ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року Справа № 903/1174/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Юрчук М.І. , суддя Крейбух О.Г.

без повідомлення (виклику) сторін

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Виконавчого комітету Луцької міської ради на рішення Господарського суду Волинської області, ухвалене 27.02.2024 (суддя Гарбар І.О., повний текст складено 05.03.2024) у справі № 903/1174/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор"

до Виконавчого комітету Луцької міської ради

про стягнення 168 802,33 грн

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Господарського суду Волинської області перебувала позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" до Виконавчого комітету Луцької міської ради з вимогою про стягнення 168 802,33 грн.

Підставою звернення позивача до суду є вимога про відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Луцької міської ради збитків у формі упущеної вигоди, завданих незаконним демонтажем рекламних конструкцій позивача (акт демонтажу від 11.11.2021), які були розміщені ним на підставі дозволів № 338 (пр. Соборності вул. Чорновола) та № 357 (вул. Паркова вул. Глушець).

Відповідач проти позовних вимог заперечував, зазначаючи про недобросовісну поведінку позивача з огляду на те, що розрахунок амортизаційних відрахувань проведено на підставі сумнівних даних. Також вказує про неврахування форс - мажорних обставин, а тому відсутній основний критерій задля стягнення упущеної вигоди. Вважає, що позовна заява спрямована на збагачення позивача.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 27.02.2024 позов ТОВ "Комтех Аутдор" задоволено. Стягнуто з Виконавчого комітету Луцької міської ради на користь позивача 168 802,33 грн збитків та 13 400,00 грн понесених витрат на правову допомогу. Стягнуто з відповідача 2 684,00 грн судового збору в дохід Державного бюджету України.

Судове рішення мотивоване доведеною наявністю у діях відповідача всіх елементів цивільного правопорушення, необхідних для покладення на останнього відповідальності у вигляді стягнення упущеної вигоди.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить останнє скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апелянт вважає помилковими висновки суду першої інстанції та такими, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, а наданий позивачем розрахунок упущеної вигоди таким, що не відповідає дійсності та без урахування критеріїв розумних витрат, звичайних обставин (умови цивільного/господарського обороту) та компенсаційності відшкодування збитків.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Луцької міської ради на рішення Господарського суду Волинської області від 27.02.2024 у справі № 903/1174/23; апеляційну скаргу постановлено розглянути без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується із доводами апелянта та вказує, що місцевим господарським судом досліджено всі докази, подані сторонами у процесі розгляду позовної заяви та надано їм вірну оцінку, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення Господарського суду Волинської області від 27.02.2024 у справі № 903/1174/23 - без змін. Разом з цим, позивач просить суд стягнути з апелянта у порядку розподілу судових витрат 7 100,00 грн наданої правничої допомоги у суді апеляційної інстанції.

Натомість від скаржника надійшла заява про зменшення заявленого позивачем розміру витрат на правничу допомогу у разі відмови у задоволенні апеляційної скарги.

Клопотань про розгляд даної справи в судовому засіданні з викликом сторін до суду не надходило.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідивши матеріали справи № 903/1174/23 та проаналізувавши наявні докази, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.06.2022 по справі № 380/25725/21адміністративний позов ТОВ "Комтех Аутдор" до Виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Виконкому від 03.11.2021 № 898-1 Про демонтаж засобів зовнішньої реклами у частині, яка стосується демонтажу засобів зовнішньої реклами, встановлених Товариством на підставі дозволів на розміщення зовнішньої реклами № 332 (пр. Відродження, 23), № 338 (пр. Соборності вул. Чорновола), № 343 (пр. Відродження, 37) та № 357 (вул. Паркова вул. Глушець), та про відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань у сумі 576 822,53 грн реальних збитків, завданих внаслідок незаконного демонтажу, - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення відповідача від 03.11.2021 № 898-1 Про демонтаж засобів зовнішньої реклами в частині, що стосується демонтажу засобів зовнішньої реклами (ЗЗР), встановлених на підставі дозволів на розміщення зовнішньої реклами № 332 (пр. Відродження, 23), № 338 (пр. Соборності вул. Чорновола), № 343 (пр. Відродження, 37) та № 357 (вул. Паркова вул. Глушець). В іншій частині позову відмовлено.

Додатковим рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.07.2022 вирішено питання про розподіл витрат на правничу допомогу у цій справі.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.09.2023 апеляційні скарги Товариства на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.06.2022 та на додаткове рішення від 15.07.2022 задоволено. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.06.2022 у справі № 380/25725/21 (в частині відмови у задоволенні позову) - скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення у формі постанови про його задоволення. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Луцької міської ради в користь ТОВ "Комтех Аутдор" 576 822,53 грн реальних збитків, завданих внаслідок незаконно прийнятого рішення від 03.11.2021 № 898-1 Про демонтаж засобів зовнішньої реклами. Вирішено питання про новий розподіл витрат позивача на правничу допомогу у суді першої інстанції.

Як вбачається з ухвалених по справі № 380/25725/21 судових рішень, які набрали законної сили, предметом майнових вимог у цій справі було відшкодування шкоди у формі реальних збитків (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України), які за результатами вирішення цього адміністративного спору були повністю задоволені.

З судових рішень слідує, що рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 03.11.2021 № 898-1 Про демонтаж засобів зовнішньої реклами у тій частині, яка стосується належних ТОВ "Комтех Аутдор" ЗЗР, є незаконним, що послужило підставою для їх скасування судом.

Встановлено наявність у позивача договорів про надання рекламних послуг на цих рекламних конструкціях з третіми особами, які не є учасниками справи.

Позивач звернувся з позовом на відшкодування за рахунок відповідача шкоди (збитків) у формі упущеної вигоди, стягнення якої не було предметом позову у справі № 380/25725/21, оскільки таке його право прямо передбачене пунктом 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України.

Позивачем було зроблено самостійний розрахунок розміру упущеної вигоди, з урахуванням укладених договорів про надання послуг за період з 11.11.2021 по 01.11.2023, внаслідок реалізації незаконного рішення відповідача від 03.11.2021 № 898-1 про демонтаж ЗЗР за адресами: пр.

Соборності вул. Чорновола (дозвіл № 338) та вул. Паркова вул. Глушець (дозвіл № 357), на суму 168 802,33 грн.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд зазначає таке.

У пункті 8 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини другої статті 20 ГК України права та законні інтереси суб`єктів господарювання захищаються шляхом, зокрема, відшкодування збитків.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно із частиною першою статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

За приписами частини першої статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із частиною другою статті 224, частиною першою статті 225 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Отже збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення:

1) протиправної поведінки особи (боржника);

2) збитків, заподіяних такою особою;

3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи та збитками;

4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди.

За відсутності одного з елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (Постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 908/2261/17, від 31.07.2019 у справі № 910/15865/14, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20).

За змістом пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України, частини другої статті 224 ГК України, частини першої статті 225 ГК України до складу збитків у вигляді упущеної вигоди входять: 1) неотриманні стороною доходи, які вона могла б реально отримати за звичайних обставин якби її право не було порушено; 2) доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною; 3) неодержаний прибуток, на який сторона, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Отже згідно наведених норм упущеною вигодою є неодержаний (не отриманий) дохід, який кредитор міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено, а боржник додержувався правил здійснення господарської діяльності.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Окрім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (подібні за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18).

Натомість боржник зі свого боку має доводити відсутність своєї вини у заподіянні збитків, оскільки чинним законодавством закріплена презумпція вини особи, яка порушила зобов`язання. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання (стаття 614 ЦК України).

У частині третій статті 623 ЦК України закріплено норму, яка регламентує ціни на товари, роботи, послуги тощо, які використовуються для обчислення збитків, зокрема, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Схожого змісту норми щодо ціни містять частини третя, четверта статті 225 ГК України, якими визначено, що при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків. Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду.

Водночас аналіз змісту положень ЦК України та ГК України свідчить про відсутність у них закріплених норм, що детально регламентують методику розрахунку, - критерії визначення (обчислення) збитків у вигляді упущеної вигоди.

З`ясовуючи критерії, яким слід керуватися при визначенні (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди, суди зважають на сутність правової природи категорії "упущена вигода", принципи, на яких ґрунтується виконання зобов`язання з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а також функції, які повинно виконувати відшкодування збитків.

Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди пов`язує можливість отримання доходу (майнових вигод) особою, право якої порушено, саме із звичайними обставинами, тобто звичайними умовами цивільного/ господарського обороту.

Відтак при визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має врахування критерію звичайних обставин (умов цивільного/ господарського обороту), за яких кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов`язків.

При цьому звичайними обставинами (умовами цивільного/господарського обороту) фактично є типові (нормальні) обставини (умови) комерційного обігу (функціонування ринку), а не теоретично, потенційно можливі, особливо сприятливі ситуації, що мали місце під час неналежного виконання боржником своїх обов`язків.

Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов`язального права та загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин.

Аналіз таких принципів цивільного права як справедливість, добросовісність та розумність дає підстави для висновку, що розумними витратами є витрати кредитора на отримання доходів, які він поніс би, якби не відбулося порушення права.

Визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися з розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків.

Відтак при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення), як:

1) звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту);

2) розумні витрати;

3) компенсаційність відшкодування збитків.

Визначаючи розмір матеріальних збитків, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок упущеної вигоди), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (висновок, викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 926/1904/19, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20).

Доведення наявності збитків у вигляді упущеної вигоди та їх розміру здійснюється із застосуванням стандарту вірогідності доказів, який з розумною впевненістю дає змогу стверджувати, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що такий факт імовірніше відбувся (мав місце), аніж не відбувся / його не було.

З матеріалів справи вбачається, що демонтаж рекламних конструкцій здійснено на підставі рішень відповідача, про які йшлося вище, визнаних судом незаконними та протиправними, що встановлено відповідними судовими рішеннями, означеними вище, та не підлягає доказуванню в цій справі. За наслідками прийнятих рішень для позивача настали несприятливі наслідки у вигляді втрати відповідного майна, а також упущеної вигоди від використання цього майна у підприємницькій діяльності.

Господарським судом Волинської області взято до уваги судові рішення у справі № 380/25725/21, доведену та встановлену наявність у діях відповідача всіх елементів цивільного правопорушення, необхідних для покладення на відповідача відповідальності у вигляді збитків.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи поданої апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не надав належної оцінки сумнівам відповідача щодо показників первісної вартості незаконно демонтованих основних засобів згідно даних бухгалтерського обліку позивача, на підставі яких позивачем був проведений розрахунок витрат на їх амортизацію для визначення показника упущеної вигоди.

Зазначає, що в рамках справи № 380/25725/21 позивачем надавалася проектно - кошторисна документація (ПКД) на виконання відновлювальних робіт демонтованих ЗЗР, вартість вказана у якій лягла в основу рішення суду (копію ПКД наявна в матеріалах справи).

Згідно з вказаною ПКД на виконання відновлювальних робіт у м. Луцьку на пр. Соборності-вул. Чорновола сумарна відпускна вартість одноярусного двостороннього щита з кодом LU030 і LU035 становить 121 797,9 грн без ПДВ. Згідно з бухгалтерською довідкою № 93-10/23 від 24.10.2023 вартість цього ж щита станом на 01.04.2010 становить 1 450,00 грн без ПДВ.

Таким чином, звертає увагу, що різниця між покупною вартістю вказаного щита станом на 01.04.2010 та станом на листопад 2021 становить 120 347,9 грн, що у 84 рази більше.

Також згідно з ПКД на виконання відновлювальних робіт у м. Луцьку на розі вул. Паркова-вул. Глушець відпускна вартість одноярусного одностороннього щита з кодом LU015 становить 57 528,29 грн без ПДВ. Згідно з бухгалтерською довідкою № 93-10/23 від 24.10.2023 вартість цього ж щита станом на 01.04.2010 становить 150,00 грн без ПДВ, що у 384 рази менше.

Оскільки відповідачем було поставлено під сумнів первісну вартість придбаних ЗЗР, позивачем було надано суду первинні документи на їх придбання (прибуткові накладні).

Натомість, зазначаючи про сумнівність наданих позивачем доказів та неповне з`ясування судом вказаних обставин, відповідач не надав суду жодних інших доказів на спростування зазначеної в них інформації. Клопотань про витребування судом будь-яких інших доказів у позивача, які у нього відсутні, відповідач не заявляв.

Відтак, доводи апелянта щодо сумнівності поданих позивачем документів суд вважає необґрунтованими та недоведеними.

Окрім того, скаржник вважає наданий позивачем розрахунок упущеної вигоди в частині непрямих витрат є очевидно поверхневим та таким, що не відповідає дійсності. Зазначає, що такий розрахунок зроблений позивачем без урахування критеріїв розумних витрат, звичайних обставин (умови цивільного/господарського обороту) та компенсаційності відшкодування збитків.

Проаналізувавши наданий позивачем розрахунку упущеної вигоди, встановлено, що даний розрахунок містить визначення показника упущеної вигоди ТОВ "Комтех Аутдор" (доходів, які він міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене), визначеного на підставі показників неотриманого доходу, зменшеного на показник витрат, які позивач повинен був понести у зв`язку з його одержанням.

В частині аргументації скаржника щодо неврахування позивачем непрямих витрат, то суд погоджується із доводами останнього, що між його непрямими витратами і протиправною поведінкою відповідача відсутній причинно-наслідковий зв`язок. Адже загальноприйнятою концепцією є те, що розрахунок упущеної вигоди провадиться на підставі тих доходів, які потерпіла особа не отримала, але повинна була отримана за звичайних обставин, якби її право не було порушено, та за вирахуванням тих витрат, які вона не понесла, але повинна була понести у зв`язку з їх одержанням.

У справі відсутні докази того, що незаконне рішення відповідача про демонтаж окремих рекламних конструкцій позивача припинило чи зменшило показники його непрямих витрат на майбутнє, що також засвідчує відсутність зв`язку між такими витратами та протиправною поведінкою відповідача.

Непрямі витрати не можуть враховуватись при визначенні збитків, у тому числі у формі упущеної вигоди, ні з метою збільшення, ні з метою зменшення їх загального розміру, оскільки їх врахування суперечитиме одній з ключових умов для відшкодування майнової шкоди, а саме: обов`язковій наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою. Ця умова відшкодування майнової шкоди (збитків) поширюється на упущену вигоду повною мірою, оскільки вона входить до складу збитків згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України.

Базою для розрахунку упущеної вигоди є конкретна сума недоотриманого доходу, а не прибуток (чи збиток) підприємства, які є узагальнюючими показниками.

Що стосується посилань скаржника на невідповідність розрахунку критеріям реальності та звичайних обставин ведення господарської діяльності, то дійсно, судова практика не визнає воєнний стан як загальну форс-мажорну обставину, а лише в тих випадках, коли воєнні дії мали безпосередній вплив на господарську діяльність.

Підтверджень безпосереднього впливу запровадження воєнного стану на господарську діяльність позивача суду не надано, тому такі доводи апелянта в цій частині лише припущеннями.

При цьому колегія суддів враховує право позивача на правомірне очікування дієвої реалізації свого майнового права і отримання прибутку.

З даного приводу суд посилається на практику ЄСПЛ щодо правомірного очікування. Так, правомірне очікування виникає у тому випадку, коли внаслідок заяв чи обіцянок від імені органу публічної влади, або внаслідок усталеної практики в особи сформувалося розумне сподівання, що стосовно до неї орган публічної влади буде діяти саме так, а не інакше. У практиці ЄСПЛ матеріальні правомірні очікування визнаються "майном" за умови, що такі очікування (1) стосуються певних благ, котрі мають економічну цінність, (2) є цивільними за галузевою належністю і (3) достатньо визначені для того, аби бути забезпеченими можливістю судового захисту. Відповідно до усталеної практики Європейського суду "майном" може бути "наявне майно", або активи, включно з вимогами, стосовно яких заявник здатен довести, що він мав принаймні "правомірне очікування" дієвої реалізації його майнового права" (Див.: Malhous v. Czech Republic (dec.) [GC], no. 33071/96, ECHR 2000-XII; Draon v. France [GC], no. 1513/03, ECHR 2006-IX; Pressos Compania Naviera. A. and Others v. Belgium, no. 17849/91, §§ 29-31, ECHR A332). Хоча Суд доволі часто використовує концепцію "правомірного очікування", найбільш типова категорія справ така. Унаслідок певного юридичного факту, який уже відбувся (це може бути договір, делікт чи видача ліцензії), особа набуває майнове право. Однак невдовзі по тому, до того як особа це право встигне зреалізувати, держава ухвалює акт (нормативний або індивідуальної дії), котрим таке право скасовується із наданням цьому актові ретроспективної дії щодо фактів, які відбулися до його прийняття. При цьому підстави, з яких особа позбавляється раніше набутого права, не пов`язані з її поведінкою. У подібних ситуаціях на момент розгляду справи Європейським Судом право заявника не може вважатися "наявним" відповідно до національного законодавства. Через те Суд визнає порушеним не право, а правомірне очікування заявника.

За вказаного, наявні підстави вважати, що кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов`язків, оскільки такі наслідки не є результатом власних комерційних прорахунків позивача.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі N 924/233/18).

Тобто обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Розмір заподіяних потерпілому збитків у вигляді упущеної вигоди, яку на відміну від реальних збитків довести з максимальною математичною точністю досить складно, оскільки її визначення та розрахунок потребує урахування сукупності різних критеріїв та факторів (звичайні умови обороту, справедливість, розумність, компенсаційність відшкодування тощо), які мають оціночний характер.

У разі неможливості точно встановити розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, який заявлено до стягнення з боржника (не факт наявності, а саме розмір), суд, керуючись принципом справедливості, має визначити розмір таких збитків з урахуванням усіх обставин конкретної справи.

Доведення наявності збитків у вигляді упущеної вигоди та їх розміру здійснюється із застосуванням стандарту вірогідності доказів, який з розумною впевненістю дає змогу стверджувати, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що такий факт імовірніше відбувся (мав місце), аніж не відбувся / його не було.

Збитки у вигляді упущеної вигоди підлягають відшкодуванню в таких випадках: коли заявлений кредитором неотриманий дохід (майнова вигода) був у межах припущення сторін на момент виникнення зобов`язань; втрата доходу є ймовірним результатом порушення зобов`язання іншим контрагентом (боржником); дохід не є абстрактним і може бути доведеним з розумним рівнем впевненості. (Постанова КГС ВС від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20)

Зважаючи на вищевикладене, судами встановлено наявність у позивача договорів про надання рекламних послуг на демонтованих рекламних конструкціях з третіми особами, які не є учасниками справи. Також те, що саме на підставі неправомірних рішень та дій відповідача позивача було позбавлено можливості надавати рекламні послуги, що призвело до недоотримання ним доходу. Розрахунки упущеної вигоди проведені позивачем на підставі документально підтверджених вихідних даних, докази яких долучені до позовної заяви.

Виходячи із наданих позивачем доказів та розрахунку упущеної вигоди, а також відсутності спростування відповідачем їх достовірності та обґрунтованості, колегія суддів вважає правомірним задоволення заявлених позовних вимог.

Разом з цим, позивач просив суд стягнути з відповідача 26 800,00 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи.

Відповідачем було подано клопотання про зменшення витрат на правову допомогу оскільки вважає заявлені витрати на правничу допомогу у сумі 26 800,00 грн неспівмірними з огляду на незначну складність даної справи, що не потребувало опрацювання великої кількості нормативно - правових актів та судової практики.

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Така правова позиція викладена у додаткових постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 910/9111/17 та від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Факт надання позивачу професійної правничої допомоги підтверджується договором про надання професійної правничої допомоги від 21.05.2019 № 20-05/19/1, додатковою угодою № 3/2003-КА від 03.11.2023, рахунком № 1/903/1174/23 від 14.12.2023, платіжною інструкцією № 710 від 15.12.2023.

Пунктом 4.1 Договору про надання професійної правничої допомоги від 21.05.2019 № 20-05/19/1 передбачено, що розмір гонорару (винагороди), який клієнт сплачує або повинен сплатити адвокату за надану їм правову допомогу, порядок його обчислення та сплати, а також зміст конкретного доручення клієнта, за виконання якого цей гонорар повинен бути сплачений, визначається сторонами в окремих додаткових угодах, які після їх підписання сторонами стають невід`ємними частинами цього договору.

У відповідності до п.3.1. додаткової угоди, сторонами узгоджено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір або погодинна оплата): фіксований розмір.

Згідно п.3.2. додаткової угоди, розмір гонорару становить:

3.2.1. За ведення справи у суді: 1) три розміри мінімальної заробітної плати ( надалі - МЗП) - у суді першої інстанції незалежно від кількості та обсягу складених процесуальних документів, а також від часу витраченого на їх підготовку та подання (у тому числі 2 розміри МЗП - як компенсація часу, витраченого на проведення розрахунку упущеної вигоди); 2) один розмір МЗП - за ведення справи у судах апеляційної/касаційної інстанцій, незалежно від кількості та обсягу складених процесуальних документів, а також від часу, витраченого на їх підготовку та подання.

3.2.2. За участь у судових засіданнях (у випадку розгляду справи у порядку загального позовного провадження): один розмір МЗП у суді кожної інстанції, незалежно від кількості та тривалості судових засідань.

Пунктом 3.3. встановлено порядок сплати гонорару:

3.3.1. Клієнт сплачує гонорару безготівковому порядку шляхом перерахування відповідної суми коштів на банківські рахунки, відкриті на ім`я Адвоката, на підставі виставленого Адвокатом рахунку.

3.3.2. Строк оплати гонорару: протягом 30 днів після отримання рахунку.

3.4. Розмір МЗП визначається станом на день виставлення рахунку ( п.3.3.1).

Як вбачається із рахунку № 1/903/1174/23 від 14.12.2023 розмір наданої правничої допомоги становить 26 800,00 грн та згідно платіжної інструкції № 710 від 15.12.2023 оплачений позивачем.

Водночас, відповідно до частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд має право за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але лише у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті. При цьому, для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат.

Беручи до уваги принцип змагальності, який знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суд, який вирішує питання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, має надавати оцінку тим обставинам, щодо яких є заперечення у клопотанні іншої сторони, а також її доказам невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності.

Аналіз наведених норм частини четвертої статті 126 ГПК України, а також статті 129 цього Кодексу дає підстави для висновку, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмету спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Таким чином, суд може зменшити суму судових витрат встановивши їх не співрозмірність характеру спору, ступеню її складності, наявність заперечень з боку відповідача стосовно суми стягнення, витраченого адвокатами часу на надання правової допомоги, та іншим обставинам, які мають істотне значення, незалежно від того, чи подавалося таке клопотання відповідачем.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.08.2019 по справі № 915/237/18 та від 06.03.2019 по справі № 910/15357/17.

Взявши до уваги заяву відповідача про зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на правничу допомогу та з огляду на незначну складність справи та попередньо встановлені обставини у пов`язаній справі № 380/25725/21, суд першої інстанції зазначив, що такий розмір витрат на правничу допомогу у сумі 26 800,00 грн є неспівмірним та не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Отже, виходячи із засад розумності і справедливості, колегія суддів також погоджується із висновком про наявність підстав для зменшення розміру таких витрат із первинно заявлених позивачем до стягнення з відповідача 4 МЗП (ведення справи у суді - 3 МПЗ, участь у судових засіданнях - 1 МПЗ), що становить 26 800,00 грн до 2 МПЗ - 13 400,00 грн (ведення справи у суді - 1 МПЗ, участь у судових засіданнях - 1 МПЗ).

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи скаржника не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вони не спростовують обґрунтованих висновків господарського суду, правильність застосування норм матеріального права та не вказують на порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення Господарського суду Волинської області від 27.02.2024 у справі № 903/1174/23 відповідає матеріалам справи та ґрунтується на чинному законодавстві.

Розглянувши заяву ТОВ "Комтех Аутдор" про розподіл судових витрат за наслідками розгляду апеляційної скарги, судова колегія зазначає наступне.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

Як вже зазначалось, ст. 123 ГПК України та 126 ГПК України регулюють питання розподілу судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу.

Нормою ст. 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

В силу ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити, в зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Матеріалами справи стверджено, що у відзиві на апеляційну скаргу позивач просив суд покласти на апелянта витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 7 100,00 грн на підставі наявних в матеріалах справи договору про надання професійної правничої допомоги від 21.05.2019 № 20-05/19/1 та додаткової угоди № 3/2003-КА від 03.11.2023.

Разом з цим, згідно заяви позивача від 17.04.2024, останній звертає увагу на підвищення розміру мінімальної заробітної плати з 01.04.2024, відтак розмір наданої правничої допомоги у суді апеляційної інстанції за додатковою угодою № 3/2003-КА від 03.11.2023 - 1 МЗП, що на момент відкриття апеляційного провадження у даній справі становить 8 000,00 грн.

Надані адвокатом послуги оплачені відповідно до платіжної інструкції № 199 від 15.04.2024 на підставі рахунку № 2/903/1174/23 від 15.04.2024 у сумі 7 100, 00 грн, та згідно платіжної інструкції № 207 від 16.04.2024 на підставі рахунку № 2-1/903/1174/23 від 15.04.2024 у сумі 900, 00 грн.

Відповідач щодо стягнення заявленої суми витрат заперечує та у разі відмови у задоволенні апеляційної скарги просить таку зменшити.

Однак, колегія суддів вважає заявлену до відшкодування сумою наданої правничої допомоги в суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000,00 грн такою, що відповідає принципам розумності, справедливості та підлягає стягненню зі скаржника.

За результатами розгляду апеляційної скарги у справі № 903/1174/23 витрати по сплаті судового збору, в порядку ст. 129 ГПК України, також покладаються на скаржника.

Відповідно до п. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 126, 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Луцької міської ради залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 27 лютого 2024 року у справі № 903/1174/23 залишити без змін.

3. Стягнути з Виконавчого комітету Луцької міської ради (вул.Б.Хмельницького,19, м.Луцьк, 43025, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Аутдор" (вул.Зелена,109, кім.316, м.Львів, 79035, ) 8 000,00 грн (вісім тисяч) понесених витрат за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

4. Господарському суду Волинської області на виконання цієї поставин видати наказ.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

6. Справу № 903/1174/23 повернути Господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Юрчук М.І.

Суддя Крейбух О.Г.