ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року

м. Київ

cправа № 911/2498/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Васьковського О.В. - головуючого, Білоуса В.В., Погребняка В.Я.,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа"

на ухвалу Північного апеляційного господарського суду (головуючий - Копитова О.С., судді: Пантелієнко В.О., Сотніков С.В.) від 25.03.2024 (про відмову у відкритті апеляційного провадження за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" на постанову Господарського суду Київської області від 04.12.2018)

за заявою голови ліквідаційної комісії Приватного акціонерного товариства "Росава"

про визнання банкрутом.

1. Короткий зміст вимог та рішення суду першої інстанції

1.1. 27.11.2018 Господарський суд Київської області ухвалив відкрити за заявою голови ліквідаційної комісії Приватного акціонерного товариства "Росава" провадження у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Росава" (далі - Боржник), ввести процедур розпорядження майном та мораторій на задоволення вимог кредиторів тощо.

04.12.2018 Господарський суд Київської області постановив визнати Боржника банкрутом, відкрити ліквідаційну процедуру та призначити ліквідатора Боржника тощо.

1.2. 06.02.2024 Господарський суд Київської області ухвалив задовольнити частково заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" (далі - Кредитор) від 09.01.2024 б/№ (вх. № 1896/24), визнати грошові вимоги Кредитора до Боржника в сумі 6056 грн 00 коп. із задоволенням у першу чергу та в сумі 72 000 000 грн 00 коп. - із задоволенням у четверту чергу задоволення вимог кредиторів, а в іншій частині грошові вимоги відхилені.

1.3. 15.02.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа", посилаючись на права кредитора Боржника, визнаного у цій справі ухвалою суду, подало апеляційну скаргу, у якій просило скасувати постанову Господарського суду Київської області від 04.12.2018 та закрити провадження у справі про банкрутство Боржника, визнавши поважними причини пропуску Кредитором строку на апеляційне оскарження зазначеної постанови.

2. Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

2.1. 21.02.2024 Північний апеляційний господарський суд ухвалив залишити без руху апеляційну скаргу Кредитора на постанову Господарського суду Київської області від 04.12.2018 та надати скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали, а саме подати обґрунтоване клопотання про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження постанови Господарського суду Київської області від 04.12.2018 та докази надсилання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 апеляційної скарги на вказану постанову місцевого суду.

2.2. 25.03.2024 Північний апеляційний господарський суд ухвалив відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Кредитора на постанову Господарського суду Київської області від 04.12.2018 та повернути Кредитору апеляційну скаргу на цю постанову (з доданими до скарги матеріалами).

2.3. Судове рішення мотивовано відсутністю підстав для визнання поважними визначених Кредитором причин пропуску ним строку на апеляційне оскарження постанови від 04.12.2018, оскільки Кредитор не належить до категорії осіб, до яких не може бути застосовано встановлений частиною другою статті 261 ГПК України присічний річний строк на звернення з апеляційною скаргою з огляду на те, що Кредитор набув право вимоги до Боржника 23.10.2023, а тому станом на дату прийняття оскаржуваної постанови у Кредитора не було вимог до Боржника відповідно до договору № 46/610 від 05.12.2012, і відповідно у суду першої інстанції під час прийняття оскаржуваної постанови від 04.12.2018 не було підстав для залучення Кредитора або повідомлення останнього про розгляд цієї справи.

Також апеляційний суд врахував, виходячи з обставин, встановлених ухвалою господарського суду Київської області від 06.02.2024 (про визнання грошових вимог Кредитора до Боржника), що станом на дату прийняття оскаржуваної постанови з кредиторськими вимогами до Боржника у справу про банкрутство мав можливість звернутись первісний кредитор, ПАТ "Київсоюзшляхпроект", однак він вказаних дій не вчинив, своїм правом не скористався, тоді як залучення зазначеної особи до участі у цієї справі залежало виключно від волевиявлення вказаного товариства, яке однак не зверталось до суду з відповідною заявою раніше, також вказане товариство не зверталось до суду і з апеляційною скаргою на постанову від 04.12.2018.

Апеляційний суд також зазначив, що ПАТ "Київсоюзшляхпроект" визначалось як кредитор Боржником в поданій ним заяві про ініціювання цієї справи про банкрутство, однак волевиявлення брати участь у цій справі про банкрутство не виявило, процесуальних документів суду не оскаржувало.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що Кредитор, придбаваючи у 2023 році право вимоги до Боржника та маючи бажання стати учасником провадження у цій справі, мало б знати про порушення щодо Боржника справи про банкрутство, визнання його банкрутом постановою від 04.02.2018 і здійснення більше п`яти років ліквідаційної процедури, а також про реалізацію прав в процедурі банкрутства попередніми кредиторами Боржника. Поряд із зазначеним апеляційний суд вказав на можливість Кредитора отримати загальнодоступну інформацію про оскарження постанови від 04.12.2018 в апеляційному порядку та залишення її без змін (за апеляційною скаргою акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит").

3. Встановлені судами обставини

3.1. В ухвалі Господарського суду Київської області від 06.02.2024 суд першої інстанції встановив доведеність факту переходу права грошової вимоги до Боржника за договором № 46/610 від 05.12.2012 від первісного кредитора, публічного акціонерного товариства "Київсоюзшляхпроект" до товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс", а в подальшому - до Кредитора.

Судом встановлено, що було проведено аукціон з продажу майна банкрута, ПАТ "Київсоюзшляхпроект", зокрема дебіторської заборгованості, у тому числі заборгованості Боржника за договором № 46/610 від 05.12.2012, результати якого оформлені протоколом електронного аукціону № BRE001-UA-768 від 20.02.2023, переможцем якого визнано ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс".

За результатами аукціону між ПАТ "Київсоюзшляхпроект" (первісний кредитор) та ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги від 24.02.2023 (з урахуванням додаткової угоди від 27.02.2023), за умовами якого первісний кредитор відступив на користь нового кредитора право вимоги за дебіторською заборгованістю, у тому числі до Боржника за договором №46/610 від 05.12.2012 на суму 131 782 060 грн 00 коп.

24.02.2023 між сторонами вказаного договору складено акт приймання-передачі документів до договору про відступлення права вимоги б/н від 24.02.2023.

3.2. 23.10.2023 між ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" (первісний кредитор) та Кредитором (новий кредитор) укладено договір № 23-10-2023 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого (пункт 1.1.) первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор набуває право вимоги за дебіторською заборгованістю, у тому числі до Боржника за договором № 46/610 від 05.12.2012 на суму 131 782 060 грн 00 коп.

3.3. ПАТ "Київсоюзшляхпроект" не зверталось до суду із апеляційною скаргою на постанову від 04.12.2018 про визнання Боржника банкрутом.

3.4. ПАТ "Київсоюзшляхпроект" було визнано кредитором в поданій Боржником заяві про ініціювання цієї справи про банкрутство, однак бажання брати участь в справі про банкрутство Боржника не виявило, процесуальних документів суду у цій справі не оскаржувало.

3.5. Постанова господарського суду Київської області від 04.02.2018 оскаржувалась в апеляційному порядку іншими учасниками та була залишена без змін (за апеляційною скаргою акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит").

3.6. Клопотання Кредитора про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Господарського суду Київської області від 04.12.2018 обґрунтоване тим, що скаржник визнаний кредитором Боржника ухвалою Господарського суду Київської області від 06.02.2024, відтак скаржник вважає, що саме з цього моменту він набув процесуальних прав і обов`язків учасника справи, в тому числі і право на апеляційне оскарження зазначеної постанови місцевого суду.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги

4.1. 10.04.2024 Кредитор подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2024, а справу направити до апеляційного суду на стадію вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за скаргою Кредитора на постанову Господарського суду Київської області від 04.12.2018.

5. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

5.1. Згідно з аргументами касаційної скарги підставою для касаційного оскарження рішення апеляційного суду у цій справі є положення абзацу другого частини другої статті 287 ГПК України, оскільки апеляційний суд:

- неправильно застосував положення статей 1, 45 КУзПБ та статей 44, 254 ГПК України щодо виникнення у кредитора права на оскарження судових рішень у справі про банкрутство, висновки про що сформульовані в пункті 56.20 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 16.07.2020 у справі № 910/4475/19;

- неправильно застосував положення статей 17, 254, 255, 261 ГПК України, не врахувавши висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 910/15988/16, від 21.04.2020 у справі № 910/7308/16, від 03.10.2019 у справі № 909/117/17, від 30.05.2022 у справі № 908/2472/20, оскільки оскаржувана ухвала не містить оцінки апеляційним судом аргументів скаржника стосовно існування передбачених частиною другою статті 261 ГПК України виняткових випадків, за яких поновлення строку на апеляційне оскарження можливе після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення за наявності поважних причин пропуску та мотивованих висновків з цього питання.

5.2. Також скаржник зазначив, що апеляційний суд не врахував важливі для цієї справи обставини, а саме те, що ПАТ "Київсоюзшляхпроект", право вимоги якого до Боржника у 2023 році набув Кредитор не зверталося цій справі із заявою з кредиторськими вимогами до Боржника, а на сьогодні фактично втратило таке право, що однак не означає, що після придбання права вимоги до Боржника Кредитор не має права скористатися таким правом, адже воно не припинилося, а перейшло до скаржника як до нового кредитора, який є правонаступником ПАТ "Київсоюзшляхпроект" у спірних правовідносинах, тому апеляційний суд помилково послався на постанову Верховного Суду №910/14422/15 від 02.02.2023, яка прийнята за інших обставин справи, з іншим предметом позову (про стягнення коштів) та за іншого правового регулювання.

6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

6.1. Аргументи кредитора - Акціонерного товариства "Закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду "Базис Траст", та Боржника у відзивах на касаційну скаргу, у яких вказані учасники загалом погоджуються по суті з оскаржуваним рішенням апеляційного суду з мотивів, викладених в цьому рішенні, зводяться до заперечення аргументів скаржника з тих підстав, що через набуття Кредитором відповідного процесуального статусу у цій справі лише з визнанням його кредитором Боржника ухвалою від 06.02.2024 не порушено жодних прав Кредитора ухваленням оскаржуваної постанови про визнання Боржника банкрутом, а її перегляд порушуватиме принцип юридичної визначеності.

7. Позиція Верховного Суду та висновки щодо застосування норм права

7.1. Згідно з матеріалами справи та встановленими апеляційним судом обставинами Кредитор 15.02.2024 подав апеляційну скаргу на постанову місцевого суду від 04.12.2018 після закінчення апеляційного розгляду справи - перегляду в апеляційному порядку за скаргою АТ "Банк "Фінанси та Кредит" постанови від 04.12.2018 (з ухваленням за результатами такого перегляду постанови від 11.11.2019, пункти 2.3, 3.5), а також після спливу присічного річного строку на апеляційне оскарження судового рішення першої інстанції.

7.2. Згідно з частиною першою статті 272 ГПК України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

7.3. Тобто, враховуючи, що стаття 272 ГПК України хоча і зазначена Кредитором лише в заяві про усунення ним недоліків апеляційної скарги (на виконання ухвали апеляційного суду від 21.02.2024), однак на її положення та на факт здійснення перегляду в апеляційному порядку оскаржуваної постанови від 04.12.2018 відсутні посилання в апеляційній скарзі, Кредитор є таким, що оскаржив рішення місцевого суду за правилами статті 272 ГПК України - після спливу одного року з дня складення оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

У цьому висновку Суд враховує, що відсутність прямого посилання заявника в апеляційній скарзі на статтю 272 ГПК України або наведення в скарзі обґрунтувань без урахування положень статті 272 ГПК України не свідчить, що Кредитор оскаржував рішення місцевого суду у цій справі в загальному порядку, а не за правилами статті 272 ГПК України (за спеціальних умов - після закінчення апеляційного розгляду справи).

У цих висновках Суд звертається до правової позиці Верховного Суду, викладеної в постанові від 26.09.2023 у справі № 911/1245/21 (911/3210/20) (пункт 8.14).

7.4. При зверненні особи з апеляційною скаргою за правилами статті 272 ГПК України зберігаються інші - загальні вимоги, що встановлює ГПК України до складу осіб, що мають паво подати апеляційну скаргу, та щодо порядку та строків звернення із апеляційною скаргою.

У зв`язку із цим Суд звертається до правил та особливостей оскарження та набуття права на оскарження судових рішень у справі про банкрутство.

7.5. Відповідно до частини першої статті 17, статті 254 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції (апеляційний перегляд справи).

Аналіз наведених норм свідчить, що ГПК України виокремлено коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які умовно можна поділити на дві групи:

1) учасники справи;

2) особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

7.6. За висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у постановах від 14.08.2019 у справі № 62/112 та від 16.01.2020 у справі № 925/1600/16, при розгляді апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважає, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права та обов`язки, суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали апеляційної скарги на предмет їх відповідності статтям 258, 259 ГПК України, та за відсутності підстав для залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги чи для відмови у відкритті апеляційного провадження з інших підстав, відкриває апеляційне провадження за апеляційною скаргою такої особи та має належним чином дослідити і встановити, чи вирішив суд в оскаржуваному рішенні питання про права, інтереси та (або) обов`язки заявника апеляційної скарги.

Водночас, учасники справи наділені правом оскаржувати судові рішення у такій справі в силу закону, згідно з пунктом 5 частини першої статті 42 ГПК України, отже при поданні апеляційної чи касаційної скарг не мають доводити зв`язок з оскарженим рішенням, оскільки зазначене з огляду на статус учасника справи презюмується процесуальним законом.

У цих висновках Суд звертається до правової позиції Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, сформульованої у постанові від 12.07.2023 у справі № 915/1097/20.

7.7. Крім цього, положеннями частини другої статті 261 ГПК України визначені наслідки та правила звернення з апеляційною скаргою, що подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, визначені, за приписами якої незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків:

1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки;

2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

7.8. За змістом частини другої статті 261 ГПК України застосування частин третьої, четвертої статті 260 ГПК України та оцінка поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення у разі його оскарження після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення здійснюється апеляційним судом у разі встановлення тих обставин, з якими положення частини другої статті 261 ГПК України пов`язують існування виняткових випадків, за яких поновлення строку на апеляційне оскарження можливе після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення за наявності поважних причин пропуску, а саме: пропущення процесуального строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили, або якщо подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі у справі, щодо якої суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки.

7.9. Слід наголосити, що з приписів частини другої статті 261 ГПК України не вбачається безумовного обов`язку суду відкрити апеляційне провадження у випадку подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки. Натомість, як вбачається з системного аналізу положень зазначеної статті, суд у такому випадку надає оцінку наведеним апелянтом причинам пропуску строку апеляційного оскарження на предмет їх поважності.

Наведена норма не встановлює безумовного обов`язку суду поновити строк на апеляційне оскарження та прийняти до розгляду апеляційну скаргу у будь-якому разі подання її особою, яка не була залучена до участі у справі. Скаржник має враховувати, що звернення з апеляційною скаргою поза встановленим процесуальним законом строком оскарження судового рішення покладає на нього обов`язок доведення та обґрунтування відповідних обставин, що зумовили пропуск цього строку і у разі, коли відповідну апеляційну чи касаційну скаргу подано особою, не залученою до участі у справі. Разом з цим, неучасть у справі особи, яка звертається зі скаргою з посиланням на те, що рішення у цій справі стосується її прав та інтересів, не є безумовною підставою визнання причин пропуску строку поважними та поновлення цього строку.

7.10. Системний аналіз вказаних процесуальних норм свідчить про те, що подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки, захищає її саме від передбаченої частиною другою статті 261 ГПК України безумовної відмови у відкритті апеляційного провадження (якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення), тобто незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, проте не звільняє вказану особу від обов`язку довести поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, передбаченого іншими нормами ГПК України (частина перша статті 119, частини третя, четверта статті 260).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.05.2022 у справі № 904/1875/19 та від 21.07.2022 у справі № 904/158/20, від 20.04.2023 у cправі № 9/41, від 07.11.2023 у справі № 40/223-05, від 20.05.2024 у справі № 908/2916/20.

7.11. Кредитор в апеляційній та в касаційній скаргах стверджує про наявність відповідних виняткових обставин у спірних правовідносинах, а також наявність поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження з огляду на подання ним апеляційної скарги на ухвалу місцевого суду саме як особою, не залученою на час ухвалення оскаржуваної ухвали місцевого суду до участі у справі, щодо якої місцевий суд ухвалив рішення (ухвалу про відкриття провадження у справі про банкрутство Боржника) про її права, інтереси та (або) обов`язки.

При цьому скаржник виходив з особливостей набуття кредитором права на апеляційне/касаційне оскарження судових рішень у справі про банкрутство (після формалізації його грошових вимог ухвалою суду про визнання цих вимог), особливостей набуття процесуального статусу кредитора у справі про банкрутство (ухвалою суду про визнання грошових вимог до боржника), а також з обставин визнання його грошових вимог до Боржника у цій справі ухвалою від 06.02.2024, з постановленням якої після ухвалення оскаржуваної постанови від 04.12.2018 Кредитор пов`язує виникнення у нього процесуального права на оскарження судових рішень у цій справі про банкрутство Боржника, зокрема і ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство.

7.12. З норм КУзПБ чи ГПК України не убачається, щоб вони встановлювали заборону на оскарження ухвал, які були постановлені господарським судом до вступу певної особи у справу чи набуття нею процесуального статусу учасника справи про банкрутство (пункт 76 постанови Верховного Суду від 12.07.2023 у справі № 915/1097/20).

Отже особа після її вступу у справу, як конкурсного кредитора згідно зі статтею 45 КУзПБ набуває процесуальних прав і обов`язків учасника справи, передбачених у статті 42 ГПК України, тому, серед іншого, не позбавлена права на оскарження ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство.

У цих висновках Суд звертається до правової позиції Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, сформульованої у постанові від 12.07.2023 у справі № 915/1097/20.

7.13. Водночас, за наведеного висновку про право оскаржувати судові рішення у справі про банкрутство, які були постановлені господарським судом до вступу певної особи у справу чи набуття нею процесуального статусу учасника справи про банкрутство, встановлений законом строк на апеляційне оскарження відповідного судового рішення спливає ще до вступу певної особи у справу чи набуття нею процесуального статусу учасника справи про банкрутство, проте зазначене не може бути перешкодою для реалізації права на оскарження цієї ухвали конкурсним кредитором (аналогічний висновок сформульований в пункті 81 постанови Верховного Суду від 12.07.2023 у справі № 915/1097/20).

У зв`язку з цим закон передбачає можливість поновлення процесуального строку через поважність причин його пропуску (стаття 119 ГПК України).

Оскільки статтею 119 ГПК України не визначено конкретного переліку обставин, що відносяться до поважних і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку, встановити чи є такий строк значним та чи поновлення такого строку не буде втручанням у принцип юридичної визначеності з врахуванням балансу суспільного та приватного інтересу.

7.14. З урахуванням наведеного, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 12.07.2023 у справі № 915/1097/20 (пункт 85) дійшов висновку, що при вирішенні питання щодо поновлення конкурсному кредитору строку на апеляційне оскарження ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство судам слід виходити з презумпції поважності причин пропуску цього строку, якщо кредитор у визначені статтею 45 КУзПБ строк і спосіб заявив грошові вимоги до боржника та після визнання його вимог у попередньому засіданні суду реалізував своє право на апеляційне оскарження зазначеної ухвали протягом розумного строку, що не перевищує визначений у частині першій статті 256 ГПК України строк.

Отже, ураховуючи наведену позицію Верховного Суду, однією із умов застосування презумпції поважності причин пропуску конкурсним кредитором строку на апеляційне оскарження судового рішення у справі про банкрутство, що ухвалене до вступу його у справу чи набуття ним відповідного процесуального статусу справи про банкрутство, є заявлення цим кредитором грошових вимог до боржника у визначені статтею 45 КУзПБ строк і спосіб.

7.15. Що стосується заявлених Кредитором грошових вимог, то апеляційний суд з посиланням на ухвалу від 06.02.2024, встановив та врахував у спірних правовідносинах обставини звернення ним із грошовими вимогами у цій справі, виникнення та набуття ним права грошової вимоги до Боржника, сума якої визнана згідно з ухвалою від 06.02.2024, а саме за договором № 46/610 від 05.12.2012, укладеним Боржником з первісним кредитором, ПАТ "Київсоюзшляхпроект", який у власній процедурі ліквідації у відповідній справі про банкрутство за результатами проведення електронного аукціону в лютому 2023 року передав (відступив) право вимоги до Боржника за вказаним договором переможцю зазначеного аукціону - ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс", а це товариство в подальшому, 23.10.2023, відступило це право на користь Кредитора (пункти 3.1, 3.2).

Тобто скаржник є кредитором - стороною у справі про банкрутство і набув цей статус в результаті правонаступництва, у зв`язку з чим Суд зазначає про таке.

7.16. Чинне законодавство розмежовує матеріально-правове правонаступництво та процесуальне.

Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права від однієї особи до іншої (правонаступника) в порядку похідного правонабуття. Перехід суб`єктивних прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого відбувається через набуття суб`єктивного права та/чи суб`єктивного обов`язку однією особою і, відповідно, їх втрату іншою. Однак при цьому спостерігається зв`язок між набутими суб`єктивними правами і обов`язками та правовідносинами, в яких перебував їх носій-попередник, з іншими особами, в силу чого і було можливе їх існування (висновки в постанові Верховного Суду від 02.02.2023 у справі № 910/14422/15).

7.17. Положення щодо процесуального правонаступництва регламентовано статтею 52 ГПК України, відповідно до якої у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 34/425 викладено правовий висновок, відповідно до якого вчинення правочинів, наслідком яких є заміна особи в окремому зобов`язанні через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги), є різновидом переходу до особи прав у матеріальних правовідносинах. Унаслідок такої заміни кредитора в матеріальному правовідношенні відбувається його заміна на іншу особу і в процесуальних правовідношеннях у визначених законом випадках. Зокрема, у процесуальних відносинах правонаступник може бути замінений там, де вони є триваючими, або за умови відновлення процесуальних строків для вчинення процесуальних дій.

Відтак особливості здійснення процесуального правонаступництва визначаються особливостями норм матеріального права, що регулюють перехід прав й обов`язків у матеріальних правовідносинах від особи до її правонаступника, або в інших випадках заміни сторони у правовідносинах, з яких виник спір.

7.18. При цьому усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив (частина друга статті 52 ГПК України).

Суд зауважує, що ця норма статті 52 ГПК України застосовується у поєднанні з визначеними статтею 13 цього Кодексу правилами та умовами змагальності у господарському судочинстві, які, зокрема, передбачають, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 13 ГПК України).

При цьому відповідні ризики поширюються і на тих осіб, що об`єктивно могли вчинити, однак не вчинили процесуальну дію щодо вступу та участі у справі.

Цей висновок узгоджується з визначеними ГПК України правилами залучення до участі у справі у господарському судочинстві - за ініціативою відповідних осіб (сторін та інших учасників), тоді як суд позбавлений права на цю процесуальну ініціативу (статті 45-50 ГПК України). Виняток з цього правила становлять визначені частиною другою статті 50 підстави для залучення за ініціативою суду до участі у справі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

7.19. Правила диспозитивності у господарському судочинстві (стаття 14 ГПК України), в свою чергу передбачають, що: суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд; таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

7.20. Отже, з урахуванням викладеного та за змістом як глави 4 ГПК України "Учасники судового процесу", так і статті 45 КУзПБ залучення до участі у справі кредитора у справі про банкрутство (його правонаступника) за власною ініціативою суду не передбачено, оскільки вказана процесуальна дія залежить виключно від волевиявлення відповідної особи та вчиняється на підставі поданої ним у справі про банкрутство заяви про визнання грошових вимог до боржника (частини перша, четверта статті 45 КУзПБ).

Тож, суд не в праві ініціювати залучення до участі у справі про банкрутство кредитора навіть і в тому випадку, коли матеріали справи свідчать про наявність у боржника зобов`язань перед відповідною особою, що було встановлено апеляційним судом у цій справі (пункт 3.4).

7.21. У зв`язку з викладеним, враховуючи:

- правила звернення кредитора (конкурсного кредитора) із грошовими вимогами у справі про банкрутство, які хоча і встановлюють строк для звернення із цими вимогами, однак не позбавляють кредитора, що пропустив відповідний строк (частина перша статті 45 КУзПБ), на розгляд судом та визнання їх судом, у разі обґрунтованості (частини четверта, шоста статті 45 КУзПБ);

- процесуальну природу звернення кредитора із відповідними вимогами у справі про банкрутство, яка полягає в тому, що таке звернення є процесуальним обов`язком кредитора у справі про банкрутство, яким кредитор розпоряджається на власний розсуд (стаття 14 ГПК України, стаття 45 КУзПБ), а суд позбавлений на цю процесуальну ініціативу (пункти 7.19, 7.20);

- встановлені судами обставини виникнення грошових вимог до Боржника, право вимоги яких набув Кредитор у спірних правовідносинах в результаті правонаступництва (пункти 3.1, 3.2, 7.15);

Суд доходить висновку, що зволікання первісним кредитором (ПАТ "Київсоюзшляхпроект") у цій справі обов`язком заявити у встановлений законом (частина перша статті 45 КУзПБ) або розумний строк грошові вимоги до Боржника та оскаржити постанову від 04.12.2018, попри відсутність процесуальних заборон та не встановлення апеляційним судом об`єктивних перешкод заявити зазначеним кредитором грошові вимоги до Боржника у цій справі та оскаржити відповідне судове рішення (пункти 3.3, 3.4), зумовлює настання для нього відповідних процесуальних наслідків, які в силу правонаступництва та положень частини четвертої статті 13, частини другої статті 52 ГПК України поширюються і на нового кредитора (що набув відповідне право вимоги до Боржника та заявив відповідні грошові вимоги у цій справі про банкрутство). Тобто на нового кредитора поширюються ризики настання тих наслідків, що пов`язані з невчиненням первісним кредитором відповідної процесуальної дії зі звернення у встановлений законом або розумний строк із заявою про визнання грошових вимог до Боржника.

Таки наслідки полягають у спірних правовідносинах:

- у непоширенні на нового кредитора правила презумпції поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження тих судових рішень у справі про банкрутство, що ухвалені до вступу цим кредитором у справу чи набуття ним відповідного процесуального статусу у справі про банкрутство (пункт 7.14), що узгоджується висновками Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 12.07.2023 у справі № 915/1097/20 (пункт 85), згідно з якими саме своєчасне заявлення конкурсним кредитором грошових вимог до боржника обумовлює застосування зазначеної презумпції поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження (пункт 7.14);

- у непоширенні на нового кредитора тих правил про виняткові випадки, за яких поновлення строку на апеляційне оскарження можливе після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, про які йдеться в частині другій статті 261 ГПК України.

7.22. Подібний підхід щодо можливості обмеження права на доступ до правосуддя заради легітимної мети визнається виправданим й Європейським Судом з прав людини (пункт 37 Рішення у справі "Мушта проти України" від 18.02.2011), яким встановлено, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

7.23. Дійшовши зазначеного висновку, Суд погоджується з правильним висновком апеляційного суду в оскаржуваній ухвалі про відсутність поважних причин пропуску Кредитором строку на апеляційне оскарження постанови від 04.12.2018 після спливу одного року з дня складення її повного тексту через відсутність тих обставин, з якими положення частини другої статті 261 ГПК України пов`язують існування виняткових випадків, за яких поновлення строку на апеляційне оскарження можливе після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, що спростовує протилежні аргументи скаржника (пункти 5.1, 5.2).

Отже, встановивши у цій справі відсутність винятків, визначених у пунктах 1, 2 частини другої статті 261 ГПК України, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову Кредитору у відкритті апеляційного провадження на постанову місцевого суду від 04.12.2018, оскільки апеляційну скаргу подано після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

А тому відсутні підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції, оскільки скаржник не довів порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції та не спростував його висновків.

7.24. Висновки апеляційного суду в оскаржуваній ухвалі зроблені відповідно до норм законодавства, а також відповідно до встановлених на підставі доказів у справі обставин справи.

У зв`язку з викладеним та з урахуванням положень пункту 1 частини першої статті 308 та статті 309 ГПК України оскаржувана ухвала апеляційного суду підлягає залишенню без змін як законна та обґрунтована.

7.25. Дійшовши висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги та залишення без змін оскаржуваної ухвали, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" залишити без задоволення.

2. Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2024 (про відмову у відкритті апеляційного провадження за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" на постанову Господарського суду Київської області від 04.12.2018) у справі № 911/2498/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.В. Васьковський

Судді В.В. Білоус

В.Я. Погребняк