ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2024 р. Справа№ 911/2554/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Агрикової О.В.

Мальченко А.О.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Литвинов В.В. за довіреністю;

від відповідача: Гаврись Я.Б. за довіреністю;

розглянувши у закритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго"

на рішення Господарського суду Київської області від 08.02.2024 (повний текст складено 09.04.2024)

у справі №911/2554/23 (суддя Кошик А.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротрейдінг Груп"

до Публічного акціонерного товариства "Центренерго"

прo стягнення 421 169,41 грн,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Електротрейдінг Груп" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (далі - відповідач) просило стягнути 421 169,41 грн, у тому числі 91 309,33 грн 3% річних та 329 860,08 грн інфляційних втрат коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно умов двостороннього договору №20/21-267-РДД купівлі-продажу електричної енергії від 11.10.2021 позивач сплатив відповідачу 16 597 785,60 грн в якості оплати електричної енергії, що підлягала відпуску у період 01.01.2022-31.03.2022, однак відповідачем у вказаний період було відпущено електричну енергію на суму 13 681 985,40 грн, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 2 915 827,20 грн. Вказана заборгованість, а також 3% річних за період з 19.07.2022 по 31.07.2022, були стягнуті з відповідача на користь позивача рішенням Господарського суду Київської області від 23.01.2023 у справі №911/1341/22, однак станом на дату подання позову заборгованість не погашена, тому позивачем нараховані 3% річних за період з 01.08.2022 по 17.08.2023 та інфляційні втрати коштів за період з серпня 2022 року по липень 2023 року.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що інфляційні втрати коштів та 3% річних підлягають списанню у період дії воєнного стану; відповідач не порушив права позивача, оскільки позивач не надсилав відповідної вимоги; позивачем у розрахунок інфляційних втрат коштів не включено дефляцію за серпень 2023 року, що призвело до невірності розрахунку; відсутня вина відповідача у порушенні зобов`язання і він має важке фінансове становище внаслідок військової агресії російської федерації і припинення функціонування всіх належних відповідачу теплових електростанцій; судові рішення у справі №911/1341/22 оскаржено в касаційному порядку, тому не є остаточними. Також просить у випадку задоволення позову зменшити присуджену до стягнення суму коштів на 99%.

Рішенням Господарського суду Київської області від 08 лютого 2024 року позов задоволено.

З Публічного акціонерного товариства "Центренерго" стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротрейдінг Груп" 91309,33 - грн 3 % річних, 329 860,08 грн інфляційних втрат кошів, 5054,03 грн витрат по сплаті судового збору та 30 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, Публічне акціонерне товариство "Центренерго" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, а у випадку, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість вимог позивача, просить зменшити розмір стягнення 3% річних та інфляційних втрат на 99%.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки укладений між сторонами договір купівлі-продажу електричної енергії містить елементи комерційного кредиту, тому інфляційні втрати коштів та 3% річних підлягають списанню у період дії воєнного стану згідно пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); позивачем у розрахунок інфляційних втрат коштів не включено дефляцію за серпень 2023 року, що призвело до невірності розрахунку; відповідач не порушив права позивача, оскільки позивач не надсилав відповідної вимоги; відсутня вина відповідача у порушенні зобов`язання і він має важке фінансове становище внаслідок військової агресії Російської Федерації і припинення функціонування всіх належних відповідачу теплових електростанцій; наявні підстави для зменшення розміру інфляційних нарахувань та 3% річних на 99%.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що норми 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України стосуються правовідносин, що виникли з договору позики або кредитного договору, натомість спірні правовідносини виникли за договором купівлі-продажу електричної енергії; позивач на заявляв до стягнення суму інфляційних втрат за серпень 2023 року, тому вона не врахована у розрахунку; відповідач не довів відсутність своєї вини щодо невиконання умов договору і не повернув позивачу суму попередньої оплати; річні та інфляційні входять до складу основного зобов`язання, поділяючи його юридичну долю, а чинне законодавство не передбачає можливості суду зменшувати основний борг, тому не може бути зменшено і розмір процентів річних та інфляційних втрат; позивач намагається покласти відшкодування завданих йому збитків не на винну особу, яка їх завдала, а на позивача, який не причетний до пошкоджень майна відповідача та також потерпає від військової агресії Російської Федерації; заробітна плата, яку відповідач виплачує своїм працівникам, щонайменше у 5 разів перевищує показник середньої заробітної плати в Україні, при цьому фінансовий стан позивача, виплата заробітної плати за аналогічних умов працівникам позивача відповідача не турбує, що порушує принцип балансу інтересів сторін. Також вказав, що попередній розмір витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом апеляційної скарги, становить 20 000,00 грн, докази яких будуть надані після прийняття рішення.

За клопотанням представника позивача судове засідання проводилось в режимі відеоконференції.

Представник відповідача (апелянта) у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 11.10.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Електротрейдінг Груп", як Покупцем, та Публічним акціонерним товариством "Центренерго", як Продавцем, було укладено Договір №20/21-267-РДД купівлі-продажу електричної енергії (далі - Договір), відповідно до п. 2.1 якого продавець зобов`язується відпустити електричну енергію в об`єднану енергосистему України, а покупець зобов`язується відібрати електричну енергію з об`єднаної енергосистеми України згідно графіку відпуску/відбору електричної енергії, визначеного у додатку № 1.

Відповідно до п. 3.2 Договору оплата за електричну енергію проводиться Покупцем після укладення Договорів договірного списання, визначених у п.4.2 цього Договору, грошовими коштами у національній валюті України на розрахунковий рахунок продавця шляхом перерахування грошових коштів в строки, розмірах, наведених далі, а саме:

- протягом 5 банківських днів з дати підписання Договору в сумі платежу, який становить 100% від вартості всього обсягу відпуску/відбору електричної енергії за перші 74 календарних днів періоду постачання електричної енергії з урахуванням гарантійного внеску;

- не пізніше 2 банківських днів до початку березня 2022 року, в сумі вартості обсягу відпуску/відбору електричної енергії за березень 2022 року з врахуванням першої оплати.

Позивачем на виконання умов Договору загалом було перераховано відповідачу 16 597 785,60 грн в оплату вартості електричної енергії в обсязі 8636 МВт.год., що підлягала відпуску у період з 01.01.2022 року по 31.03.2022 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями платіжних доручень №20641 від 19.10.2021, №20574 від 12.10.2021, №60281756 від 12.10.2021.

Відповідачем було відпущено позивачу за Договором у період із 01.01.2022 року по 31.03.2022 року 5 856 МВт.год електричної енергії, загальна вартість якої становить 13 681 985,40 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами купівлі-продажу електричної енергії від 31.01.2022, 28.02.2022 та від 31.03.2022.

Отже, у період з 01.01.2022 року по 31.03.2022 року було недовідпущено оплаченої електричної енергії в обсязі 1 248 МВт.год вартістю 2 915 827,20 грн (16 597 785,60 грн. - 13 681 985,40 грн.=2 915 827,20 грн.), право власності на оплачену електричну енергію в обсязі 1 248 МВт.год до позивача не перейшло.

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що у разі зменшення оплаченого обсягу відпуску/відбору електричної енергії та за відсутності обґрунтованих претензій до покупця по будь-яким договірним зобов`язанням між сторонами, продавець зобов`язується повернути суму передплати покупцю протягом 7-ми банківських днів з дати отримання обґрунтованої письмової вимоги про таке від покупця.

Позивачем було направлено відповідачу вимогу №05/07-02 від 05.07.2022 року про повернення грошових коштів, за змістом якої позивач вимагав від відповідача повернути грошові кошти у розмірі 2 915 827,20 грн, сплачені останнім на користь відповідача як передоплата за Договором.

Зазначена вимога була отримана відповідачем 07.07.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, отже відповідач повинен був повернути суму передоплати у строк до 18.07.2022 (включно).

Однак, відповідачем суму передоплати за Договором у розмірі 2 915 827,20 грн повернуто не було, відповідь на вимогу не надано.

Рішенням Господарського суду Київської області від 23.01.2023 року у справі №911/1341/22, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2023 року, було частково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротрейдінг Груп" та стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Центренерго" 2915827,20 грн основного боргу та 3 115,54 грн 3% річних за період прострочення з 19.07.2022 по 31.07.2022.

Отже, судами у справі №911/1341/22 встановлено обов`язок відповідача з повернення грошових коштів у розмірі 2 915 827,20 грн та дату настання його прострочення - 19.07.2022 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц вказано, що "преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку".

Таким чином, факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 2 915 827,20 грн, яка мала бути повернута до 18.07.2022 року включно, встановлений судовим рішенням у справі №911/1341/22, тому згідно статті 75 ГПК України вказані обставини не потребують додаткового доказування.

Як зазначає позивач, що не спростовано відповідачем, станом на дату подання даного позову (18.08.2023) відповідачем заборгованість у сумі 2915827,20 грн не погашена.

У зв`язку із викладеними обставинами, оскільки відповідач не сплатив суму основного боргу, позивач звернувся до суду із даним позовом та просив суд стягнути 91 309,33 грн 3% річних за період з 01.08.2022 по 17.08.2023 та 329 860,08 грн інфляційних втрат коштів за період з серпня 2022 року по липень 2023 року.

За наслідком розгляду даного спору суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов`язки сторін у даній справі виникли на підставі двостороннього договору двостороннього договору №20/21-267-РДД купівлі-продажу електричної енергії від 11.10.2021.

Договір укладений належним чином, підписаний повноважними особами, у встановленому порядку не визнаний недійсним, отже, є обов`язковим для сторін.

Предметом розгляду у даній справі є матеріально-правова вимога про застосування наслідків прострочення виконання грошових зобов`язань з повернення суми попередньої оплати за електричну енергію.

Закон України "Про ринок електричної енергії" визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище.

Згідно статті 4 Закону України "Про ринок електричної енергії" учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються такі види договорів - двосторонній договір купівлі-продажу електричної енергії (двосторонній договір).

Відповідно до визначення, наведеного у п.17 ч.1 статті 17 вказаного Закону двосторонній договір - договір купівлі-продажу електричної енергії, укладений між двома учасниками ринку поза організованими сегментами ринку, крім договору постачання електричної енергії споживачу.

Частиною 1 статті 66 Закону України "Про ринок електричної енергії" встановлено, що купівлю-продаж електричної енергії за двосторонніми договорами здійснюють виробники, електропостачальники, оператор системи передачі, оператори систем розподілу, трейдери, гарантований покупець, оператори установок зберігання енергії та споживачі.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов Договору позивач сплатив відповідачу 16 597 785,60 грн в оплату вартості електричної енергії в обсязі 8 636 МВт.год., що підлягала відпуску у період з 01.01.2022 року по 31.03.2022 року, проте відповідачем у вказаний період було відпущено позивачу 5 856 МВт.год електричної енергії, загальна вартість якої становить 13 681 985,40 грн, отже відповідачем було недовідпущено оплаченої електричної енергії в обсязі 1 248 МВт.год вартістю 2 915 827,20 грн.

Згідно частини 2 статті 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що у разі зменшення оплаченого обсягу відпуску/відбору електричної енергії та за відсутності обґрунтованих претензій до покупця по будь-яким договірним зобов`язанням між сторонами, продавець зобов`язується повернути суму передплати покупцю протягом 7-ми банківських днів з дати отримання обґрунтованої письмової вимоги про таке від покупця.

Позивачем, відповідно до вказаного пункту Договору, було направлено відповідачу вимогу №05/07-02 від 05.07.2022 року про повернення грошових коштів в сумі 2 915 827,20 грн.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу приписів ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Вказана вимога була отримана відповідачем 07.07.2022, отже відповідач повинен був повернути суму передоплати у строк до 18.07.2022 (включно), однак відповідач вказані кошти позивачу не повернув, що ним не заперечується.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю, тому апеляційним господарським судом відхиляються доводи відповідача про те, що відповідач не порушив права позивача, оскільки позивач не надсилав відповідної вимоги.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Позивачем просив стягнути з відповідача 91 309,33 грн 3% річних за період з 01.08.2022 (день наступний, за днем по який стягнуті 3% річних у справі №911/1341/22) по 17.08.2023 (день, що передує дню подання позову) та 329 860,08 грн інфляційних втрат коштів за період з серпня 2022 року по липень 2023 року, нарахованих на суму основного боргу у розмірі 2 915 827,20 грн.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат коштів, апеляційний господарський суд встановив, що він зроблений арифметично та методологічно правильно.

Доводи відповідача про неправильність розрахунку інфляційних втрат коштів через неврахування позивачем серпня 2023 року, у якому була дефляція, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки позовна заява була подана позивачем через систему "Електронний суд" 18.08.2023, а згідно Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Отже, на час подання позовної заяви індекс інфляції за серпень 2023 року не був відомий і, відповідно, позивачем не включався у розрахунок.

Щодо тверджень відповідача про наявність підстав для списання річних та інфляційних в період дії воєнного стану, то апеляційний господарський суд виходить з наступного.

Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Таким чином, вказана норма стосується саме прострочення позичальника стосовно повернення кредиту, наданого банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем).

Правовідносини позики врегульовані главою 71 ЦК України і за своїм змістом характеризуються домовленістю саме щодо надання грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками, у власність особі, яка зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Однак, в даному випадку повернення передплачених коштів не було предметом домовленостей сторін, відповідний обов`язок виник у зв`язку з порушенням зобов`язання, що не надає відповідачу статусу позичальника, а правовідносинам - статусу кредитних.

Щодо посилання відповідача на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03.12.2021 року у справі №910/14180/18, то, як вірно зазначив суд першої інстанції, правові висновки у вказаній справі зроблені стосовно правового регулювання, а не визначення статусу правовідносин в контексті застосування п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Відповідачем також заявлялось клопотання про зменшення розміру присудженої до стягнення суму коштів на 99% з огляду на відсутність його вини та важке матеріальне становище.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачене право суду зменшити розмір штрафних санкцій у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічне право суду визначено і ч. 3 ст. 551 ЦК України, яка встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Однак, вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду дала у справі, фактичні обставини якої суттєво відрізнялись від фактичних обставин даної справи, оскільки у вказаній справі №902/417/18 сторони у договорі змінили розмір процентної ставки, передбаченої ч.2 ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40% річних від несплаченої загальної вартості товару.

Натомість, у даній справі сторони не змінювали розмір процентної ставки і позивачем нараховані 3% річних, як це передбачено статтею 625 ЦК України, тому відсутні підстави для зменшення розміру процентів річних.

Також відповідачем не враховано, що чинним законодавством не передбачено зменшення розміру інфляційних втрат, які не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Щодо посилання відповідача на несправедливий та неспівмірний характер відповідальності, то суд першої інстанції вірно зазначив, що у даному випадку не залежно від строків (меж) нарахування відповідальності, позивач має право на стягнення визначених законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України) нарахувань до повного погашення заборгованості, до збільшення відповідних нарахувань призводить зволікання самого боржника з погашенням заборгованості.

Крім цього, як вірно зазначив суд першої інстанції, в період дії воєнного стану в Україні та збройної агресії РФ, всі господарюючи суб`єкти зазнали негативного впливу і перебувають в схожих умовах, проте предметом позову є стягнення відповідальності за порушення грошового зобов`язання з повернення коштів, які позивач сплатив відповідачу і такі кошти були призначені виключно для розрахунків у правовідносинах з позивачем, тому мали залишатись у відповідача, однак відповідач ухиляється від їх повернення позивачу.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, враховуючи встановлені фактичні обставини справи та наведені норми чинного законодавства, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про правомірність нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат коштів на суму основного боргу за Договором, а тому позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі.

За таких обставин доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду Київської області законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покладаються на апелянта.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду 20.05.2024 при відкриття апеляційного провадження було задоволено клопотання відповідача та відстрочено йому сплату судового збору в розмірі 7 581,05 грн за подання апеляційної скарги до винесення Північним апеляційним господарським судом постанови у справі.

У зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги з відповідача підлягають стягненню 7 581,05 грн судового збору за подання апеляційної скарги до спеціального фонду Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 08 лютого 2024 року - без змін.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (08711, Київська обл., Обухівський р-н, смт Козин, вул. Рудиківська, 49, ) до спеціального фонду Державного бюджету України (отримувач коштів - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783, банк отримувача -Казначейство України(ел. адм. подат.), рахунок отримувача - UA2026001, код класифікації доходів бюджету - 22030101) - 7 581,05 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

3. Видачу наказу доручити Господарському суду Київської області.

4. Справу повернути до Господарського суду Київської області.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28.06.2024.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді О.В. Агрикова

А.О. Мальченко