ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2024 року м. Дніпро Справа № 904/4796/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Чередка А.Є. - доповідача,

суддів: Мороза В.Ф., Коваль Л.А.,

при секретарі судового засідання: Ліпинському М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімпіус Консалт"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Дупляк С.А.) від 13.12.2023р. та додаткове рішення від 11.01.2024р. у справі № 904/4796/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дісам"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімпіус Консалт"

про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "Дісам" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімпіус Консалт" 6.409.935,20 грн заборгованості, в т.ч. основної заборгованості у розмірі 4.914.916,10 грн, пені у розмірі 1.231.269,39 грн, трьох відсотків річних у розмірі 82.980,48 грн, інфляційних втрат у розмірі 180.769,23 грн.

Позовні вимоги вмотивовані неналежними виконанням відповідачем договору поставки № Д-14102022 від 14.10.2022 у частині повної оплати поставленого за цим договором товару.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2023р. у справі № 904/4796/23:

- позовні вимоги задоволено частково;

- стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімпіус Консалт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дісам" 3.510.919,30 грн основної заборгованості, 1.231.269,39 грн пені, 82.980,48 грн трьох відсотків річних, 180.769,23 грн інфляційних втрат, 78.023,68 грн судового збору;

- у задоволенні позовних вимог у частині стягнення 1.208.356,80 грн основної заборгованості відмовлено;

- провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 195.640,00 грн основної заборгованості закрито.

Рішення обґрунтовано тим, що відповідач не надав суду доказів сплати основної заборгованості у розмірі 3.510.919,30 грн (4.914.916,10 грн - 1.403.996,80 грн), а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем основного зобов`язання, наявними є підстави для нарахування пені, річних та інфляційних втрат.

При цьому суд врахував визнання відповідачем позовних вимог у частині стягнення 1.231.269,39 грн пені, 82.980,48 грн трьох відсотків річних, 180.769,23 грн інфляційних втрат та 3.429.919,30 грн основної заборгованості.

Щодо часткового погашення відповідачем заборгованості у розмірі 195.640,00 грн (платіжні доручення № 6523 від 21.09.2023 на суму 1.000,00 грн; № 6923 від 10.10.2023 на суму 135.640,00 грн; № 7016 від 17.10.2023 на суму 59.000,00 грн) суд вказав, що оскільки предмет спору у цій частині припинив існування в процесі розгляду справи, тому провадження у справі у частині стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості у розмірі 195.640,00 грн підлягає закриттю.

Водночас, відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про зменшення пені, суд послався на те, що відповідач в обґрунтування свого клопотання не надав суду належних доказів поважності причин неналежного виконання свого зобов`язання щодо оплати за поставлений товар, винятковості даного випадку та невідповідності розміру пені наслідкам порушення.

02.01.2024 від позивача надійшло клопотання від 13.12.2023, у якому останній просив суд ухвалити додаткове рішення у справі № 904/4796/23 та стягнути з позивача 30.000,00 грн судових витрат, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом справи № 904/4796/23 та зазначив при цьому, що з метою отримання правової допомоги позивач звернувся до адвокатського бюро «Олександра Биструшкіна», яким позивачу було надано правову допомогу на суму 30.000,00 грн. На підтвердження викладених у заяві обставин позивачем додано до клопотання копії: договору № 53/23, додаткової угоди № 1, акту приймання-передачі наданих послуг, платіжної інструкції.

Додатковим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2024р. у справі № 904/4796/23:

- клопотання позивача про відшкодування витрат на надання професійної правничої допомоги задоволено частково;

- стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімпіус Консалт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дісам" 11.715,00 грн витрат на професійну правничу допомогу;

- в решті вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Олімпіус Консалт", в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2023р. у справі № 904/4796/23 в частині стягнення пені у сумі 1.231.269,39 грн. та судового збору у сумі 78.023,68 грн., ухваливши в цій частині нове рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на рішення Конституційного Суду України у справі №7-рп/2013, згідно з яким неустойка має на меті, насамперед стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредиторів.

Також скаржник зазначає, що судом не взято до уваги ступінь виконання зобов`язання та поведінка відповідача для погашення заборгованості, а саме не оцінено, що позивачем за договором поставки станом на 10.08.2023 було поставлено товар на загальну суму 32514596,59грн, в свою чергу відповідачем було сплачено 29003677,29грн., тобто останній має основну заборгованість за договором поставки у розмірі 10,8% від загальної вартості поставленого товару та постійно здійснює оплату вказаної заборгованості з метою її зменшення.

За твердженням скаржника, розмір пені майже у 5 разів перевищує розмір інфляційних втрат та 3 процентів річних, що свідчить про значне перевищення розміру неустойки перед розміром збитків.

Крім того скаржник вказує, що діяльність відповідача направлена на поставку продуктів харчування для закладів освіти м. Дніпро, що підтверджено довідкою про укладені договори та заборгованість останніх, внаслідок затримок у фінансуванні, призвела до заборгованості відповідача.

Також, у скарзі йдеться про те, що рішенням не вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за частину визнаних відповідачем майнових вимог. При цьому існують висновки Верховного Суду, що у разі визнання позовних вимог відповідачем до початку розгляду справи по суті, господарські суди, з урахуванням ст.ст.173, 185, 191 ГПК України, мають право як за клопотанням сторони так і з власної ініціативи для процесуальної економії часу та забезпечення завдань господарського судочинства роз`єднати позовні вимоги та в частині визнання позову (частини позовних вимог) ухвалити судове рішення і здійснити розподіл судових витрат. З урахуванням обставин даної справи, з відповідача підлягало б стягненню 41086,64грн судового збору, а 36937,04грн повинні повертатися з державного бюджету.

Згідно з протоколом розподілу судової справи між суддями від 15.01.2024 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді-доповідача Чередка А.Є., суддів: Мороза В.Ф., Коваль Л.А.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 31.01.2024 апеляційну скаргу залишено без руху, надано скаржнику строк на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 26.02.2024р., після усунення недоліків апеляційної скарги, відкрито провадження за апеляційною скаргою на рішення суду, та приєднано її до спільного розгляду з апеляційною скаргою на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2024р. у даній справі та призначено розгляд скарги у судове засідання на 13.05.2024р.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів відповідача та зазначає, що у даному випадку відсутні підстави для зменшення розміру пені, оскільки дана справа не є винятковою, заявлення таких вимог направлено на уникнення скаржником відповідальності у вигляді пені, ступінь виконання зобов`язання апелянтом є вкрай малою, більш того, після отримання досудової вимоги він збільшував розмір заборгованості перед позивачем, чим свідомо сприяв зверненню позивача з даним позовом. Також позивач зазначає, що причиною неналежного виконання зобов`язання апелянтом були безпосередньо дії останнього, і причиною збільшення розміру пені стали саме його дії.

На думку позивача, у даному випадку не йдеться про незначність прострочення виконання, прострочена заборгованість є великою мова йде про мільйони гривень, а строк прострочення припинився лише на підставі Закону, а не у зв`язку з погашенням боргу і наслідки порушення апелянтом зобов`язання є негативними для позивача. При цьому розмір неустойки є таким, що відповідає звичаям ділового обороту пеня у розмірі подвійної облікової ставки, а поведінка боржника унеможливлює зменшення розміру пені. Крім того, відповідач не надав доказів свого скрутного становища.

Щодо клопотання скаржника про зменшення пені, то воно було подано останнім після закриття підготовчого провадження у справі.

Крім того у відзиві йдеться про те, що твердження апелянта про здійснення оплат з метою зменшення заборгованості не відповідає дійсності, оскільки починаючи з 18.10.2023 він не здійснював жодних оплат. При цьому є некоректним посилання на перевищення розміру стягнутої пені над сумою збитків ( у вигляді інфляційних та річних), оскільки збитки, з якими можна порівняти неустойку у даному випадку та три проценти річних і інфляційні втрати є принципово різними правовими категоріями. Посилання апелянта на суспільну значимість його діяльності є безпідставним, оскільки закон не пов`язує зменшення розміру неустойки з суспільною значимістю боржника.

Стосовно повернення апелянту з державного бюджету 50% судового збору, то з урахуванням розумності приватного права, повернення 50% від суми сплаченого позивачем судового збору передбачено у випадку визнання позову у повному обсязі, а не частково.

Також, ТОВ "Олімпіус Консалт" подано апеляційну скаргу на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2024р. у даній справі, в якій товариство просить це додаткове рішення скасувати та залишити клопотання позивача про відшкодування витрат на надання професійної правничої допомоги без розгляду.

Апеляційна скарга на додаткове рішення мотивована тим, що представником позивача до закінчення судових дебатів не подавалася заява про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу та не заявлено про необхідність подання доказів на підтвердження понесення таких витрат, про що свідчить відсутність запису відповідної процесуальної дії у протоколах засідання по справі. Суд наведеного не врахував, безпідставно пославшись на те, що заява про розподіл судових витрат має формальний характер, а також на те, що її відсутність не перешкоджає розгляду відповідного питання. Така позиція суду, на переконання скаржника, протирічить висновкам Верховного Суду.

На думку скаржника, місцевий господарський суд під час ухвалення додаткового рішення порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання розподілу судових витрат.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 19.01.2024 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді-доповідача Чередка А.Є., суддів: Мороза В.Ф., Коваль Л.А.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 31.01.2024 відкрито провадження за апеляційною скаргою та призначено її розгляд у судове засідання на 13.05.2024р.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення зазначає, що твердження про неподання позивачем до закінчення судових дебатів заяви про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки 30.11.2023 позивач під час судових дебатів заявив про те, що позивач під час розгляду справи у суді першої інстанції поніс витрати на професійну правничу допомогу, назвав їх розмір та повідомив, що відповідні докази будуть надані у становлений законом строк протягом 5-ти днів з дати оголошення рішення у справі. Цей факт підтверджується звукозаписом судового засідання від 30.11.2023.

12.06.2024 у системі "Електронний суд" позивачем подані пояснення по суті спору, в яких він зазначає, що за договором поставки № Д-14102022 від 14.10.2022, у разі порушення його умов винна сторона сплачує другій стороні неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент її нарахування за кожний день прострочення, що свідчить про наявність у позивача як контрагента по договору законних очікувань щодо нарахування та стягнення з відповідача неустойки, у разі порушення ним строків оплати поставленої продукції саме у розмірі, погодженому сторонами у договорі.

Також позивач зазначає, що поведінка відповідача не була добросовісною та розумною і негативні наслідки такої поведінки відповідач не вправі перекладати на позивача, тобто позивач не зобов`язаний за власний рахунок виправляти негативні для нього наслідки, що виникли за результатами недобросовісної поведінки відповідача. Усі викладені обставини свідчать про відсутність підстав для зменшення розміру пені.

16.06.2024 у системі електронний суд надійшли додаткові пояснення відповідача щодо апеляційної скарги на додаткове рішення, в яких з посиланням на практику Верховного Суду (у справах № 285/5547/21 від 10.01.2024, № 346/2744/21 від 22.04.2024) він зазначає, що у даній справі клопотання про прийняття доказів для визначення судових витрат та ухвалення додаткового рішення у справі про розподіл цих витрат від 13.12.2024 не містить посилань щодо поважності причин неподання клопотання та доказів, що підтверджують розмір судових витрат, у зв`язку з чим додаткове рішення прийнято з порушенням норм процесуального права.

Як зазначено вище, ухвалами Центрального апеляційного господарського суду від 31.01.2024 та від 26.02.2024 відкриті провадження за апеляційними скаргами та призначено їх розгляд у судове засідання на 13.05.2024р..

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2024 розгляд апеляційних скарг відкладено на 03.06.2024р.

У судовому засіданні по справі оголошувалась перерва з 03.06.2024 до 17.06.2024.

У судовому засіданні 17.06.2024 представники сторін надали пояснення по справі.

Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки предметом апеляційного оскарження у даному випадку є рішення суду у частині стягнення з відповідача пені та розподілу судового збору, то відповідно до приписів ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення лише у цій частині.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційних скарг, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги на рішення суду та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги на додаткове рішення, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.10.2022 між ТОВ "Дісам" (постачальником) та ТОВ "Олімпус Кансалт" (покупцем) укладений договір поставки №Д-14102022, відповідно до п.п. 1.1, 1.2 умов якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, поставити продукцію, (далі - продукція), а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняти і оплатити таку продукцію. Поставка продукції здійснюється партіями за домовленістю.

Найменування та кількість товару зазначається у накладних, підписаних представниками сторін (п. 1.3. договору).

Моментом передачі права власності на товар є момент отримання товару покупцем та підписання уповноваженими представниками сторін накладних, що підтверджують передачу товару, поставленого згідно накладних, протягом дії даного договору (п. 1.4. договору).

У п. 2.1. договору визначено, що ціна товару фіксується в накладних, що виписуються на весь асортимент товару, що постачається. Загальна вартість договору становить загальну вартість товару, поставленого згідно накладних, протягом дії даною договору (п. 2.2. договору).

Пунктом 5.1. договору передбачено, що розрахунок за цим договором між постачальником і покупцем провадиться у національній валюті - гривні - безготівково, шляхом перерахування коштів покупцем на розрахунковий рахунок постачальника (на реквізити, вказані в цьому договорі).

Оплата конкретної партії продукції проводиться на умовах зазначених в договорі і може передбачати як передоплату, так і оплату по факту поставки або на умовах відстрочки платежу (п. 5.2. договору).

Згідно з п. 6.1. договору продукція, що є предметом поставки за цим договором, відвантажується на адресу покупця партіями.

Відповідно до п. 6.2. договору якщо письмово сторони не погодили інше, продукція, відвантажується на адресу покупця на наступних умовах: завантаження продукції здійснюється силами та за рахунок постачальника; доставка продукції здійснюється транспортом та за рахунок покупця або постачальника за згодою сторін; розвантаження продукції здійснюється силами та за рахунок покупця.

Адреса покупця для розвантаження продукції: м. Дніпро, вул. Гвардійська, 28 Д (п. 6.3. договору).

Адреса постачальника для навантаження продукції: м, Дніпро, вул. Запасна 7 (п. 6.4. договору).

Всі ризики в період транспортування несе сторона, що надала транспортний засіб (п. 6.5. договору).

Пунктом 6.6. договору передбачено, що право власності на поставлену продукцію виникає у покупця з дати її фактичної передачі, що підтверджується датою підписання уповноваженим представником покупця товарно-транспортної або видаткової (товарної) накладної.

В разі порушення умов цього договору щодо строків поставки та оплати, винна сторона сплачує другій стороні неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ діючої на момент її нарахування за кожен день прострочки від суми несплати або від суми непоставленої продукції (п. 7.3. договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2023 року, але у всякому випадку до виконання Сторонами зобов`язань, узятих за даним Договором в періоді його дії. Строк дії Договору вважається подовженим на наступний календарний рік на тих самих умовах, якщо жодна із сторін не повідомить письмово іншу сторону про намір припинити дію даного договору у сірок 30 (тридцяти) днів до закінчення строку його дії (п. 8.1. договору).

Факт поставки товару, підтверджується видатковими накладними (арк. 23-101, том 1) та товарно-транспортними накладними (арк. 102-236, том 1), які підписані сторонами та засвідчені печатками товариств.

Відповідач оплатив товар частково, у зв`язку із чим станом на 11.08.2023 у нього залишилась заборгованість у розмірі 4.914.916,10 грн., що не заперечується останнім.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором у частині повної оплати за поставлений товар, позивачем нараховані 1231269,39грн. пені, 82980,48грн трьох процентів річних та 180769,23грн інфляційних втрат.

З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату боргу за №23/06 від 23.06.2023, у якій позивач просив відповідача сплатити заборгованість за поставлений товар (з доказами направлення вимоги відповідачу), яка була залишена відповідачем без відповіді.

Неоплата відповідачем у добровільному порядку заборгованість за отриманий товар, пені, річних та інфляційних втрат у вказаних вище сумах і стала підставою для звернення позивача з позовом у даній справі.

Згідно з нормами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. 638 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 180 ГК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У даній справі, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Щодо досліджуваної справи, то місцевим господарським судом було встановлено часткове погашення спірної заборгованості на суму 1.403.996,80 грн , яке у сумі 1.208.356,80 грн відбулося до подачі позову, а у сумі 195.640,00 грн.- після подачі позову.

Відтак, на час прийняття оскаржуваного рішення основана заборгованість відповідача складала 3.510.919,30 грн (4.914.916,10 грн - 1.403.996,80 грн).

Викладені обставини сторонами не заперечуються.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, з урахуванням положень наведених норм та вищезазначених фактичних обставин справи, зважаючи на доведення факту прострочення відповідачем виконання зобов`язання за договором № Д-14102022 від 14.10.2022 у частині своєчасної та повної оплати вартості поставленого товару, що не заперечується скаржником в апеляційній скарзі, господарським судом зроблено правильний висновок про визнання позовних вимог обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у тому числі, й у частині стягнення з відповідача трьох процентів річних, інфляційних втрат та пені у визначених позивачем розмірах.

Стосовно доводів скаржника про наявність підстав для зменшення розміру пені та необґрунтовану відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотання відповідача про таке зменшення колегія суддів зазначає наступне.

Так, 29.11.2023 у процесі розгляду справи господарським судом відповідач заявив клопотання про зменшення розміру нарахованої пені, в якому зазначив, що не заперечує щодо розрахунку пені в сумі 1.231.269,39 грн, проте, враховуючи складне фінансове становище та події, які наразі відбуваються в Україні, даний розмір є непомірно великим для відповідача.

Також відповідач зазначив, що фактично він здійснює єдиний вид господарської діяльності виробництво готової їжі. Замовниками є комунальні заклади освіти та установи охорони здоров`я, які фінансуються з місцевого або державного бюджету. Оплата за вказаними закупівлями здійснюється із значними затримками та негативно відображається на фінансовому стані підприємства. Стягнення з відповідача пені в сумі 1.231.269,39 грн призведе до ще більшого погіршення фінансового стану товариства.

На підтвердження вказаних обставин відповідачем надана довідка щодо укладення з рядом бюджетних установ договорів на кейтерингові послуги (послуги харчування).

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань і вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Отже, вирішення питання щодо зменшення розміру пені покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання, з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Однак, чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зменшення заявлених штрафних санкцій, які нараховуються за неналежне виконання стороною своїх зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно зі статтею 74 ГПК України, статтею 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

У даній справі, місцевий господарський суд відмовляючи у зменшенні розміру пені правомірно послався на те, що відповідачем в обґрунтування свого клопотання не надано доказів поважності причин неналежного виконання ним зобов`язання щодо своєчасної оплати за поставлений товар, винятковості даного випадку, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, а також належних та допустимих доказів перебування відповідача у більш скрутному фінансовому становищі, ніж позивач.

При цьому перелік договорів доданий до клопотання відповідача не є належним доказом у розумінні ст. 76 ГПК України, оскільки не дає можливості встановити умови цих договорів, обставини щодо їх виконання/невиконання сторонами .

Також, суд враховує, що у даній справі відповідач на протязі тривалого часу не здійснює оплати за поставлений йому за договором № Д-14102022 товар, заборгованість наявна і на теперішній час.

На переконання апеляційного суду сума пені, є співмірною допущеному простроченню та сумі основного боргу, враховуючи, що договором передбачено стягнення пені у розмірі, який відповідає звичаям ділового обороту в Україні у розмірі подвійної облікової ставки, встановленої НБУ на момент прострочення від суми боргу за кожний день прострочення та не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Слід звернути увагу і на те, що у силу приписів чинного законодавства України, позивач не зобов`язаний доводити розмір та наявність збитків, завданих порушенням відповідачем зобов`язання з оплати поставленого товару.

Крім того, відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Слід зазначити, що зобов`язання з оплати поставленого за спірним договором товару покладається саме на відповідача і підписавши спірний договір останній був обізнаний про існуючий порядок розрахунків та про правові наслідки порушення такого порядку.

За приписами ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та за забезпечення загальногосподарського інтересу.

Доводи скарги про надзвичайні обставини, що вплинули на здатність відповідача своєчасно розрахуватися за поставлений товар такі як введення в країні воєнного стану, судом відхиляються, оскільки як відповідач так і позивач під час воєнного стану в Україні знаходяться в однакових умовах, отже несприятливі обставини, пов`язані з військовою агресію Російської Федерації проти України настали не тільки для відповідача, але й для позивача.

Всі суб`єкти підприємницької діяльності, підприємства, установи та організації України знаходяться в рівних умовах та здійснюють свою господарську діяльність в однаковому несприятливому економічному становищі та повинні вживати усіх заходів, необхідних для належного виконання зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, господарський суд надавши оцінку всім обставинам справи в їх сукупності дійшов до обгрунтованого висновку про відсутність підстав для зменшення розміру пені.

З огляду на викладене, відповідні доводи скаржника не знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи та спростовуються вищевикладеним, тому у частині стягнення пені рішення слід залишити без змін.

Разом з цим, колегія суддів вбачає підстави для скасування оскаржуваного рішення в частині розподілу судового збору за результатами розгляду справи.

Так, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення у частині розподілу судових витрат виходив з того, що повернення 50% від суми сплаченого позивачем судового збору передбачене нормами чинного процесуального законодавства у випадку визнання відповідачем позову, тобто визнання позову у повному обсязі, а не часткового визнання позовних вимог.

Оскільки у цій справі відповідач визнав позов лише частково, підстави для застосування положень частини 1 статті 130 ГПК України відсутні.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України у разі, у тому числі, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Щодо справи, яка розглядається, то відповідачем у відзиві частково визнані заявлені позовні вимоги, а саме у частині стягнення: 3 429 919,30 грн. основної суми заборгованості; 1 231 269,39 грн. пені; 82 980,48 грн. 3% річних; 180 769,23 грн. інфляційних втрат.

Таким чином, відповідачем було визнано позовні вимоги у загальному розмірі 4 924 938,40 грн. до початку розгляду справи по суті.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що відповідачем реалізовано його право на часткове визнання позову, яке передбачене п. 1 ч.2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення прийняв такі обставини, тому з огляду на ст.75 Господарського процесуального кодексу України вони є встановленими і не підлягають окремому доказуванню.

За приписами ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за вказаний розмір позовних вимог майнового характеру складає 1,5 відсотки ціни позову, а саме 73 874,08 грн. (4 924 938,40 грн. х 1.5%).

З урахуванням приписів ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України та враховуючи визнання відповідачем позову у вказаній вище сумі до початку розгляду справи по суті, суд повинен був вирішити питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

У такому випадку ТОВ "Дісам" належало повернути 50 відсотків судового збору у сумі 36937,04 грн. (73874,08грн. х 0,5), нарахованого на частину визнаних відповідачем позовних вимог у сумі 4 924 938,40 грн. з державного бюджету.

Тобто, з відповідача на користь позивача підлягав стягненню судовий збір у сумі 41 086,64 грн., а судовий збір у сумі 36 937,04 грн. підлягав поверненню позивачу з державного бюджету.

У цьому зв`язку апеляційний суд зазначає, що ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України встановлює спеціальні правила, які стосуються певних окремих випадків розподілу судового збору, зокрема, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті та передбачають повернення у такому випадку позивачу із державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову. Положення ст. 130 Господарського процесуального кодексу України кореспондуються зі ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Запровадження законодавцем можливості повернути з Державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору позивачу у передбачених ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України випадках, встановлює практичну реалізацію завдань господарського судочинства, які направлені на своєчасний, неупереджений та справедливий розгляд справи у відповідності з реалізацією прав самих учасників справи, зокрема шляхом визнання позову до початку розгляду справи по суті тощо.

При цьому можливість повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у відповідності до вимог ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України обґрунтовується тим, що судом при здійсненні правосуддя у випадку визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, затрачається менше технічних, економічних та людських ресурсів для розгляду самої справи.

Крім того, положення ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» не містить імперативних приписів щодо можливості застосування таких норм лише у випадках саме повного визнання позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.11.2022р. в справі № 910/14479/21.

Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд наведеного не врахував, що призвело до помилкових висновків про відшкодування усієї суми судового збору позивачу за рахунок відповідача.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно з п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є не з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Викладене свідчить про наявність підстав для часткового скасування судового рішення та часткового задоволення апеляційної скарги відповідача на рішення суду від 13.12.2023, а саме в частині стягнення судового збору у сумі 78 023,68 грн. з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат по сплаті судового збору за подання позову у сумі 41 086,64грн. та повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, виходячи з розміру визнаних відповідачем позовних вимог, у сумі 36 937,04грн.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції, то судом апеляційної інстанції встановлено безпідставність її доводів, що є підставою для залишення цієї апеляційної скарги без задоволення.

Так, як зазначено вище, 02.01.2024 від позивача надійшло клопотання від 13.12.2023 у якому останній просив суд ухвалити додаткове рішення у справі № 904/4796/23 та стягнути з відповідача 30.000,00 грн судових витрат, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом справи № 904/4796/23. Клопотання обґрунтовано виконанням адвокатом комплексу заходів із представництва інтересів товариства за договором 63/23 від 27.07.2023 у даній справі, які перелічені в акті-передачі наданих послуг від 13.12.2023. На підтвердження викладених у клопотанні обставин заявником додані відповідні докази.

Матеріали справи також свідчать про те, що 27.07.2023 між ТОВ "Дісам" (клієнтом) та адвокатським бюро «Олександра Биструшкіна» в особі учасника бюро Биструшкіна О.С. (адвокатом) укладений договір № 63/23 , згідно з п. 1.1 якого у порядку та на умовах, визначених цим договором, клієнт доручає, а адвокат зобов`язується від імені та за рахунок клієнта здійснювати незалежну професійну діяльність щодо захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту у господарських справах, на підприємствах, в установах, організаціях.

Відповідно до п. 5 договору обсяг правової допомоги, що надається в рамках даного Договору, та порядок її оплати обумовлюється сторонами в окремих додаткових угодах до даного договору. Фактичні витрати адвоката, необхідні для виконання умов цього договору, відшкодовуються клієнтом в повному обсязі.

Договір діє по 30 вересня 2024 року включно (п. 6 договору).

Додатковою угодою № 1 до договору № 63/23 від 27.07.2023 погоджено, що за надання професійної правничої допомоги по веденню адвокатом судової справи в Господарському суді першої інстанції клієнт сплачує адвокату гонорар, встановлений у фіксованому розмірі (30.000,00 грн.) в строк по 03.08.2023 року включно.

13.12.2023 сторонами погоджено та підписано акт приймання-передачі наданих послуг з професійної правничої допомоги, що вартість професійної правничої допомоги, наданої адвокатом по веденню в інтересах клієнта в Господарському суді Дніпропетровської області судової справи №904/4796/23 в рамках виконання договору, вартість яких складає 30.000,00 грн.

Платіжною інструкцією №1255 від 11.08.2023 товариством оплачено послуги з надання правничої допомоги згідно дод. угоди по договору 63/23 від 27.07.2023 на суму 30.000,00 грн.

Відповідачем було подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому вважає заявлений розмір таких витрат неспівмірним зі складністю справи, наданим адвокатом послуг і таким, що не відповідає критерію реальності та розумності.

В обґрунтування клопотання відповідач посилається на те, що ним було визнано частину заборгованості та всі штрафні санкції, у зв`язку з чим позивач був звільнений від обов`язку доказування цих обставин, крім того позивачем порушено процедуру подачі заяви про розподіл таких витрат, оскільки до закінчення судових дебатів позивачем не подавалася заява про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу та не заявлено про необхідність подати докази на підтвердження їх розміру, і у такому випадку вказане клопотання повинно бути залишено без розгляду.

За результатами розгляду клопотання позивача про прийняття доказів для визначення судових витрат та ухвалення додаткового рішення ухвалено оскаржуване додаткове рішення.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З урахуванням вищезазначених вимог закону, при визначенні розміру правничої допомоги, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У даному випадку, Господарський суд надаючи оцінку наданим позивачу послугам професійної правової допомоги та доказам на їх підтвердження встановив, що рішення відбулось на користь позивача і спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, витрати у справі в даному випадку підлягають покладенню на останнього. Одночасно, з огляду на специфіку та складність справи, результат її вирішення, обсяг, вид та зміст наданих послуг, суд встановив, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у справі №904/4796/23 є завищеним, а, отже, дійшов висновку не розподіляти та покласти на позивача його витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 15.000,00 грн.

Крім того, враховуючи п.3 ч. 4 ст.129 ГПК України, згідно з яким інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, місцевий господарський суд поклав на відповідача витрати позивача на професійну правничу допомогу у відповідному розмірі, з урахуванням часткового задоволення судом позовних вимог (на 78,10 %.) .

Отже, з огляду на положення наведених норм, наявних у матеріалах справи доказів, обставин, викладених у клопотанні позивача про ухвалення додаткового рішення у справі, наданих заявником документів в їх сукупності, а також загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості та добросовісності, принципу співмірності судових витрат, враховуючи заперечення відповідача та часткове задоволення позову, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання ТОВ "Дісам" та стягнення з ТОВ "Олімпіус Консалт" витрат на правничу допомогу у сумі 11.715,00 грн.

При цьому доводи скаржника про те, що представником позивача до закінчення судових дебатів не подавалася заява про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу та не заявлено про необхідність подання доказів на підтвердження понесення таких витрат, про що свідчить відсутність запису відповідної процесуальної дії у протоколах засідання по справі є безпідставними.

У цьому зв`язку суд враховує, що згідно з ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Разом з тим, за усталеною практикою Верховного Суду, суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми заяви щодо вирішення питання про стягнення витрат, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів.

У даному випадку, представник позивача у судовому засіданні 30.11.2023, під час виступу у судових дебатах, заявив про те, що він під час розгляду справи у суді першої інстанції поніс витрати на професійну правничу допомогу, назвав їх розмір та повідомив, що відповідні докази будуть надані у встановлений законом строк.

Викладені обставини підтверджуються записом розгляду судової справи, що відбувся у вказану дату, який здійснювався за допомогою технічних засобів, а саме: комп`ютерної програми "Документообіг спеціалізованих судів" (диск CD-R, серійний номер 1010827FM54543 наявний у матеріалах справи).

Водночас, ч. 1 ст. 221 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Така норма кореспондується з ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Тобто з огляду на викладене, докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у силу приписів ч. 8 ст. 129 ГПК України можуть бути подані стороною протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

У даному випадку, позивачем у судовому засіданні до закінчення судових дебатів було заявлено про те, що він очікує понести витрати на правову допомогу, а 18.12.2023 (згідно з штампом на поштовому конверті) - у межах п`ятиденного строку після ухвалення рішення, ним подано клопотання про прийняття доказів та ухвалення додаткового рішення.

Таким чином, передбачений статтями 124, 129 Господарського процесуально кодексу України порядок подання попереднього розрахунку суми судових витрат (заяви про розподіл судових витрат) та надання суду доказів на підтвердження розміру таких витрат був дотриманий позивачем, у зв`язку з чим суд відхиляє відповідні доводи скаржника.

При цьому, апеляційний суд не розглядає додаткові доводи скаржника щодо не наведення позивачем поважних причин неможливості подання таких доказів під час судового засідання, які наведені у додаткових поясненнях від 17.06.2024, адже ці пояснення фактично є доповненням до апеляційної скарги, які в силу ч. 1 ст. 266 ГПК України скаржник мав здійснити протягом строку на апеляційне оскарження додаткового рішення.

З урахуванням вищевикладеного, додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2024 у справі № 904/4796/23 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача на це додаткове рішення без задоволення.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та виходячи з результату розгляду апеляційної скарги, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 269, 270, 275-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімпіус Консалт" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2023р. у справі № 904/4796/23 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2023р. у справі № 904/4796/23 скасувати в частині стягнення судового збору у сумі 78 023,68 грн.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімпіус Консалт" (Україна, 49102, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вул. Данила Галицького, будинок 2-А, ідентифікаційний код 42234821) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дісам" (Україна, 49038, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вул. Ольги княгині, будинок 22, приміщення 242, ідентифікаційний код 41624008) судові витрати по сплаті судового збору за подання позову у сумі 41 086,64грн.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Дісам" (Україна, 49038, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вул. Ольги княгині, будинок 22, приміщення 242, ідентифікаційний код 41624008) з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, виходячи з розміру визнаних відповідачем позовних вимог, у сумі 36 937,04грн.

В решті рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2023р. у справі № 904/4796/23 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімпіус Консалт" на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2024р. у справі № 904/4796/23 залишити без задоволення.

Додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2024р. у справі № 904/4796/23 - залишити без змін.

Видачу наказу, на виконання даної постанови, у відповідності до ст. 327 ГПК України, доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 25.06.2024 року.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя Л.А. Коваль

Суддя В.Ф. Мороз