ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2024 р. м. Київ Справа № 910/11619/23

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Лекора»

до ОСОБА_1

прo стягнення 511 476,56 грн.

Суддя А.Ю. Кошик

При секретарі судового засідання Фроль В.В.

За участю представників:

позивача: Кобилецький В.В.

відповідача: Висторобець В.О.

Обставини справи:

Господарським судом Київської області розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Лекора» (надалі позивач) до ОСОБА_1 (надалі відповідач) прo стягнення 511 476,56 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 19.09.2023 року відкрито провадження у справі № 910/11619/23 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 12.10.2023 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.10.2023 року підготовче засідання відкладено на 02.11.2023 року.

До канцелярії Господарського суду Київської області 30.10.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 26.10.2023 року.

У підготовчому засіданні 02.11.2023 року оголошено перерву на 30.11.2023 року.

До канцелярії Господарського суду Київської області 07.11.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив б/н від 07.11.2023 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.11.2023 року закрито підготовче провадження у справі № 910/11619/23 та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.01.2024 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 11.01.2024 року розгляд справи відкладено на 01.02.2024 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 01.02.2024 року розгляд справи відкладено на 22.02.2024 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.02.2024 року розгляд справи відкладено на 14.03.2024 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.03.2024 року розгляд справи № 910/11619/23 перенесено на 28.03.2024 року.

В судовому засіданні 28.03.2024 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти позову заперечував.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 28.03.2024 року судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, у нарадчій кімнаті, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин, позивач зазначає, що рішенням Господарського суду м. Києва від 04.04.2021 року у справі №910/20419/20 задоволено позов ТОВ «Компанія Лекора» до ТОВ «Столичний підрядник» про стягнення 511 476,56 грн. боргу за договором поставки №43288925 від 02.01.2020 року.

Відповідний борг виник за укладеним 02.01.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Лекора» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Столичний підрядник» (покупець) Договором поставки № 43288925, відповідно до умов п. 1.1. якого постачальник зобов`язується передавати (поставляти), а покупець приймати замовлений товар (щебінь, керамзит, відсів, пісок, та інші будівельні матеріали) та здійснювати його оплату. Загальна кількість, асортимент, одиниця виміру, ціна за одиницю вимірювання, загальна вартість, умови та строки поставки і оплати яких визначена сторонами у рахунках, що є невід`ємною частиною даного договору.

Наведеним рішенням суду стягнуто з ТОВ «Столичний підрядник» (покупця) на користь ТОВ «Компанія Лекора» (постачальника) основний борг у розмірі 409 181,25 грн., штраф у сумі 102 295,31 грн., витрати зі сплати судового збору у розмірі 7672,15 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 13 700,00 грн.

Вказаним рішенням у справі №910/20419/20 встановлені обставини боргу ТОВ «Столичний підрядник» перед ТОВ «Компанія Лекора», тому ці обставини доказуванню не підлягають.

Як зазначає позивач, рішення суду у справі №910/20419/20 було звернуто до виконання, але не виконане через відсутність у боржника коштів та майна.

В той же час, як стверджує позивач, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Лекора» (Кредитор) та ОСОБА_1 (Поручитель) у договорі №43288925 від 02.01.2020 року (пункт 6.8. Договору) було укладено договір поруки, за яким у випадку невиконання Покупцем своїх зобов`язань з оплати Товару директор Покупця особисто поручається перед Постачальником за виконання Покупцем свого обов`язку в повному обсязі і відповідає перед Постачальником за порушення зазначеного зобов`язання Покупцем у тому ж обсязі, що і Покупець, включаючи сплату основного боргу, неустойки і відшкодування збитків.

За змістом ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. Відповідно до положень статей 553, 554, 626 Цивільного кодексу України за договором поруки, який є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто, договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов`язання.

Позивач зазначає, що внаслідок підписання Договору поставки ОСОБА_1 , як Директором ТОВ «Столичний підрядник», з урахуванням змісту п. 6.8. Договору, ОСОБА_1 набула статусу поручителя, як фізична особа.

Оскільки, Договором не передбачено строк виконання поручителем своїх зобов`язань, позивач 04.11.2020 року направив на адресу відповідача претензію №0123-2 від 04.11.2020 року з вимогою сплатити борг. Отже, крайній строк оплати боргу, не пізніше 12.11.2020 року. Однак, коштів з боку відповідача не надійшло.

Позивач зазначає, що ним подавався позов до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Однак, ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29.05.2023 року закрито провадження у справі №758/14878/20 за позовом ТОВ «Компанія Лекора» до ОСОБА_1 , третя особа ТОВ «Столичний підрядник» про стягнення боргу, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а розгляд такої справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Позивачем подано до господарського суду позов до ОСОБА_1 , як поручителя, у зв`язку з невиконанням основним боржником господарського зобов`язання за Договором поставки №43288925 від 02.01.2020 року прo стягнення 511 476,56 грн., в тому числі 409 181,25 грн. основного боргу та 102 295,31 грн. штрафних санкцій.

В ході розгляду спору відповідач подав відзив, в якому позовні вимоги заперечував, зазначив, що 18.02.2021 року на підставі Протоколу № 1/02/2021 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Столичний підрядник» ОСОБА_1 було звільнено із посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Столичний підрядник» та призначено нового директора. Ніяких вимог від ТОВ «Компанія Лекора» ОСОБА_1 про стягнення будь-якої заборгованості не отримувала та до жовтня 2023 року про таку заборгованість не знала.

Відповідач, як фізична особа ОСОБА_1 , не є стороною договору поруки в Договорі № 43288925 від 02.01.2020 року, оскільки стороною цього договору є юридична особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Столичний підрядник».

Відповідач наголошує, що згідно з нормами чинного законодавства правочини, які укладені з метою забезпечення основного зобов`язання, повинні укладатися окремо у письмовому вигляді і у формі, в якій укладено основний договір.

Статтею 626 Цивільного кодексу України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 2 ст. 639 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідач зазначає, що як слідує з позовних вимог, предмет та підстави позову зведено до обгрунтування позивачем обставин укладення договору поруки шляхом включення до Договору поставки № 43288925 від 02.01.2020 року окремого пункту 6.8 Договору про зобов`язання та відповідальність поручителя.

Однак, в силу ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Також відповідач зауважує, що з огляду на првові висновки у Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.10.2022 року у справі №227/3760/19-ц, визначено, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою, не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Відповідно до п. 6.8. Договору Поставки № 43288925 від 02.01.2020 року визначено, що у випадку невиконання Покупцем своїх зобов`язань з оплати товару Директор Покупця особисто поручається перед Постачальником за виконання Покупцем свого обов`язку в повному обсязі відповідає перед Постачальником за порушення зазначеного зобов`язання Покупцем у тому ж обсязі, що Покупець, включаючи сплату основного боргу, неустойки відшкодування збитків.

При цьому, відповідач зауважує, що у розділі 10 Договору «Реквізити сторін» наявний підпис та відтиск печатки ТОВ «Столичний підрядник», в особі керівника юридичної особи. Текст договору не містить окремої графи щодо реквізитів та власного підпису поручителя фізичної особи ОСОБА_1 .

Також, відповідач зауважує, що зміст Договору поставки не визначає конкретної вартості товару, який буде поставлено за даним Договором, тому Договір не передбачає розміру відповідальності поручителя, що є істотною умовою поруки.

Крім того, згідно правового висновку у Постанові Верховного Суду (Касаційний господарський суд) у постанові від 18.03.2020 року у справі № 906/310/19, непідтвердженість факту підписання договору поруки саме як фізичною особою, а не як керівником Товариства, свідчить про відсутність волевиявлення фізичної особи на укладення договору поруки, тому позивач не набув права вимоги до фізичної особи, як до солідарного боржника щодо погашения заборгованості за договором.

Також, відповідач ( ОСОБА_1 ) заперечує факт, як укладання, так і підписання з її боку усього Договору поставки № 43288925 від 02.01.2020 року. Відповідачка стверджує, що взагалі не підписувала наведений Договір поставки, підпис на тексті Договору виконано іншою особою, що також візуально видно. Ніякого волевиявлення на укладання правочину щодо забезпечення виконання основного зобов`язання не виявляла, про існування такого не знала та ніяких дій на виконання чи надання згоди на його виконання не вчиняла.

У відповіді на відзив позивач наполягав на задоволенні позовних вимог, посилаючись на обізнаність відповідачки з існуванням відповідних правовідносин за Договором поставки та його умовами.

Згідно з ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як передбачено ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Як вбачається з умов Договору поставки № 43288925 від 02.01.2020 року, сторони домовились про поставку товару та його оплату, відповідні домовленості засвідчені продавцем ТОВ «Компанія Лекора» в особі директора ОСОБА_2 та ТОВ «Столичний підрядник» в особі директора Сопруненко А.О., скріплені печатками сторін.

Таким чином, відповідний Договір поставки вважається таким, що укладений між ТОВ «Компанія Лекора» та ТОВ «Столичний підрядник», в особі їх уповноважених осіб, є двостороннім правочином.

В той же час, як зазначає позивач, у п. 6.8. Договору поставки було укладено договір поруки між позивачем та ОСОБА_1 , як директором ТОВ «Столичний підрядник». Тобто, за твердженням позивача, фактично має місце тристороння домовленість між ТОВ «Компанія Лекора» та ТОВ «Столичний підрядник» і його директором ОСОБА_1 . Однак, відповідні твердження не відповідають фактичним обставинам, оскільки Договір поставки підписано продавцем ТОВ «Компанія Лекора» в особі директора ОСОБА_2 та ТОВ «Столичний підрядник» в особі директора Сопруненко А.О., скріплено печатками сторін, підпису громадянки ОСОБА_1 , як поручителя, відповідний Договір поставки не містить.

За наввелдених обставин, відсутні підстави стверджувати про укладення змішаного тристороннього Договору, який містить елементи договору поставки між ТОВ «Компанія Лекора» та ТОВ «Столичний підрядник», та договору поруки між ТОВ «Компанія Лекора» та ОСОБА_1 .

Крім того, дослідивши п. 6.8. Договору поставки, на який посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, судом встановлено, що відповідний п. 6.8. міститься в розділі «Відповідальність сторін та форс-мажорні обставини» і передбачає, що у випадку невиконання Покупцем своїх зобов`язань з оплати Товару директор Покупця особисто поручається перед Постачальником за виконання Покупцем свого обов`язку в повному обсязі і відповідає перед Постачальником за порушення зазначеного зобов`язання Покупцем у тому ж обсязі, що і Покупець, включаючи сплату основного боргу, неустойки і відшкодування збитків.

При цьому, у відповідному п. 6.8. Договору поставки мова йде про посадову особу директора, без визначення його прізвища та імені. Тобто, відповідна умова Договору стосується саме посадової особи, а не конкретного громадянина фізичної особи.

В ході розгляду спору відповідач зазначив та надав докази, що 18.02.2021 року на підставі Протоколу № 1/02/2021 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Столичний підрядник» ОСОБА_1 було звільнено із посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Столичний підрядник» та призначено нового директора.

Відповідний Договір поставки, в тому числі в частині п. 6.8. не підписано фізичною особою ОСОБА_1 як поручителем. Наведене свідчить про те, що зобов`язання за Договором поставки виникають лише стосовно його сторін ТОВ «Компанія Лекора» та ТОВ «Столичний підрядник» і не породжують зобов`язань для інших осіб.

З огляду на норму ст. 628 Цивільного кодексу України, у суду відсутні підстави вважати, що між сторонами було укладено змішаний договір і досліджувати відповідну умову п. 6.8. як елемент договору поруки, оскільки відповідна умова не погоджена між належними сторонами.

Відповідно до ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб.

Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідно до ст. 511 Цивільного кодексу України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України передбачає виконання зобов`язання належними сторонами.

Відповідно до ст. 528 Цивільного кодексу України передбачено випадки виконання обов`язку боржника іншою особою, однак зі змісту відповідної норми не вбачається виникнення у третьої особи безумовного обов`язку.

Таким чином, оскільки Договір поставки породжує зобов`яання лише для його сторін, не містить доказів його укладення з ОСОБА_1 , як поручителем, такий договір поруки є неукладеним.

Крім того, відповідно до ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Також, відповідач ( ОСОБА_1 ) заперечує факт, як укладання, так і підписання з її боку усього Договору поставки № 43288925 від 02.01.2020 року. Відповідачка стверджує, що взагалі не підписувала наведений Договір поставки, підпис на тексті Договору виконано іншою особою, що також візуально видно. Ніякого волевиявлення на укладання правочину щодо забезпечення виконання основного зобов`язання не виявляла, про існування такого не знала та ніяких дій на виконання чи надання згоди на його виконання не вчиняла.

В підтвердження відповідних обставин відповідачкою додано до матеріалів справи Висновок почеркознавчої експертизи № 1050/10/2023 від 31.10.2023 року, проведеної на замовлення представника відповідачки щодо її підпису на Договорі поставки для дослідження у справі № 910/11619/23.

Згідно з наведним Висновком експерта № 1050/10/2023 від 31.10.2023 року встановлено, що підпис Договорі поставки № 43288925 від 02.01.2020 року не належить ОСОБА_1 , виконаний іншою особою.

Як визначено ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

У відповідності до ч. 5 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у висновку експерта зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Підтверджено кваліфікацію судового експерта.

Позивачем не надано заперечень та спростувань встановлених у Висновку експерта № 1050/10/2023 від 31.10.2023 року обставин. У відповіді на відзив позивач лише стверджує на обізнаність відповідачки зі змістом та зобов`язаннями за Договором поставки, посилаючись на підписання нею видаткових накладних, заявок та інших документів, які свідчать про виконання Договору.

Однак, дослідивши відповідні обставини, судом встановлено, що підписи на видаткових наладних візуально співпадають з підписом на Договорі і відрізняються від підписів ОСОБА_1 . Позивачем не заявлено про необхідність детального дослідження відповідних документів із залученням спеціальних знань. Оскільки відповідні докази лише опосередковано можуть свідчити про участь ОСОБА_1 у відповідних господарських операціях, тобто безпосередньо не стосуються предмету спору, суд не приймає їх до уваги.

Крім того, в будь-якому випадку, обізнаність ОСОБА_1 з існування Договору поставки за відсутності належних доказів укладення Договору поруки між позивачем та ОСОБА_1 , не породжує для відповідної особи зобов`язань.

Також, з огляду на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.10.2022 року у справі №227/3760/19-ц, визначено, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Також, з врахуванням правової позиції Верховного Суду (Касаційний господарський суд), викладеної у постанові від 18.03.2020 року у справі № 906/310/19, непідтвердженість факту підписання договору поруки саме як фізичною особою, а не як керівником Товариства, свідчить про відсутність волевиявлення фізичної особи на укладення договору поруки, тому позивач не набув права вимоги до фізичної особи, як до солідарного боржника щодо погашения заборгованості за договором.

Згідно зі ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно зі ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно зі ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Крім того, суд вважає за доцільне послатися на норми процесуального законодавства, які, серед іншого, передбачають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України). Чинне господарське процесуальне законодавство ґрунтується на принципі змагальності сторін, а у ч. 2 ст.74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Належними у розумінні ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч.2 ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ч. 1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Лекора» до ОСОБА_1 прo стягнення 511 476,56 грн. відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку відповідно до ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.Ю. Кошик

повний текст рішення складено 01.07.2024 року