 у справі №910/23967/16. За змістом зазначеної правової позиції спірні суми мають стягуватись з Державного бюджету України, оскільки, з огляду на положення статей 2, 170 ЦК України та частини четвертої статті 56 ГПК України, відповідачем у таких справах є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади.

Щодо суті касаційної скарги

35. Суди попередніх інстанцій встановили, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору від 10.09.2021 у межах виконавчого провадження №34029225 постановлено стягнути з боржника - ДП "НАЕК "Енергоатом" виконавчий збір у розмірі 12 730 868,93 грн. За результатами примусового списання коштів, на підставі виставлених державним виконавцем платіжних вимог у межах виконавчого провадження № 34029225, з рахунків підприємства протягом вересня 2021 року були списані грошові кошти в рахунок сплати виконавчого збору у розмірі 3 472 835,00 грн., які в подальшому були перераховані до державного бюджету України.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (дії якого призвели до стягнення спірних коштів) та Казначейська служба, яка відповідно до законодавства є органом, що здійснює повернення коштів з державного бюджету.

36. Також суди встановили та наявною у Єдиному державному реєстрі судових рішень підтверджується, що постановою Верховного Суду від 27.04.2023 у справі № 640/26475/21 позовні вимоги ДП "НАЕК "Енергоатом" задоволені повністю, та визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. від 10.09.2021 № 34029225 про стягнення виконавчого збору.

37. Водночас, суди попередніх інстанцій не встановили обставин повернення позивачеві стягнутих з нього сум податкового боргу у відповідних сумах за результатами прийнятої постанови Верховного Суду від 27.04.2023 у справі № 640/26475/21, внаслідок прийняття якої правова підстава стягнення виконавчого збору з позивача у цій справі фактично є скасованою в судовому порядку.

38. Доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про стягнення з Державного бюджету України 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, колегія суддів також вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

38.1. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

38.2. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

38.3. Отже, статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань, тому посилання представника Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві на те, що Порядком № 845 та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють відносини у сфері бюджетного законодавства, та якими визначено повноваження Казначейства щодо стягнення коштів місцевого бюджету та державного бюджетів не визначений, є необґрунтованими.

38.4. Колегія суддів враховує, що Верховний Суд у постанові від 26.11.2019 у справі № 183/6195/17(2-а/183/251/17) зазначив, що, перевіряючи законність рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого на виконання своїх управлінських функцій, судам з метою уникнення істотних порушень норм процесуального права необхідно розмежовувати поняття "нормативно-правовий акт" та "індивідуальний акт".

38.5. Також у постанові від 08.02.2022 у справі № 1540/3828/18 Верховний Суд також звернув увагу, що відмінність між встановленою судом незаконністю (протиправністю) актів індивідуальних та нормативно-правових є істотною і полягає, зокрема в моменті втрати чинності такими актами. У разі визнання незаконним (протиправним) індивідуальний акт є таким, що не діє з моменту його прийняття, а нормативно-правовий, якщо інше не встановлено законом або не зазначено судом, втрачає чинність після набрання законної сили судовим рішенням.

38.6. Відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийнятий) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк. При цьому скасування акта суб`єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.

38.7. У зв`язку з тим, що постановою Верховного Суду від 27.04.2023 у справі № 640/26475/21 визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. від 10.09.2021 №34029225, яка за своєю суттю є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень на виконання владних управлінських функцій, обов`язок щодо повернення боржникові стягнутих коштів виник у державного виконавця з моменту прийняття зазначеним виконавцем скасованої постанови.

38.8. Відтак, встановивши наявність підстав для застосування статті 1212 ЦК України та повернення із відповідача списаної з рахунків позивача на підставі скасованої постанови суми судового збору, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що до спірних правовідносин також застосовні положення статті 625 ЦК України.

39. Зазначене також спростовує аргументи скаржника про те, що судами попередніх інстанцій не застосовано висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 808/2265/16 (провадження № 11-1334апп18), постанові Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 911/100/18, оскільки публічно-правовий спір, який стосувався правомірності дій суб`єкта владних повноважень (державного виконавця) щодо стягнення із позивача виконавчого збору у цій справі вже був розглянутий адміністративним судом.

40. Інші доводи заявника касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права також не знайшли свого підтвердження під час касаційного провадження.

41. Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

41.1. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 (заява №3236/03), "Рябих проти Росії" від 03.12.2003 (заява №52854/99), "Нєлюбін проти Росії" від 02.11.2006 (заява №14502/04)), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

41.2. Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та залишення оскаржуваних судових рішень без змін.

Висновки за результатами касаційного провадження

42. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

43. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).

44. З огляду на наведене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін як таких, що прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Щодо судових витрат

45. У зв`язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні касаційної скарги та залишає без змін рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду, суд покладає витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2024 у справі № 910/12267/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Я. Погребняк

Судді В.В. Білоус

В.І. Картере