РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.06.2024Справа № 910/3842/24

За позовомАкціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «МГК Рейл»
простягнення 8 852 755,66 грн.
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Дупляченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Яковчук О.Д.
від відповідача:не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» (надалі - АТ «Укрзалізниця») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МГК Рейл» (надалі - ТОВ «МГК Рейл») про стягнення 8 852 755,66 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо своєчасного отримання вантажу на підставі договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом №99-43821306/2023-0002 від 01.02.2023, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 8 852 755,66 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2024 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

18.04.2024 від представника відповідача через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує з огляду на те, що несвоєчасне відправлення, перебування вантажу на коліях та супутні витрати, пов`язані із вантажем, виникли виключно з вини уповноважених осіб Міністерства оборони України, які полягали у відмові від отримання вантажу, доставленого позивачем.

Також у вказаному відзиві на позовну заяву відповідач заявив клопотання про залучення Міністерства оборони України до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, в задоволенні якого судом було відмовлено з огляду на не доведенням яким чином рішення суду у даній справі може вплинути на його права та/або обов`язки.

Позивач у відповіді на відзив на позовну заяву проти доводів відповідача заперечує, оскільки Міністерство оборони України не є учасником правовідносин перевезення вантажу, які склалися між позивачем та відповідачем, а відтак і не має нести відповідальність за порушення зобов`язань, взятих на себе відповідачем.

Протокольною ухвалою суду від 15.05.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.06.2024.

Представник позивача в судове засідання з`явилася, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, через систему «Електронний суд» та нарочно до канцелярії суду подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю забезпечення його участі в судовому засіданні 19.06.2024.

Судом в задоволенні вказаного клопотання було відмовлено з огляду на те, що юридична особа не обмежена правом на представлення власних інтересів в суді шляхом залучення в якості представників необмеженого кола осіб. Більш того, відповідачем не надано суду жодних пояснень щодо неможливості взяти участь уповноваженим представником у розгляді даної справи по суті в режимі відеоконференції.

Відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 24.01.2018 у справі №907/425/16).

З урахуванням викладеного, неявка представника відповідача, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання, не є перешкодою для розгляду даної справи по суті.

В судовому засіданні 19.06.2024 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.02.2023 між АТ «Укрзалізниця» (перевізник) та ТОВ «МГК Рейл» (замовник) укладено договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом №43821306/2023-0002 (надалі - «Договір»), предметом якого є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг і проведення розрахунків за ці послуги. У розумінні Договору користування вагоном не є орендою майна, а плата за використання (користування) власного вагона перевізника не є орендною платою (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 1.4 Договору надання послуг за цим договором може підтверджуватись одним з таких документів: накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подавання/забирання вагонів та маневрову роботу, іншими документами.

Згідно з п. 2.1.4, 2.1.5 Договору на замовника покладено обов`язок сплачувати послуги перевізника та інші платежі, належні перевізнику за договором із сум внесеної передоплати за кодом платника; відшкодовувати перевізнику витрати, пов`язані iз затримкою вагонів, контейнерів i вантажів з причин, що не залежать від перевізника, які виникли на станціях залізниць України.

Відповідно до пунктів 1.5, 1.6 Договору цей договір є публічним договором, за яким перевізник бере на себе обов`язок здійснювати надання послуг, пов`язаних з організацією та здійсненням перевезення вантажів залізничним транспортом загального користування кожному, хто до нього звернеться. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх замовників, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Пропозиції та зміни до договору приймаються і враховуються відповідно до пунктів 9.3 та 9.4 договору та законодавства. Договір, з урахуванням змін до нього, оприлюднюється перевізником як публічна пропозиція для укладення на веб-сайті http://uz-cargo.com, з накладенням кваліфікованого електронного підпису.

Пунктом 1.8 Договору передбачено, що сторони домовились про використання електронного документообігу. Для організації електронного документообігу використовуються виключно власні інформаційні системи перевізника.

15.06.2023 зі станції Рені Одеської залізниці відповідачем згідно СМГС накладної №41730284 було відправлено вагони №№75079350, 75079384, 74950148, 73948044, 73950552, 74088246, 74128786 та 74166315 з вантажем «27310000 Масло среднетяжелое, топливо авиационное турбинное», отримувач - ТОВ «МГК РЕЙЛ», станція призначення - Одеса-Застава 1 Одеської залізниці.

20.06.2023 вказані вагони прибули на станцію призначення - Одеса-Застава 1, про що відповідача було повідомлено та внесено інформацію у книгу прибуття вантажів форми ГУ-42.

Пунктом 8.3 Договору передбачено, що для цілей цього договору датою та часом одержання однією стороною будь-яких документів (повідомлень), відправлених іншою стороною з використанням власних інформаційних систем перевізника, є дата та час підписання відправником такого документа (повідомлення) КЕП у власних інформаційних системах перевізника.

Відповідач у встановлений час прибуття не забрав вантаж зі станції призначення, у зв`язку з чим працівниками станції Одеса-Застава 1 Одеської залізниці складено акт загальної форми №1772 від 20.06.2023 про початок затримки вагонів.

В цей же день станцією Одеса-Застава 1 направлено телеграму на станцію відправлення про затримку вагонів на станції призначення та наступним нарахуванням платежів та зборів.

Наказом від 22.06.2023 директора регіональної філії «Одеська залізниця» було збільшено розмір збору за зберігання вантажу у зв`язку з ускладненням роботи станції до двократного розміру та направлено відповідну телеграму на станцію відправлення Рені.

26.09.2023 відповідач звернувся до Департаменту комерційної роботи АТ «Укрзалізниця» з проханням переадресувати відправлення за накладною №41730284 на станцію Луцьк Львівської залізниці.

27.09.2023 залізницею видано наказ №12100 про переадресування спірних вантажів на станцію Луцьк Львівської залізниці, а також складено акт загальної форми №4166 про закінчення затримки вагонів та акт загальної форми №4171 про нарахуванням платежів у розмірі 7 377 296,38 грн. без ПДВ (8 852 755,66 грн. з ПДВ).

Спір у справі виник у зв`язку з відмовою відповідача відшкодувати нараховану плату за затримку вагонів на станції Одеса-Застава 1 по накладній №41730284.

Відносини з перевезення та переміщенням продукції залізницями регламентуються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Митним кодексом України, Статутом залізниць України, Правилами користування вагонам і контейнерами, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 №113 (надалі - Правилами користування вагонам і контейнерами), та іншими підзаконними актами.

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами у даній справі Договір є договором перевезення, який підпадає під правове регулювання глави 64 розділу ІІІ книги 5 Цивільного кодексу України, глави 32 Господарського кодексу України, положень Закону України «Про залізничний транспорт».

Перевезенням вантажів, відповідно до ст. 306 Господарського кодексу України, визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 8 Закону України «Про залізничний транспорт» перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу i пошти залізничним транспортом загального користування здійснюється на договірних засадах. Для забезпечення виконання договірних зобов`язань здійснюється перспективне та поточне планування перевезень. Умови та порядок організації перевезень, у тому числі в прямому змішаному сполученні за участю залізничного та інших видів транспорту, нормативи якості вантажних перевезень (терміни доставки, безпека перевезень, схоронність вантажів) та обслуговування пасажирів, вiдправникiв i одержувачів вантажів визначаються Статутом залізниць України, Правилами перевезень вантажів та Правилами перевезень пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457 затверджений Статут залізниць України (надалi - Статут), який згідно зi статтею 2 визначає обов`язки, права i відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ i громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу i пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Статтею 3 Статуту визначено, що його дія поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу i пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження i розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування.

За приписами ст. 46 Статуту одержувач зобов`язаний прийняти і вивезти зі станції вантаж, що надійшов на його адресу. Терміни вивезення і порядок зберігання вантажів установлюються Правилами. Вантажі, що прибули, зберігаються на станції безкоштовно протягом доби. Цей термін обчислюється з 24-ої години дати вивантаження вантажу (контейнера) засобами залізниці або з 24-ої години дати подачі вагонів під вивантаження засобами одержувача. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Пунктом 8 Правил користування вагонами і контейнерами передбачено, що в разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.

Згідно з п. 8 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за №866/5087, збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї,на прикордонних, припортових станціях тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 36 Статуту у разі виникнення ускладнень на станції у зв`язку з несвоєчасним вивантаженням і вивезенням вантажів начальник залізниці має право збільшувати розмір збору за їх збереження до двократного розміру.

Згідно з пп. 2.1 п. 2 розділу III Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги та Коефіцієнтів, що застосовуються до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, Тарифне керівництво №1, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 № 317, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 15.04.2009 за № 340/16356, при виникненні на станції ускладнень, пов`язаних із несвоєчасним вивантаженням і вивезенням вантажів одержувачами (експедиторами), начальник залізниці має право збільшити ставку збору за зберігання вантажів до двократного розміру. Підвищена ставка вводиться після двох годин з моменту повідомлення одержувача про введення підвищеної ставки, але не раніше ніж через 24 години після закінчення терміну безоплатного зберігання.

Судом встановлено, що 20.06.2023 вагони відповідача за накладною №41730284 прибули до станції призначення Одеса-Застава 1, про що відповідача було повідомлено та внесено інформацію у книгу прибуття вантажів форми ГУ-42.

В той же час, у встановлений строк відповідачем не було забрано доставлений вантаж, у зв`язку з чим позивачем складено акт загальної форми №1772 від 20.06.2023 про початок затримки вагонів.

Наказом від 22.06.2023 директора регіональної філії «Одеська залізниця» було збільшено розмір збору за зберігання вантажу у зв`язку з ускладненням роботи станції до двократного розміру та направлено відповідну телеграму на станцію відправлення Рені.

26.09.2023 відповідач звернувся до Департаменту комерційної роботи АТ «Укрзалізниця» з проханням переадресувати відправлення за накладною №41730284 на станцію Луцьк Львівської залізниці.

27.09.2023 залізницею видано наказ №12100 про переадресування спірних вантажів на станцію Луцьк Львівської залізниці, а також складено акт загальної форми №4166 про закінчення затримки вагонів та акт загальної форми №4171 про нарахуванням платежів у розмірі 7 377 296,38 грн. без ПДВ (8 852 755,66 грн. з ПДВ).

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про залізничний транспорт» обставини, які можуть слугувати підставою для майнової відповідальності перевізників, відправників та одержувачів вантажу, багажу, вантажобагажу, пасажирів, засвідчуються актами.

Правилами складання актів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 №334 передбачено, що при перевезеннях у залежності від обставин, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, відправника, одержувача, пасажира складаються комерційні акти та акти загальної форми.

Акти загальної форми ГУ-23 складаються для засвідчення обставин, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, якщо при цьому не потрібне складання комерційного акта.

Акт загальної форми підписується особами, які беруть участь у засвідченні обставин, що стали підставою для складання акта, але не менше як двома особами (пункт 3 Правил складання актів).

Отже, підтвердження факту настання відповідних подій є затримки вагонів на станції є акт загальної форми ГУ-23, складений згідно з Додатком №6 до Правил користування вагонами і контейнерами.

З урахуванням того, що відповідачем своєчасно не було отримано доставлений залізницею вантаж, а згодом направлено звернення щодо переадресації спірного вантажу, позивачем правомірно було нараховано плату за затримку вагонів у двократному розмірі на загальну суму 7 377 296,38 грн. без ПДВ (8 852 755,66 грн. з ПДВ).

В свою чергу, відповідач не заперечує факту затримки вагонів на станції Одеса-Застава 1 у період з 20.06.2023 по 27.09.2023, проте вказує на відсутність його вини у порушенні зобов`язань перед позивачем з огляду на відмову Міністерства оборони України отримати доставлений вантаж.

Суд критично відноситься до вказаних тверджень позивача, оскільки Міністерство оборони України в даному випадку не є учасником договірних правовідносин, які склалися між позивачем та відповідачем, а відтак будь-які дії Міністерства не нівелювали обов`язку відповідача забрати доставлений вантаж у встановлені строки.

Отже, доводи та докази відповідача не спростовують його обов`язок сплатити збір за зберігання вантажу у двократному розмірі.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт надання Банком кредитних коштів та факт порушення Товариством своїх зобов`язань в частині повного їх повернення у встановленому кредитним договором порядку і строки підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 як поручителя заборгованості за Договором у розмірі 4 190 122,07 грн. (в тому числі, сума неповернутого кредиту у розмірі 3 942 246,57 грн. та проценти у розмірі 247 875,50 грн.).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів відповідачів суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для задоволення позову не спростовує.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МГК Рейл» (01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 36Д, оф. 45 «З»; ідентифікаційний код 43821306) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5; ідентифікаційний код 40075815) в особі регіональної філії «Львівська залізниця» (79007, м. Львів, вул. Гоголя, 1; ідентифікаційний код 40081195) заборгованість 8 852 755 (вісім мільйонів вісімсот п`ятдесят дві тисячі сімсот п`ятдесят п`ять) грн. 66 коп. та судовий збір у розмірі 132 791 (сто тридцять дві тисячі сімсот дев`яносто одна) грн. 33 коп. Видати наказ.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 01.07.2024.

Суддя В.П. Босий