ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2024 р. Справа№ 910/4618/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Палія В.В.

Хрипуна О.О.

секретаря судового засідання Вороніної О.С.,

за участю представників учасників справи відповідно до протоколу судового засідання від 20.06.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.05.2024

при розгляді заяви б/н від 26.04.2024 (вх. №0710/4308/24) Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню повністю

у справі №910/4618/20

за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6

в інтересах держави в особі 1. Київської міської державної адміністрації

2. Київського національного університету технологій та дизайну

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Кіод-1"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Блек Сі Хотел Груп"

про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, знесення самовільно збудованих об`єктів

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі №910/4618/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2021, задоволено повністю позов Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації та Київського національного університету технологій та дизайну до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кіод-1" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Блек Сі Хотел Груп" про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, знесення самовільно збудованих об`єктів, приведення земельної ділянки у попередній до будівництва стан.

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Кіод-1" усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0080 га (що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером :82:186:0008) по вул. Лейпцизькій, 16 в м. Києві, привівши земельну ділянку у попередній до будівництва стан шляхом знесення самовільно збудованих об`єктів - (1) будинку охорони та (2) переходу між цокольним поверхом гуртожитку № 7 Київського національного університету технологій та дизайну та нежитловим приміщенням ТОВ "КІОД-1", на користь Київської міської державної адміністрації та Університету.

10.06.2021 та 29.02.2024 на виконання рішення суду видано три накази стягувачами за якими є: (1) Київська місцева прокуратура № 6 в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації та Київського національного університету технологій та дизайну (2) Київський національний університет технологій та дизайну та (3) Київська міська державна адміністрація.

Ухвалою від 29.02.2024 у справі №910/4618/20 на виконання рішення суду було видано наказ, за яким стягувачем є Київський національний університет технологій та дизайну.

Ухвала від 29.02.2024 у справі №910/4618/20 щодо видачі наказу на користь Університету - не оскаржувалась скаржником та набрала законної сили.

26.04.2024 через систему "Електронний суд" від Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» надійшла заява про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню повністю.

Заява мотивована тим, що наказ від 29.02.2024 із зазначенням стягувачем Київського національного університету технологій та дизайну було видано помилково; наразі має місце виконання одного і того самого рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у трьох виконавчих провадженнях.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.05.2024 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» (далі ТОВ «Кіод-1») про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.05.2024 у справі №910/4618/20, в якій просить:

- зупинити виконавче провадження ВП НОМЕР_1 по виконанню наказу по справі №910/4618/20 виданого 29.02.2024 року Господарським судом міста Києва із зазначенням Стягувачем - Київський національний університет технологій та дизайну, що перебуває на виконанні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ЛановенкоЛ.О.;

- скасувати оскаржувану ухвалу суду;

- задовольнити заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» про визнання наказу по справі №910/4618/20 виданого 29.02.20224 року Господарським судом міста Києва із зазначенням Стягувачем - Київський національний університет технологій та дизайну таким, що не підлягає виконанню.

Основним доводом апеляційної скарги є те, що на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020 у справі №910/4618/20 суд видав три ідентичні накази. Відтак, на переконання скаржника, видача Господарським судом міста Києва наказу від 29.02.2024 із зазначенням в ньому стягувачем Київського національного університету технологій та дизайну, є свідченням того, що суд повторно піддає юридичній відповідальності боржника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кіод-1».

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2024 апеляційна скарга передана на розгляд колегії суддів у складі: Яценко О.В. (головуючий суддя), Палій В.В., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2024 відкрито апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 20.06.2024.

07.06.2024 від Київського національного університету технологій та дизайну надійшов відзив, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене у справі судове рішення залишити без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні 20.06.2024 представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» апеляційну скаргу підтримав, представники Київського національного університету технологій та дизайну, приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Колегія суддів відмовляє в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» про зупинення виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 по виконанню наказу по справі №910/4618/20, виданого 29.02.2024 року Господарським судом міста Києва із зазначенням стягувачем - Київський національний університет технологій та дизайну, що перебуває на виконанні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ЛановенкоЛ.О., відповідно до ч. 1, ч. 3, ст. 238 ГПК України, оскільки дана заява є необґрунтованою.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частинами 1, 2 статті 18 ГПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Частиною 1 статті 327 ГПК України передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Частиною 3 статті 327 ГПК України встановлено, що наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Частиною 2 ст. 11 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд), рішення якого відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судом як джерело права, неодноразово наголошував щодо недопустимості невиконання або затягування виконання рішення національного суду в порушення прав іншої сторони.

У рішеннях Суду у справі Савіцький проти України, no. 38773/05, від 26.07.2012 року та у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012 року вказано, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду однієї зі сторін.

Оскільки п. 1 ст. 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду однієї зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення ЄСПЛ у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Стгеесе), від 19.03.97, у справі "Бурдов проти Росії" (Buurdov v. Russia) від 07.05.2002 року, "Ясюнієне проти Литви" (Jasiniene v. Lithuania) від 06.03.2003).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 року у справі Чижов проти України зазначено, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ГПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ГПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Відповідно до п. 3.3 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" №9 від 17.10.2012 року, Господарський процесуальний кодекс України містить підстави визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за заявами стягувачів або боржників, поданими в порядку зазначеної статті:

- якщо його видано помилково;

- якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (наприклад, у разі скасування чи зміни в апеляційному або в касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення, на підставі якого наказ було видано, якщо на момент таких скасування чи зміни наказ ще не було виконано повністю або частково).

Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи:

- матеріально-правові зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання;

- процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа, зокрема: видача виконавчого документа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий документ виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого документа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого документа; помилкової видачі виконавчого документа, якщо вже після видачі виконавчого документа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого документа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого документа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого документа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього документа до виконання (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові Першої судової палати КЦС від 13.03.2019 року по справі N755/388/15-ц).

Заявник стверджує, що наказ від 29.02.2024 по справі №910/4618/20 із зазначенням стягувачем - Київський національний університет технологій та дизайну, було видано Господарським судом міста Києва помилково виходячи з того, що у виконавчому документі не визначено, в якій частині необхідно виконати судове рішення, або зазначити, що обов`язок чи право стягнення є солідарним, як того вимагає частина 5 статті 327 ГПК України.

Щодо вказаного посилання відповідача, як на підставу визнання виконавчого документу такими, що не підлягає виконанню, колегія суддів зазначає наступне.

Так, частиною 5 статті 327 ГПК України передбачено, що якщо судове рішення прийнято на користь декількох позивачів чи проти декількох відповідачів, або якщо виконання повинно бути проведено в різних місцях чи рішенням передбачено вчинення кількох дій, видаються декілька наказів, у яких зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати судове рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.

Згідно статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами та відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Приписами частин 1, 2 статті 15 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

В свою чергу, згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.

Позивачем, на користь якого ухвалено рішення у справі за позовом прокурора визначено, зокрема, Київський національний університет технологій та дизайну.

Відтак, такий позивач набуває статусу стягувача за виконавчим документом.

Колегія суддів звертає увагу, що питання участі Київського національного університету технологій та дизайну у справі в якості позивача було предметом оцінки Верховним Судом.

Так, у пунктах 67-68 ухвали Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18.05.2021 зазначено: «... прокурор … обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому саме полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про доведеність прокурором наявності підстав для представництва в суді інтересів держави в особі позивачів».

Боржником не доведено відсутність прав і статусу Стягувача у Київського національного університету технологій та дизайну.

Крім того, у спірному виконавчому документі зазначено про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Кіод-1" усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0080 га (що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером :82:186:0008) по вул. Лейпцизькій, 16 в м. Києві, привівши земельну ділянку у попередній до будівництва стан шляхом знесення самовільно збудованих об`єктів - будинку охорони та переходу між цокольним поверхом гуртожитку № 7 Київського національного університету технологій та дизайну (код 02070890, вул. Немировича-Данченка, 2, м. Київ, 01011) та нежитловим приміщенням ТОВ "КІОД-1", на користь Київської міської державної адміністрації (код 00022527, Дегтярівська, 31, корп. 2 м. Київ, 03680) та Університету.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються, зокрема, резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.

Таким чином, зі спірного наказу вбачається, що виконати судове рішення боржнику необхідно в частині знесення самовільно збудованих об`єктів - будинку охорони та переходу між цокольним поверхом гуртожитку № 7 Київського національного університету технологій та дизайну (код 02070890, вул. Немировича-Данченка, 2, м. Київ, 01011) та нежитловим приміщенням Товариства з обмеженою відповідальністю "Кіод-1", на користь Київської міської державної адміністрації (код 00022527, Дегтярівська, 31, корп. 2 м. Київ, 03680) та Університету

Оскільки у виконавчому документі (наказі) повністю відтворюється резолютивна частина рішення, а позивачами у справі є розпорядник земельної ділянки та її користувач, то вони обидва наділені правом пред`явити виконавчий документ до виконання.

Тобто виданий 29.02.2024 наказ (стягувачем за яким є Київський національний університет технологій та дизайну) на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2020, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2021, які набрали законної сили 01.12.2021, відповідає вимогам частини 5 статті 327 ГПК України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що за відсутності доказів виконання вищевказаного рішення суду від 05.08.2020 у справі №910/4618/20 видача Господарським судом міста Києва наказу від 29.02.2024 про примусове виконання цього рішення, із зазначенням стягувачем Київського національного університету технологій та дизайну, не є свідченням повторного застосування юридичної відповідальності до боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1».

Викладеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги, покладені в обґрунтування їх вимог.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заява б/н від 26 квітня 2024 року (вх. №0710/4308/24) Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню з підстав, викладених в заяві, не підлягає задоволенню, тому в задоволенні заяви слід відмовити, як необґрунтованій та непідтвердженій належними та допустимими доказами у справі.

Як зазначено у п. 41 висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

З наведених підстав судова колегія вважає, що у справі, яка розглядається, скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильності викладених в оскаржуваній ухвалі висновків місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіод-1» залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.05.2024 у справі №910/4618/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 27.06.2024

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді В.В. Палій

О.О. Хрипун