ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2024м. ХарківСправа № 914/2336/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Махлай Б.В.

за участю представників учасників процесу:

позивача: Пчолкіна Л.В. - адвокат, довіреність від 19 квітня 2024 року,

першого відповідача: не з`явився,

другого відповідача: не з`явився,

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу,

за позовом Акціонерного товариства "ОТП Банк", м. Київ,

до відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р.", м. Харків, ОСОБА_1 , м. Харків,

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Акціонерне товариство ОТП Банк, звернувся до Господарського суду Львівської області (справу передано за підсудністю до Господарського суду Харківської області) з позовом до відповідачів, Товариства з обмеженою відповідальністю НВО А.Т.О.Р. та ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості у розмірі 5 305 689,74 грн., яка складається з заборгованості по тілу кредиту 5 000 000,00 грн. та заборгованості по процентам 305 689,74 грн. Підставою позову визначено договір про надання банківських послуг № CR 21-566/700-2 від 29.06.2021 року.

04 серпня 2023 року, ухвалою Господарського суду Львівської області, матеріали справи № 914/2336/23 передано за територіальною підсудністю до Господарського суду Харківської області.

1. РУХ СПРАВИ У ГОСПОДАРСЬКОМУ СУДІ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ (суддя Жельне С.Ч.)

18 вересня 2023 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, позовну заяву Акціонерного товариства "ОТП БАНК" залишено без руху. 02 жовтня 2023 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. 06 грудня 2023 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «НВО «А.Т.О.Р.» про зупинення провадження у справі (вх. № 33246 від 04.12.2023). Провадження по справі № 914/2336/23 зупинено до набрання законної сили рішенням у справі № 910/17094/23. 21 грудня 2023 року, ухвалою Східного апеляційного господарського суду, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "ОТП Банк" на ухвалу Господарського суду Харківської області 06.12.2023 у справі № 914/2336/23. 22 січня 2024 року, постановою Східного апеляційного господарського суду, задоволено апеляційну скаргу Акціонерного товариства "ОТП Банк". Ухвалу Господарського суду Харківської області від 06.12.2023 у справі № 914/2336/23 скасовано. В задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «НВО «А.Т.О.Р.» про зупинення провадження у справі відмовлено. Справу передано на розгляд до Господарського суду Харківської області. 19 лютого 2024 року, ухвалою Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі № 914/2336/23 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р." на постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.01.2024 року. 01 квітня 2024 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, заявлено та прийнято самовідвід судді Жельне С.Ч. від розгляду справи № 914/2336/23.

2. РУХ СПРАВИ У ГОСПОДАРСЬКОМУ СУДІ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ (суддя Калініченко Н.В.)

04 квітня 2024 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято до провадження судді-доповідача Калініченко Н.В. справу № 914/2336/23. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 914/2336/23 підготовче провадження і призначено підготовче засідання. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 06 травня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання другого відповідача, ОСОБА_1 , про призначення судової експертизи (додаток до відзиву вх. № 9803 від 12 квітня 2024 року). 03 червня 2024 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, відмовлено у задоволенні клопотання першого відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р.", про залучення доказів (вх. № 13654 від 27 травня 2024 року). Вирішено не приймати до розгляду докази, що є додатком до клопотання першого відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р.", про залучення доказів (вх. № 13654 від 27 травня 2024 року). Ухвалою Господарського суду Харківської області від 03 червня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання першого відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р.", про призначення судової експертизи (вх. № 12755 від 16 травня 2024 року). Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 03 червня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Щодо реалізації сторонами свого права на подання заяв по суті справи: першим відповідачем (Товариством з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р.") надано відзив (вх. № 28470 від 18 жовтня 2023 року), що прийнятий до розгляду із залученням до матеріалів справи протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 08 листопада 2023 року; другим відповідачем ( ОСОБА_1 ) надано відзив (вх. № 9803 від 12 квітня 2024 року), що прийнятий до розгляду із залученням до матеріалів справи ухвалою Господарського суду Харківської області від 15 квітня 2024 року; позивачем надано відповідь на відзив другого відповідача (вх. № 10865 від 24 квітня 2024 року та вх. № 11074 від 26 квітня 2024 року), що прийнята до розгляду із залученням до матеріалів справи ухвалою Господарського суду Харківської області від 26 квітня 2024 року; другим відповідачем - заперечення (вх. № 11755 від 03 травня 2024 року), що прийняті до розгляду із залученням до матеріалів справи протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 06 травня 2024 року.

При цьому, суд зазначає, що строки розгляду справи в порядку загального позовного провадження врегульовані розділом ІІІ ГПК України. Так, у відповідності до ч. 3 ст. 177 ГПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. В свою чергу, відповідно до ч. 1, 2 ст. 195 ГПК України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Суд констатує про те, що ним було дотримано строки розгляду справи.

У пунктах 2, 4 частини 3 статті 129 Конституції України закріплені такі основні засади судочинства як: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зазначені принципи знайшли своє відображення у статтях 7, 13 ГПК України, а тому господарські суди зобов`язані реалізовувати їх під час здійснення господарського судочинства. Закон України "Про судоустрій та статус суддів" (пункт 3 статті 7) також гарантує право кожного на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку. Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II). Суд констатує про те, що під час розгляду справи, були створені належні умови для реалізації сторонами своїх прав, що передбачені ГПК України.

3. ОПИС ПОЗИЦІЙ СТОРІН

Як зазначено у позовній заяві, 29 червня 2021 року між АТ ОТП Банк (банк) та ТОВ «НВО «А.Т.О.Р.» (позичальник) укладено договір про надання банківських послуг № CR 21-566/700-2 (надалі «Кредитний договір»). Відповідно до п. 2 Кредитного договору банк надає на вимогу клієнта банківську послугу, а клієнт приймає банківську послугу та зобов`язується належним чином виконувати зобов`язання, що встановлені в Договорі відносно такої банківської послуги, в тому числі, своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату послуг банку. Банківською послугою є послуга банку на користь клієнта щодо надання банком банківського кредиту у формі Кредитної лінії відповідно до умов чинного законодавства України, банківської ліцензії Банку, а також Договору, проте, якщо інше прямо не вказано в Договорі, до них не належить зобов`язання Банку перед Клієнтом згідно із договором(ами) банківського рахунку та/або депозитним(и) договором(ами). Умовами надання кредиту 1 є: вид банківської послуги: Кредитна лінія (п.1.1.1.1. Договору); ліміт банківської послуги: 5 000 000,00 грн (п. 1.1.1.2. Договору); дата припинення чинності лімітом банківської послуги 28.06.2024 року, включно (п. 1.1.1.4. Договору); стандартний розмір та тип процентної ставки змінювана процентна ставка (до якої відносяться Базова процентна ставка/компенсаційна ставка); п. 1.1.1.6.1.: Стандартний розмір базової процентної ставки Індекс UIRD (3 міс.) + 6% річних. Протягом строку дії Договору банк має право ініціювати зміну Стандартного розміру процентної ставки в порядку передбаченому в пункті 5 Договору; п. 1.1.1.6.2. Договору: стандартний розмір Компенсаційної процентної ставки: станом на дату укладання Договору: 0 (нуль)/ 6 (шість)% річних. Вказаний розмір може змінюватися у порядку, визначеному пунктом 5.2. Договору; п. 1.1.1.9: день нарахування процентів: останній календарний день місяця. Генеральний строк становить період з дати укладення Договору до 28.06.2024 включно. Банком було перераховано позичальнику кредитні кошти згідно із меморіальних ордерів на загальну суму 5 000 000,00 грн. Як зазначає позивач, банк виконав зобов`язання, передбачені Кредитним договором, і надав клієнту банківську послугу Кредит, що підтверджується випискою по рахунку та меморіальними ордерами. При цьому, окремо пунктом п. 5.2. Кредитного договору передбачено умови та порядок надання державної підтримки у вигляді компенсації процентів. Для Кредитів з цільовим призначенням, визначеного п. 1.1. Договору та підпунктом 3 пункту 12 Порядку № 28, компенсація процентів надається на користь клієнта з метою зниження його фактичних витрат на сплату Базової процентної ставки до рівня 3 (три) відсотки річних. Пунктом п. 5.3. Кредитного договору передбачено, що клієнт позбавляється права на отримання Державної підтримки за Програмою з дати виявлення Банком та/або Фондом будь-яких з подій: з урахуванням умов Програми призупиняється надання Компенсації процентів Клієнту, якщо він допустить прострочення більше ніж на 15 (п`ятнадцять) календарних днів виконання зобов`язань зі сплати процентів (їх частини) та/або з повернення Кредиту (його частини), або з інших підстав, які передбачені або будуть передбачені умовами Програми. Як зазначає позивач, у відповідності до п. 8 договору про надання банківських послуг № CR 21-566/700-2 від 29.06.2021 року, банк вимагав від ТОВ «НВО «А.Т.О.Р.» погасити заборгованість по кредиту (кредитна лінія та овердрафт) за кредитним договором у повному обсязі протягом 7 (семи) банківських днів з дня пред`явлення банком вимоги вих. № 73-1-4-А00-40/103 від 20.03.2023 року. Дані зобов`язання на день направлення даної позовної заяви не виконані позичальником. Станом на 20.04.2023 року заборгованість ТОВ «НВО «А.Т.О.Р.» за Кредитним договором в сумі 5 305 689,74 грн., а саме: заборгованість по тілу кредиту 5 000 000,00 грн. та заборгованість по процентам 305 689,74 грн. Також, позивач зазначає, що з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № SR 21-774/700 від 29.06.2021 року (надалі «Договір поруки»). Відповідно до п. 2 Договору поруки, в силу поруки, створеної відповідно до умов Договору поруки, поручитель поручається перед банком за виконання клієнтом боргових зобов`язань. Поручитель відповідає перед банком за порушення (невиконання та/або неналежне виконання) боргових зобов`язань клієнтом. Порукою забезпечуються виконання Боргових зобов`язань у повному обсязі. Відповідно до п. 3 Договору поруки клієнт і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники. Як вказано у позові, позивач 05.06.2023 року звернувся до поручителя з вимогою погасити заборгованість за позичальника, а саме із досудовою вимогою вих. № 73-3-2/3888 від 05.06.2023 року. Дані зобов`язання на день направлення даної вимоги не виконані ні позичальником, ні поручителем. Таким чином, позивач заявляє до стягнення з відповідачів, Товариства з обмеженою відповідальністю НВО А.Т.О.Р. та ОСОБА_1 , заборгованість у розмірі 5 305 689,74 грн., яка складається з заборгованості по тілу кредиту 5 000 000,00 грн та заборгованості по процентам 305 689,74 грн.

18 жовтня 2023 року до суду від першого відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р.", надано відзив (вх. № 28470). Перший відповідач зазначає, що кредит був виданий позивачем і отриманий першим відповідачем. Втім, після укладення Кредитного договору обставини, якими сторони керувалися при укладенні Договору, зазнали істотної зміни. Є загальновідомою та обставина, що з 24.02.2022 року рф суттєво розширила межі та інтенсивність збройної агресії проти України, яка триває з 2014 року. За таких умов підприємство першого відповідача протягом 2022 року і значну частину 2023 року не могло працювати, а отже і не мало об`єктивної можливості з незалежних від нього причин виконувати прийняті на себе за Кредитним договором зобов`язання.

12 квітня 2024 року до суду від другого відповідача, ОСОБА_1 , надійшов відзив (вх. № 9803). Відповідач вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Як зазначає відповідач, при укладенні Договору поруки позивач вимагав від його дружини підписання письмової згоди на укладення та виконання зазначеного договору. Його дружина надала таку згоду, підписавши якийсь примірник Договору поруки. Втім, після більш уважного ознайомлення із змістом Договору поруки і конкретно із п. 19.1., у його дружини виникли сумніви в тому, що вона підписала саме той Договір поруки, копію якого Позивач додає до цього позову і яким обґрунтовує позовні вимоги. Ця обставина, а також деякі інші обставини, стали підставою для звернення дружини другого відповідача, ОСОБА_2 , з окремим позовом про визнання Договору поруки недійсним. На момент подання відзиву, відповідач зазначив, що справа розглядається в Господарському суді Харківської області за № 922/305/24. Відповідач зазначає, що якщо ці обставини підтвердяться, то фактично це означатиме недійсність Договору поруки, оскільки без надання згоди його дружини він не міг бути укладений. Більше того, відповідач зазначає, що якщо його дружина має сумнів в справжності її підпису на Договору поруки, то це означає, що весь цей Договір не був тим, який вони узгоджували. А отже, на цьому Договорі поруки може стояти і не підпис другого відповідача.

24 квітня 2024 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 10865 від 24 квітня 2024 року та вх. № 11074 від 26 квітня 2024 року) другого відповідача. Позивач зазначає, що другим відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що 29.06.2021 року його дружиною була підписана інша редакція згоди на укладення Договору поруки ніж та, що наявна у матеріалах справи. Жодного іншого примірника Договору поруки надано не було. Крім того, позивач зазначає, що факт підписання другим відповідачем та його дружиною саме того договору, що наявний у матеріалах справи редакції можуть підтвердити працівники АТ «ОТП Банк», що безпосередньо готували проект вказаного Договору поруки та були присутні під час підписання вказаного Договору поруки. Вони вже подали відповідні письмові заяви у справі № 922/305/24, де розглядалися аналогічні клопотання та перевірялися ті ж самі обставини підписання цього Договору поруки за позовом дружини другого відповідача.

03 травня 2024 року до суду від другого відповідача надійшли заперечення (вх. № 11755). Другий відповідач зазначає, що в матеріалах справи відсутні оригінали документів, на які посилається позивач в своєму позові. До матеріалів додані лише копії цих документів. Також, другий відповідач зазначає, що не визнає справжність свого підпису на Кредитному договорі ключовому доказі, на якому ґрунтуються всі позовні вимоги. Крім того, другий відповідач зазначає, що не може надати свій примірник договору, адже його було знищено внаслідок ракетного обстрілу приміщень першого відповідача з боку рф. Також, другий відповідач просить врахувати, що перший відповідач незважаючи на надскладні умови, продовжує роботу в м. Харкові, не провів релокацію до інших областей, зберігає робочі місця і виплачує заробітну плату, що дає можливість існувати працівникам. Другий відповідач зазначає, що позивач з незрозумілих причин посилається на презумпцію правомірності правочину. При цьому, відповідач не зовсім зрозуміло сенс цього посилання, оскільки другий відповідач через оспорювання підпису оспорює не законність, а взагалі існування цього правочину. Також, другий відповідач ще раз наголошує увагу на тому, що показання працівників позивача не можуть підтвердити або спростувати конкретний факт: чи стоїть на документів, оригінал якого знаходиться у позивача і іменується Договір про надання банківських послуг № CR 21-566/700-2, підпис ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

4. ВІДНОСНО ВИРІШЕННЯ СПОРУ ПО СУТІ

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. В статті 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 173 ГК України, зі змістом якої кореспондуються і приписи ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 29 червня 2021 року між Акціонерним товариством «ОТП Банк» (позивач, банк Кредитним договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «НВО «А.Т.О.Р.» (перший відповідач, клієнт за Кредитним договором) укладено договір про надання банківських послуг № CR 21-566/700-2.

Відповідно до п. 2 Кредитного договору банк надає на вимогу клієнта банківську послугу, а клієнт приймає банківську послугу та зобов`язується належним чином виконувати зобов`язання, що встановлені в Договорі відносно такої банківської послуги, в тому числі своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату послуг банку. Згідно із п. 1.2. Кредитного договору банківською послугою є послуга банку на користь клієнта щодо надання банком банківського кредиту у формі Кредитної лінії відповідно до умов чинного законодавства України, банківської ліцензії Банку, а також Договору, проте, якщо інше прямо не вказано в Договорі, до них не належить зобов`язання Банку перед Клієнтом згідно із договором(ами) банківського рахунку та/або депозитним(и) договором(ами).

Умовами надання кредиту є: вид банківської послуги: Кредитна лінія (п.1.1.1.1. Договору); ліміт банківської послуги: 5 000 000,00 грн (п. 1.1.1.2. Договору); дата припинення чинності лімітом банківської послуги 28.06.2024 року, включно (п. 1.1.1.4. Договору); стандартний розмір та тип процентної ставки змінювана процентна ставка (до якої відносяться Базова процентна ставка/компенсаційна ставка); п. 1.1.1.6.1.: Стандартний розмір базової процентної ставки Індекс UIRD (3 міс.) + 6% річних. Протягом строку дії Договору банк має право ініціювати зміну Стандартного розміру процентної ставки в порядку передбаченому в пункті 5 Договору; п. 1.1.1.6.2. Договору: стандартний розмір Компенсаційної процентної ставки: станом на дату укладання Договору: 0 (нуль)/ 6 (шість)% річних. Вказаний розмір може змінюватися у порядку, визначеному пунктом 5.2. Договору; п. 1.1.1.9: день нарахування процентів: останній календарний день місяця.

Згідно із частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із матеріалів справи вбачається, що позивач перерахував першому відповідачу грошові кошти в розмірі 5 000 000,00 грн, що підтверджується відповідними меморіальними ордерами (т. 1 а.с. 37-43). Водночас, перший відповідач не виконав в строк взяті на себе зобов`язання із повернення тіла кредиту та процентів. У зв`язку із цим, 20 березня 2023 року позивачем складено та направлено першому відповідачу засобами поштового оператора АТ «Укрпошта» досудову вимогу № 73-1-4-А00-4-0/103 з проханням про сплату основного боргу за тілом кредиту у розмірі 5 000 000,00 грн. та 305 689,74 грн заборгованості з процентів. Як повідомлено позивачем, вже після подання позову, відповідач здійснив часткове погашення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 215 669,93 грн та повне погашення заборгованості за процентами у розмірі 305 689,74 грн, а всього на суму 1 521 359,67 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. З огляду на зазначене, враховуючи відсутність предмета спору в частині стягнення 1 521 359,67 грн, суд вважає за можливе закрити в цій частині провадження у справі, на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, позивач у поясненнях (вх. № 16154 від 21 червня 2024 року) зазначає, що боргові зобов`язання за цим Кредитним договором забезпечені державною гарантією відповідно до Договору про надання державної гарантії на портфельній основі № 13110-05/262 від 31.12.2020. У зв`язку із порушенням умов Кредитного договору першим відповідачем, 05 травня 2023 року АТ «ОТП Банк» отримав часткове відшкодування від Гаранту у сумі 2 500 000 грн, яке було зараховано на часткове погашення тіла кредиту, що підтверджується меморіальним ордером № 6679349 від 05 травня 2023 року. Водночас, до цих пояснень позивач додає означений договір про надання державної гарантії на портфельній основі №13110-05/262 від 31.12.2020 та інші докази щодо виконання цього договору.

В свою чергу, суд звертає увагу, що підставою позову у справі № 914/2336/23 визначено договір про надання банківських послуг № CR 21-566/700-2 (кредитний договір) та договір поруки № SR 21-774/700. Тобто, незважаючи на посилання позивача на його право зворотньої вимоги від відповідача суми у розмірі 2 500 000,00 грн, сплаченої гарантом на користь банку, суд вказує на те, що таке стягнення обґрунтовується, зокрема, договором про надання державної гарантії на портфельній основі № 13110-05/262 від 31.12.2020 року та іншими доказами, що не були визначені в якості підстави позову у справі № 914/2336/23. Іншими словами, суд розглядає справу в межах визначеного предмета на підстав позову, що сформовані в межах підготовчого провадження. Натомість, долучені позивачем до пояснень (вх. № 16154 від 21 червня 2024 року) документи фактично змінюють підстави позову, що є неможливим на етапі розгляду справи по суті.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення із першого відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 500 000,00 грн. При цьому, позивач не позбавлений в межах окремого позову та за інших підстав позову (зокрема, із посилання на договір про надання державної гарантії на портфельній основі № 13110-05/262 від 31.12.2020) звернутися із позовом до суду про захист свого права.

Таким чином, загальна сума заборгованості, що залишається непогашеною першим відповідачем на користь позивача за Кредитним договором складає 1 284 330,07 грн.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, 29 червня 2021 року між Акціонерним товариством ОТП Банк (банк) та ОСОБА_1 (поручитель) укладено договір поруки № SR 21-774/700. Відповідно до п. 2 Договору поруки в силу поруки, створеної відповідно до умов Договору поруки, Поручитель поручається перед банком за виконання клієнтом боргових зобов`язань. Борговими зобов`язаннями за цим Договором поруки є всі ті/або кожне з платіжних (грошових) та/або неплатіжних зобов`язань (вимог), що забезпечуються порукою за Договором поруки. Серед іншого, включають зобов`язання клієнта перед банком та/або будь-якої третьої особи згідно з умовами договору. Під договором розуміється договір про надання банком банківської послуги клієнту, зі всіма змінами, додатками там доповненням до нього, реквізити якого вказані в пункті 20 Договору поруки. У пункті 20 Договору поруки містяться реквізити першого відповідача та Кредитного договору. Згідно із п. 3 Договору поруки клієнт та поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники.

Тобто, другий відповідач зобов`язався відповідати перед позивачем як солідарний боржник за невиконання першим відповідачем зобов`язань, що виникли за Кредитним договором. Як вже встановлено судом вище, другий відповідач частково не виконав взяті на себе зобов`язання із погашення заборгованості за тілом кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно із ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про стягнення із другого відповідача, як солідарного боржника за Кредитним договором, 1 284 330,07 грн, що є заборгованістю за тілом кредиту.

Відносно посилання першого відповідача на те, що з 24.02.2022 року рф суттєво розширила межі та інтенсивність збройної агресії проти України, яка триває з 2014 року, що стало наслідком закриття підприємства, і, як наслідок, неможливістю виконання зобов`язання, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Верховний Суд у постанові від 30 травня 2022 року у справі № 922/2475/21 констатує, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного (заздалегідь встановлений) характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Відповідач не надав до суду доказів на підтвердження того, що форс-мажорні обставини, засвідчені листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року, поширюються саме на правовідносини, що є предметом судового розгляду у даній справі. Так само, відповідачем не доведено, що форс-мажорні обставини впливають у даному конкретному випадку на виконання ним зобов`язань. При цьому, на підставі ч. 3 ст. 75 ГПК України, суд визнає, що з 24 лютого 2022 року місто Харків та відповідні населені пункти Харківської області (згідно із відповідним наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України) перебувають (-ли) у зоні проведення активних бойових дій через широкомасштабне вторгнення рф на територію України. При цьому, очевидним є той факт, що це є як наслідком зниження обсягів здійснення підприємницької діяльності або так і взагалі її припинення. Однак, в кожному конкретному випадку, відповідна сторона має довести доказами, що саме в її конкретному випадку мають місце ці обставини, що зумовлені загальновідомими подіями.

Таким чином, на переконання суду, перший відповідач не надав доказів, які б підтвердили поширення на нього форс-мажорних обставин.

Крім того, суд також вбачає певну суперечливість позиції першого відповідача, викладеної у відзиві (вх. № 28470 від 18 жовтня 2023 року) за підписом директора ОСОБА_1 , та позицією другого відповідача, викладеної у запереченнях (вх. № 11755 від 03 травня 2024 року).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року по справі № 390/34/17 зазначено наступне: «Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Очевидно, що дії позивача, який уклав 24 грудня 2013 року додаткову угоду до договору оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61, а згодом пред`являє позов про визнання договору оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61 неукладеним, суперечить його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та отриманню плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісним. Договір оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61 є укладеним після досягнення сторонами усіх істотних умов, а це відбулося 19 листопада 2007 року за життя орендодавця і за його підписом і підстав вважати спірний договір неукладним немає».

Так, у відзиві на позов перший відповідач в особі ОСОБА_1 зазначив наступне: «Дійсно, 29.06.2021 року між позивачем та першим відповідачем був укладений Договір про надання банківських послуг № CR 21-566/700-2. Кредит був виданий позивачем і отриманий першим відповідачем». Вже у запереченнях на відповідь на відзив другого відповідача, ОСОБА_1 , зазначено, що другий відповідач не визнає справжність свого підпису у Кредитному договорі. Тобто, ТОВ «НВО «А.Т.О.Р.» в особі ОСОБА_1 , спочатку зазначає про те, що між сторонами було дійсно укладено договір і отримано кошти, а вже у запереченнях на відповідь на відзив ОСОБА_1 зазначає, що підпис у Кредитному договорі проставлений не ним, що є суперечливою поведінкою, яка є недопустимою.

Окремо суд звертає увагу, що другим відповідачем не представлено ані кредитного договору, ані договору поруки в редакції, які на його думку були підписані. При цьому, позивачем до суду представлено оригінал Договору поруки, який був досліджений судом на відповідній стадії судового процесу.

Відносно посилання другого відповідача на справу, що розглядається Господарським судом Харківської області за № 922/305/24 про визнання недійсним договору поруки № SR 21-774/700 від 29.06.2021 року, суд зазначає наступне.

25 червня 2024 року, рішенням Господарського суду Харківської області, відмовлено повністю у задоволенні позову про визнання недійсним договору поруки № SR 21-774/700 від 29.06.2021 року. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Як вбачається із сайту судової влади, на означене рішення не подано апеляційну скаргу.

5. ВІДНОСНО РОЗПОДІЛУ СУДОВИХ ВИТРАТ

Таким чином, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про часткове задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем, покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 49, 73-80, 86, 91, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Акціонерного товариства "ОТП БАНК" задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "НВО "А.Т.О.Р." (61033, місто Харків, вулиця Шевченка, будинок 317, -; ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "ОТП БАНК" (01033, місто Київ, вулиця Жилянська, будинок 43; ) заборгованість за договором про надання банківських послуг № CR 21-566/700-2 від 29.06.2021 року, а саме за тілом кредиту у розмірі 1 284 330,07 грн, а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 19 264,95 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Відмовити в частині позову 2 500 000,00 грн. у справі № 914/2336/23.

Закрити провадження у справі № 914/2336/23 в частині стягнення 1 521 359,67 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "01" липня 2024 р.

Суддя Н.В. Калініченко