ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року м. ОдесаСправа № 915/1443/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богатиря К.В.

суддів: Поліщук Л.В., Філінюк І.Г.

секретар судового засідання Арустамян К.А.

за участю представників сторін:

Від Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» - адвокат Іщенко Н.С.

розглянувши апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго»

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.01.2024, суддя суду першої інстанції Алексєєв А.П., м. Миколаїв, повний текст рішення складено та підписано 23.02.2024

по справі №915/1443/23

за позовом Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго»

до відповідача Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал»

про стягнення грошових коштів у сумі 2 230 544,01 грн,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.

Обласне комунальне підприємство «Миколаївоблтеплоенерго» звернулось до Господарського суду Миколаївської області до Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» про стягнення грошових коштів у сумі 2 230 544,01 грн, а саме: 1 382 729,03 грн - пеня, 156 705,39 грн - 3% річних, 733 943,42 грн - втрати від інфляції.

Позов обґрунтовано тим, що 25.01.2022 між позивачем та відповідачем був укладений договір №60-22 про відшкодування витрат на експлуатацію та технічне обслуговування насосного обладнання для підвищення тиску води, розташованого на об`єктах позивача у м. Миколаєві. У період з січня по грудень 2022 року відповідач отримав послуги з експлуатації та технічного обслуговування насосного обладнання для підвищення тиску води на загальну суму 11 682 323,54 грн. На дату пред`явлення позову послуги відповідачем оплачені у повному обсязі, але договірні зобов`язання по оплаті відповідач виконував несвоєчасно, за що договором передбачено відповідальність у вигляді нарахування пені, крім того позивач застосував положення ч. 2 ст. 625 ЦК і нарахував 3% річних та втрати від інфляції.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 17.01.2024 позов задоволено частково; стягнуто з Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал», код 31448144 на користь Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго», код 31319242 пеню у сумі 136 739,68 грн, 3% річних у сумі 155 191,84 грн, інфляційні втрати у сумі 666 199,64 грн, що загалом становить 958 131,16 грн, а також грошові кошти на відшкодування судових витрат у справі з оплати позовної заяви судовим збором у сумі 32 831,82 грн; у задоволенні позовних вимог Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» про стягнення з Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» пені у сумі 1 230 657,19 грн та інфляційних втрат у сумі 41 755,66 грн відмовлено.

Приймаючи дане рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач прострочив строк оплати наданих за договором №60-22 від 25.01.2022 послуг, тому позивач обґрунтовано нарахував на простроченої заборгованості пеню, відсотки річних та інфляційні втрати.

В той же час, суд першої інстанції виходив з того, що неустойка як вид відповідальності не має на меті надмірне збагачення кредитора за рахунок боржника, тому з урахуванням майнових інтересів обох сторін, обґрунтованим розміром пені, яка підлягає стягненню з відповідача, суд вважає суму у розмірі 136 739,68 грн., а саме 10% від заявленої позивачем суми.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивачем невірно було розраховано втрати від інфляції та встановив, що втрати від інфляції внаслідок несвоєчасної оплати послуг і які нараховані за період березень 2022 року серпень 2023 року становлять 666199,64 грн, тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Суд першої інстанції також вказав, що вимога позивача в частині стягнення 3% річних в межах заявленої суми у розмірі 155 191,84 грн є обґрунтованою, законною і такою, що підлягає задоволенню.

Аргументи учасників справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.01.2024 по справі №915/1443/23.

Позивач вказав, що укладаючи з Позивачем Договір про відшкодування витрат на експлуатацію та технічне обслуговування насосного обладнання для підвищення тиску води, розташованого на об`єктах ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» у м.Миколаєві, Відповідач взяв на себе зобов`язання у разі прострочення виконання або виконання не в повному обсязі умов договору нести відповідальність у вигляді пені у розмірі, визначеному цим Договором

Апелянт зазначає, що боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання за будь-яких обставин. Виконання умов Договору не ставиться в залежність від виконання будь-яких зобов`язань з боку третіх осіб, зокрема споживачів. Умовами Договору також не визначено, що виконання зобов`язань по договору ставиться у залежність від третіх осіб.

Позивач вказує, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства також мають значення для вирішення питання про зменшення пені. Відповідачем до матеріалів справи не надано жодних належних доказів, які б підтверджували неспроможність відповідача виконати взяті на себе зобов`язання. Крім того, Відповідач не заперечував, що оплата послуг здійснювалася ним із затримками в порушення умов Договору.

Апелянт зазначає, що при вирішенні питання щодо зменшення розміру пені суд взяв до уваги доводи Відповідача, проте - не врахував інтереси Позивача та не надав належної правової оцінки доказам, які надані Позивачем в обґрунтування своїх позицій, не врахував інших обставин, які повинні бути враховані при зменшенні пені (зокрема той факт, що періоди прострочення Відповідачем оплати по переважній більшості рахунків за Договором склали більше ніж півроку).

На думку апелянта, зменшення розміру пені на 90% суперечить принципам розумності, справедливості, добросовісності, що призводить до зловживання з боку боржника. Зменшуючи розмір пені до 10%, суд таким чином хоче ототожнити зменшення розміру пені з практично повним звільненням боржника від відповідальності за порушення зобов`язання, тоді як зі змісту ст.233 ГК України чітко вбачається, що зменшення судом розміру стягуваної пені є проявом обмеження відповідальності боржника, але ніяк не звільненням його від відповідальності. Суд першої інстанції, зменшуючи стягувану суму пені до 10%, фактично нівелював мету існування неустойки, як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призводить до порушення балансу інтересів сторін.

Керуючись викладеним вище, апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.01.2024 у справі №915/1443/23 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 1 230 657,19 грн та прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» щодо стягнення пені в розмірі 1 230 657,19 грн, у стягненні яких було відмовлено, - задовольнити.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.

До Південно-західного апеляційного господарського суду від Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» надійшов відзив на апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.01.2024 по справі №915/1443/23.

Відповідач вказав, що судом першої інстанції була врахована та обставина, що апелянтом не надано жодних доказів завдання йому збитків внаслідок порушення відповідачем грошових зобов`язань та на момент подачі позову відповідач в повному обсязі розрахувався за договором. Також судом прийнята до уваги специфіка господарської діяльності відповідача, яке є надавачем комунальних послуг та фінансується за рахунок коштів споживачів послуг, їх низьку платоспроможність в наслідок тяжкого фінансового стану в державі Україна.

Відповідач зазначив, що неустойка, як вид відповідальності не має на меті надмірне збагачення кредитора за рахунок боржника, тож суд прийшов до вірного висновку задовольняючи часткову позовну вимогу та зменшуючи розмір пені, адже заявлена позивачем сума лягла б важким тягарем на підприємство водопостачання та була б неспіврозмірною мірою відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Керуючись викладеним вище, відповідач просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 17 січня 2024 року у справі № 915/1443/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» - без задоволення.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №915/1443/23 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді Філінюк І.Г., Поліщук Л.В. що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2024.

На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №915/1443/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.03.2024 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.01.2024 по справі №915/1443/23 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Миколаївської області невідкладно надіслати матеріали справи №915/1443/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №915/1443/23.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.04.2024 апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.01.2024 по справі №915/1443/23 - залишено без руху; встановлено Обласному комунальному підприємству «Миколаївоблтеплоенерго» строк для усунення недоліків при поданні апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду докази сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у сумі 22 151,83 грн протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали.

До Південно-західного апеляційного господарського суду від Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги. До даної заяви були додані докази сплати судового збору у сумі 22 151,83 грн. Таким чином, недоліки апеляційної скарги були усунуті.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.05.2024 поновлено Обласному комунальному підприємству «Миколаївоблтеплоенерго» строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.01.2024 по справі №915/1443/23; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.01.2024 по справі №915/1443/23; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 20.05.2024; призначено справу №915/1443/23 до розгляду на 06.06.2024 о 10:30.

Судове засідання по справі №915/144/23, призначене на 06.06.2024 не відбулося у зв`язку з оголошення на території Одеської області повітряної тривоги.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.06.2024 вирішено розглянути справу №915/1443/23 у розумний строк відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; призначено справу №915/1443/23 до розгляду на 20.06.2024 о 14:45; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29, зал судових засідань № 7, 3-ій поверх; явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; роз`яснено учасникам судового провадження їх право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у тому числі із застосуванням власних технічних засобів.

20.06.2024 у судовому засіданні прийняв участь представник Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» - адвокат Іщенко Н.С.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлявся належним чином.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.06.2024, якою призначено справу №915/1443/23 до розгляду на 20.06.2024 о 14:45, була отримана в електронному кабінеті відповідачем - 07.06.2024.

Явка представників сторін у судове засідання, призначене на 13.06.2024, не визнавалась апеляційним господарським судом обов`язковою, про наявність у сторін доказів, які відсутні у матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.01.2024 по справі №915/1443/23, до суду не повідомлялося.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному судовому засіданні повинен відбутися розгляд апеляційної скарги Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.01.2024 по справі №915/1443/23 по суті, не дивлячись на відсутність представника відповідача, повідомленого про судове засідання належним чином. Відсутність зазначеного представника у даному випадку не повинно заважати здійсненню правосуддя.

Фактичні обставини, встановлені судом.

25.01.2022 між Міським комунальним підприємством «Миколаївводоканал» (Сторона 1) та Обласним комунальним підприємством «Миколаївоблтеплоенерго» (Сторона 2) був укладений договір №60-22 про відшкодування витрат на експлуатацію та технічне обслуговування насосного обладнання для підвищення тиску води, розташованого на об`єктах ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» у м. Миколаєві.

Як зазначено у п. 1.1 договору №60-22 від 25.01.2022 року на умовах цього договору Сторона 1 зобов`язується відшкодувати фактичні витрати Сторони 2 на експлуатацію та технічне обслуговування насосного обладнання, яке знаходиться на балансі Сторони 2 та за допомогою якого здійснюється підвищення тиску в системі централізованого водопостачання для забезпечення питною водою мешканців верхніх поверхів житлових будинків, а Сторона 2 зобов`язується забезпечувати належну роботу та технічне обслуговування свого насосного обладнання, яким забезпечується підвищення тиску в системі централізованого водопостачання на об`єктах, зазначених у цьому договорі.

Фактичні витрати позивача відшкодовуються Стороною 1 щомісячно згідно довідки про фактично понесені витрати Сторони 2 на експлуатацію та технічне обслуговування насосного обладнання, яке знаходиться на балансі позивача та за допомогою якого здійснюється підвищення тиску в системи централізованого водопостачання для забезпечення питною водою мешканців верхніх поверхів житлових будинків за розрахунковий місяць, виставлених рахунків та актів, що є невід`ємною частиною даного договору (п. 2.3 договору).

Відшкодування витрат проводиться щомісячно та оформлюється довідкою за розрахунковий місяць та актом, який підписується сторонами (п. 4.1 договору).

Сторона 1 у п`ятиденний термін з дня пред`явлення Стороною 1 довідки за розрахунковий місяць та акту зобов`язаний підписати акт або надати мотивовану відмову (п. 4.2 договору).

Оплата за цим договором проводиться протягом 5 банківських днів з моменту підписання або прийняття акту відповідно до п. 4.3 договору на поточний рахунок вказаний у рахунку, який Сторона 2 надає Стороні 1 або в іншій спосіб відповідно до чинного законодавства України (п. 5.1 договору).

У разі, якщо плата за цим договором, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, Сторона 1 сплачує Стороні 2 пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу (п. 5.2 договору).

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену Законом та цим договором (п. 7.1 договору).

В період січень-грудень 2022 року відповідач отримав послуги з експлуатації та технічного обслуговування насосного обладнання для підвищення тиску води на загальну суму 11682323,54 грн., що підтверджується актами про відшкодування витрат на експлуатацію за технічне обслуговування насосного обладнання для підвищення тиску води за січень-грудень 2022 року, а саме:

- акт від 31.01.2022 на суму 996 678,10 грн, оплати за даним актом здійснювалися на підставі Договору про взаємне погашення заборгованості №1292/17 від 31.01.2022 на суму 276 470,91 грн та Платіжної інструкції №20363 від 11.10.2022 на суму 720 207,19 грн;

- за актом від 28.02.2022 на суму 912 945,90 грн, оплати за даним актом здійснювалися на підставі Договору про взаємне погашення заборгованості №1293/17 від 28.02.2022 на суму 168 375,91 грн та Платіжної інструкції №20364 від 11.10.2022 на суму 744 569,99 грн;

- за актом від 31.03.2022 на суму 1 133 141,10 грн, оплати за даним актом здійснювалися на підставі Договору про взаємне погашення заборгованості №1294/17 від 31.03.2022 на суму 213 679,11 грн та Платіжної інструкції №20891 від 22.11.2022 на суму 919 461,99 грн;

- за актом від 30.04.2022 на суму 609 761,16 грн, оплати за даним актом здійснювалися на підставі Договору про взаємне погашення заборгованості №1295/17 від 30.04.2022 на суму 58 471,98 грн та Платіжної інструкції №20892 від 22.11.2022 на суму 551 343,18 грн;

- за актом від 31.05.2022 року на суму 455 968,95 грн, оплати за даним актом здійснювалися на підставі Договору про взаємне погашення заборгованості №1296/17 від 30.08.2022 на суму 37 338,46 грн та Платіжної інструкції №20893 від 22.11.2022 на суму 455 968,95 грн;

- за актом від 30.06.2022 року на суму 924 411,53 грн, оплати за даним актом здійснювалися на підставі Договору про взаємне погашення заборгованості №1296/17 від 30.08.2022 на суму 80 335,46 грн та Платіжної інструкції №20894 від 22.11.2022 на суму 924 411,53 грн;

- за актом від 30.07.2022 року на суму 985 845,00 грн, оплати за даним актом здійснювалися на підставі Договору про взаємне погашення заборгованості №1296/17 від 30.08.2022 на суму 55 316,36 грн та Платіжних інструкцій №20895 від 22.11.2022 на суму 148 814,35 грн, №21189 від 19.12.2022 на суму 837 030,65 грн;

- за актом від 31.08.2022 року на суму 1 208 568,63 грн, оплати за даним актом здійснювалися на підставі Договору про взаємне погашення заборгованості №1296/17 від 30.08.2022 на суму 54 147,95 грн, Платіжних інструкцій №21190 від 19.12.2022 на суму 981 430,41 грн та від 19.12.2022 на суму 172 990,26 грн;

- за актом від 30.09.2022 року на суму 1 172 287,16 грн, оплати за даним актом здійснювалися на підставі Договору про взаємне погашення заборгованості №1297/17 від 30.09.2022 на суму 35 376,53 грн, Платіжної інструкції №21191 від 19.12.2022 на суму 1 136 910,63 грн;

- за актом від 30.10.2022 року на суму 1 124 760,41 грн, оплати за даним актом здійснювалися на підставі Договору про взаємне погашення заборгованості №1298/17 від 31.10.2022 на суму 6 857,57 грн, Платіжної інструкції №24653 від 25.08.2023 на суму 1 117 902,84 грн;

- за актом від 30.11.2022 року на суму 1 154 781,84, оплати за даним актом здійснювалися на підставі Договору про взаємне погашення заборгованості №1299/17 від 30.11.2022 на суму 7 339,86 грн, Платіжної інструкції №24654 від 25.08.2023 на суму 1 147 441,98 грн;

- за актом за грудень 2022 року на суму 1 003 173,76 грн, оплати за даним актом здійснювалися на підставі Договору про взаємне погашення заборгованості №1300/17 від 29.12.2022 на суму 29 286,94 грн, Платіжної інструкції №24655 від 25.08.2023 на суму 973 886,93 грн.

Дані обставини визнаються сторонами спору.

Мотивувальна частина.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У даному випадку, апелянт оскаржує рішення виключно в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 1 230 657,19 грн.

Таким чином, колегія суддів переглядає рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.01.2024 у справі №915/1443/23 виключно в частині позовних вимог щодо стягненні пені.

В іншій частині рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.01.2024 у справі №915/1443/23 не переглядається.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, виходячи з таких підстав.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною ч. 2 ст. 193 ГК передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 1 ст. 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором призвело до порушення умов договору та прав позивача на своєчасне та повне отримання оплати.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 614 ЦК особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 617 ЦК особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 218 ГК підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Як встановлено колегією суддів і не заперечувалося відповідачем в період січень-грудень 2022 року відповідач отримав послуги з експлуатації та технічного обслуговування насосного обладнання для підвищення тиску води на загальну суму 11682323,54 грн, однак оплата послуг здійснювалася відповідачем із затримками, тобто з порушенням умов п. 5.1 договору.

Як зазначалося вище, сторони договору (п. 5.2) погодили, що у разі, якщо плата за цим договором перерахована несвоєчасно або не у повному обсязі, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 230 ГК штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойка має подвійну правову природу - є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Водночас застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Позивач не нараховував пеню за несвоєчасну оплату послуг, які були надані у січні та лютому 2022 року.

Пеню позивач нарахував з підстав несвоєчасної оплати послуг, які були надані у березні-грудні 2022 року.

Нарахування пені позивач здійснив з 15.09.2022 по 12.07.2023 по кожному акту окремо з огляду на положення ч. 6 ст. 232 ГК. Пеня за вказаний період становить 1 367 396,87 грн.

Перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування пені, колегія суддів встановила, що розрахунок пені за період з 15.09.2022 по 12.07.2023 у сумі 1 367 396,87 грн. виконаний арифметично вірно та є обґрунтованим.

Відповідач з огляду на приписи ст. 233 ГК України у відзиві просить суд зменшити розмір пені на 90%, посилаючись на відсутність збитків, ступінь виконання зобов`язання та фінансовий стан сторін.

Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Саме таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказані норми не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.

Таким чином, на підставі частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України та частини першої статті 233 Господарського Кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій) до їх розумного розміру (постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 09.08.2023 у справі №921/100/22, від 09.08.2023 у справі №921/100/22 та від 20.04.2023 у справі №904/124/22).

Частина друга статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до приписів ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно частин 2, 3 ст.13 ГПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Так, зменшення розміру заявленої позивачем до стягнення неустойки є правом суду, розмір такого зменшення ґрунтується на обставинах справи, встановлених судом при дослідженні поданих сторонами доказів, тому саме суд на власний розсуд вирішує питання про наявність в даному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 15.03.2019 у справі №910/3652/18 зазначив, що вирішення питання зменшення належних до сплати штрафних санкцій перебуває в межах дискреційних повноважень господарських судів.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому колегія суддів наголошує на відсутності правових підстав для ототожнення інституту зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.

Головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання основного зобов`язання і не лише майновий стан боржника може бути підставою для зменшення штрафних санкцій.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

24.02.2022 року розпочалася масштабна військова агресія російської федерації проти України. В зв`язку з цим Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 з 24.02.2022 року на всій території України було введено військовий стан строком на 30 діб. Згодом режим воєнного стану неодноразово продовжувався Указами Президента України і продовжував діяти, в тому числі на дату пред`явлення позову до суду.

Запровадження воєнного стану є загальновідомою обставиною і з огляду на положення ст. 75 ГПК доказуванню не підлягає.

У даному випадку, колегія суддів враховує посилання відповідача на те, що в результаті військової агресії Російської Федерації проти України та бойових дій на території Миколаївської та Херсонської областей відповідач неодноразово зазнавав пошкоджень, що значно вплинуло на фінансовий стан підприємства.

Колегія суддів приймає до уваги посилання відповідача на те, що за 1 півріччя 2023 року відповідач зазнав збитків від реалізації послуг централізованого водопостачання та централізованого водовідведення в сумі 209123,14 тис. грн. Протягом 1 півріччя 2023 року відповідач не отримував дотацію на покриття збитків від дії тарифів, нижчих за собівартість. Збиток від звичайної діяльності склав за перше півріччя 2023 року 139462,98 тис. грн., а за 2022 рік 164624 тис. грн.

Крім того, колегія суддів враховує ті обставини, що загальна сума заборгованості споживачів послуг перед відповідачем станом на 1 липня 2023 року складає 194559,6 тис. грн., з них заборгованість населення 181964,9 тис. грн.., інших споживачів 12489,2 тис. грн., бюджету 105,5 тис. грн.

Всі ці обставини, що об`єктивно не залежади від відповідача, негативно вплинуло на його спроможність вчасно виконувати свої зобов`язання перед позивачем. В той же час, на момент звернення з позовом в даній справі, відповідач повністю погасив основну заборгованість перед позивачем.

Таким чином, колегія суддів враховує кризову ситуацію, яка склалася в державі внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України та не могла не вплинути негативно на фінансовий стан відповідача як комунального підприємства, яке здійснює свою діяльність у сфері надання послуг з водопостачання, тобто в комунальній сфері та фінансується переважно за рахунок коштів місцевого бюджету.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін, тому колегія суддів приймає до уваги відсутність жодного доказу на підтвердження погіршення фінансового стану позивача, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання останньому збитків в результаті прострочення відповідача, адже на його користь, зокрема, було стягнуто основний борг з урахуванням втрат від інфляції та 3% річних та відповідно компенсовано заподіяні йому втрати.

Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Такі загальноузагальнюючі правові висновки щодо права суду на зменшення розміру штрафних санкцій викладені у постановах Верховного Суду, які наведені скаржником у касаційній скарзі.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 у справі № 910/22026/21, від 02.11.2023 у справі № 910/13000/22, від 07.11.2023 у справі № 924/215/23, від 09.11.2023 у справі № 902/919/22).

У постанові від 19.01.2024 зі справи № 911/2269/22 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема, виснувала, що: розмір неустойки у зобов`язальних правовідносинах, право вимоги щодо якої набуде кредитор, обумовлений умовами для її застосування: характером неустойки (договірний або встановлений законом); підставами для її застосування (зазначення в договорі або в законі обставин, за яких її буде застосовано); складом неустойки (пеня, штраф), відповідно, розміром кожної із цих складових; умовами сплати неустойки внаслідок порушення зобов`язання, зокрема, у разі заподіяння збитків; отже, у правовідносинах, хоча і подібних між собою (тотожних) або навіть за участі одних і тих самих сторін, за відмінності, зокрема, в умовах договору, хоча б одного із наведених чинників, якими обумовлюється застосування неустойки за порушення зобов`язання, різниця у розмірі неустойки в кожних конкретних правовідносинах закладається вже на етапі формулювання умов виконання зобов`язання та виникнення зобов`язання; категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в статті 551 Цивільного кодексу України та в статті 233 Господарського кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником; чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер; а тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду; поряд з тим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 Цивільного кодексу України тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

З огляду на викладені вище обставини, беручи до уваги повне погашення основного боргу, стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 155 191,84 грн та інфляційні втрати у сумі 666 199,64 грн, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати суми пені у даній справі на 90% (з 1 382 729,03 грн до 136 739,68 грн), що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання Міським комунальним підприємством «Миколаївводоканал» зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.

Колегією суддів встановлено, що інші доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Висновки апеляційного господарського суду.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.01.2024 по справі №915/1443/23, за результатами його апеляційного перегляду, колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.01.2024 по справі №915/1443/23 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 269-271, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.01.2024 по справі №915/1443/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.01.2024 по справі №915/1443/23 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 24.06.2024.

Головуючий К.В. Богатир

Судді: Л.В. Поліщук

І.Г. Філінюк