СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м. Харків Справа №913/424/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Склярук О.І., суддя Хачатрян В.С.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» (вх.№531Л від 27.02.2024) на рішення Господарського суду Луганської області від 02.02.2024 у справі №913/424/23 (м. Харків, суддя Корнієнко В.В., повний текст рішення складено 02.02.2024),

за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», м. Київ,

до фізичної особи-підприємця Смірнова Олексія Анатолійовича, м. Сєвєродонецьк, Луганська область

про стягнення 307046,15 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 307046,15 грн за договором про надання мікрокредиту, яка складається з:

- заборгованості по кредиту строкової в сумі 162500,00 грн;

- заборгованості по кредиту простроченої в сумі 87306,21 грн;

- заборгованості по процентах поточної в сумі 4821,26 грн;

- заборгованості по процентах простроченої в сумі 52418,68 грн.

Рішенням Господарського суду Луганської області від 02.02.2024 позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Смірнова Олексія Анатолійовича на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість по кредиту в сумі 108339,46 грн; заборгованість по процентах в сумі 1254,03 грн, витрати на судовий збір в сумі 1644,23 грн; ухвалено видати наказ. Відстрочено виконання судового рішення на один рік з дня ухвалення рішення. В решті позову відмовлено.

Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилося частково та звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить поновити АБ «Укргазбанк» пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Луганської області від 02.02.2024 у справі №913/424/23 за позовом АБ «Укргазбанк» до ФОП Смірнова О.А. про стягнення заборгованості за кредитним договором; рішення Господарського суду Луганської області від 02.02.2024 у справі №913/424/23 за позовом АБ «Укргазбанк» до ФОП Смірнова О.А. про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині відмови позивачу в задоволенні частини позовних вимог скасувати, ухвалити нове в цій частині, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; судові витрати понесені апелянтом у зв`язку із подачею даної апеляційної скарги покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги Акціонерний банк «Укргазбанк» вказує про наступне:

- наданий суду першої інстанції розрахунок заборгованості містить вичерпні дані про періоди нарахування заборгованості за кредитом та відсотками по кредиту, та повністю підтверджується наданими суду виписками по особовому рахунку позичальника;

- судом першої інстанції не враховано надані позивачем виписки по особовим рахункам позичальника як доказ наданого розрахунку заборгованості позичальника за відсотками по кредиту; судом першої інстанції за основу для ухвалення рішення взяті невірні та хибні данні про фактичне погашення та нарахування заборгованості, які суперечать наданим документам;

- відповідач фактично просив відтермінувати сплату кредитної заборгованості, що не є тотожним з виконанням рішення суду. Суд вирішив питання відстрочення виконання рішення суду без відповідної заяви відповідача на власний розсуд з власної ініціативи та без будь-яких обґрунтувань строку такого відстрочення;

- судом першої інстанції порушено процедуру розгляду заяви про відстрочення виконання рішення суду, зокрема заяву розглянуто до ухвалення рішення по суті, за результатами розгляду заяви не постановлено ухвали суду, що є грубим порушенням норм процесуального законодавства.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.02.2024 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» (вх.№531Л від 27.02.2024) на рішення Господарського суду Луганської області від 02.02.2024 у справі №913/424/23 залишено без руху.

В строк, наданий судом, від апелянта надійшла заява (вх.№3355 від 06.03.2024) про усунення недоліків апеляційної скарги на виконання вимог ухвали суду від 29.02.2024. Зокрема, апелянтом надано докази сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.03.2024 у зв`язку із відпусткою судді Сгари Е.В. для розгляду справи №913/424/23 визначено наступний склад суду: головуючий суддя-доповідач Гетьман Р.А., суддя Склярук О.І., суддя Хачатрян В.С.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.03.2024 поновлено Публічному акціонерному товариству Акціонерний банк «Укргазбанк» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження у справі №913/424/23. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» (вх.№531Л від 27.02.2024) на рішення Господарського суду Луганської області від 02.02.2024 у справі №913/424/23. Розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Витребувано з Господарського суду Луганської області матеріали справи №913/424/23.

19.03.2024 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №913/424/23 (вх.№4016).

Від Фізичної особи - підприємця Смірнова Олексія Анатолійовича надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№4238 від 25.03.2024; вх.№4310 від 25.03.2024), в якому просить рішення Господарського суду Луганської області від 02.02.2024 у справі №913/424/23 залишити без змін.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу ФОП Смірнов О.А. зазначає, що суд першої інстанції правомірно вказав, що обґрунтованого розрахунку строкової та простроченої заборгованості по кредиту позивач суду не подав (у доданому до позовної заяви розрахунку заборгованості по процентах щодо сум заборгованості по кредиту вказано лише суми заборгованості; не зазначено як ці суми виведені, не вказано які суми відповідач повинен був сплачувати, які суми він сплатив, відповідні дати тощо). Відповідач вказує, що судом першої інстанції за основу для ухвалення рішення взято саме ті докази, які були надані позивачем, а тому доводи апелянта про невірні та хибні дані є безпідставними. Смірнов О.А. стверджує, що разом із відзивом на позовну заяву надані усі належні докази на підтвердження наявності підстав для відстрочення виконання рішення, а тому доводи скаржника в цій частині є безпідставними.

Суд зазначає, що враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглянута за правилами ч. 10 ст. 270 ГПК України без повідомлення учасників справи.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з частиною 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

З урахуванням вищезазначених законодавчих положень, ухвала про відкриття апеляційного провадження та розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження вручена сторонам в електронних кабінетах системи «Електронний Суд» 11.03.2024.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується належне повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та розгляд справи в порядку, передбаченому ч. 10 ст. 270 ГПК України.

Заперечень проти розгляду апеляційної скарги в даному порядку від сторін не надійшло.

Відповідно до ч.1 ст.270 ГПК України, у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.12.2021 між Фізичною особою - підприємцем Смірновим Олексієм Анатолійовичем (далі ФОП Смірнов О.А., відповідач, позичальник, клієнт) та АБ «УКРГАЗБАНК» (далі банк, позивач) укладено договір №356/2021/МС-З про приєднання до Правил надання мікрокредиту в АБ «УКРГАЗБАНК» (далі Договір приєднання).

Правила надання мікрокредиту в АБ «УКРГАЗБАНК» є публічною пропозицією (офертою), у розумінні статей 640-644 Цивільного кодексу України, укласти з Банком Договір про надання мікрокредиту за програмою «Мікрокредит».

Правила надання мікрокредиту в АБ «УКРГАЗБАНК» (далі Правила), разом із Договором про приєднання до Правил та всіма додатками та додатковими угодами до них складають Договір про надання мікрокредиту (абз. 3 преамбули Правил).

Правила затверджені рішенням Кредитної ради АБ «УКРГАЗБАНК» від 02.09.2019 протокол №213/1 зі змінами внесеними рішенням Кредитної Ради АБ «УКРГАЗБАНК» від 22.10.2019 протокол №263/2 та опубліковані на офіційному сайті позивача в мережі Інтернет http://www.ukrgasbank.com.

З Правилами в поточній та попередніх редакціях можна ознайомитися на сайті банку розділі «АРХІВ» за посиланням: https://www.ukrgasbank.com/en/tp2 Приєднання Клієнта до Правил (акцептування даної публічної пропозиції у відповідності із ст.ст. 633, 634 Цивільного кодексу України) здійснюється шляхом підписання Договору про приєднання до Правил, надання мікрокредиту в АБ «УКРГАЗБАНК» за встановленою АБ «УКРГАЗБАНК» формою.

Датою укладення Правил про надання мікрокредиту є дата Договору про приєднання.

Відповідно до умов Договору про приєднання сторони встановили наступне.

Загальний ліміт кредитної лінії встановлюється в розмірі 300 000,00 грн (пункт 1 Договору приєднання).

Кредитна лінія відкривається з 23 грудня 2021 року по 22 грудня 2023 року (включно). Позичальник погашає кредит відповідно до графіку зменшення Ліміту кредитної лінії, встановленого Додатком 1 до Договору про приєднання (пункт 2 Договору приєднання).

За користування кредитом, в межах строку кредитування визначеного в п. 2 цього договору про приєднання, з урахуванням встановленого графіку зменшення ліміту кредитної лінії, позичальник сплачує банку проценти, виходячи із встановленого банком базової процентної ставки, в розмірі 19,3 процентів річних, в національній валюті (пункт 3 Договору приєднання).

За користування кредитними коштами, що не повернуті в строки/терміни, передбачені Договором про надання мікрокредиту (прострочена заборгованість), з врахуванням встановленого графіку зменшення Ліміту кредитної лінії, процентна ставка встановлюється в розмірі 29,3 процентів річних (пункт 4 Договору приєднання).

Інші умови надання кредитних коштів, не передбачені цим Договором про приєднання регулюються положеннями Правил надання мікрокредиту в АБ «Укргазбанк» (пункт 4 Договору приєднання).

Відповідно до пункту 11 Договору приєднання позичальник підтверджує, що всі умови Договору про надання мікрокредиту (в тому числі інформаційні додатки) є зрозумілими та не потребують додаткового тлумачення; що отримав від Банку інформацію, зазначену в частині другій статті 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», до підписання цього договору про приєднання.

Відповідно до п.п. 3.2.1, 3.2.2. Правил надання мікрокредиту в АБ «Укргазбанк» позичальник зобов`язався своєчасно та в повному обсязі, в строки, встановлені Договором про приєднання, повернути отримані в межах кредитної лінії суми Кредиту та сплачувати проценти за користування кредитними коштами.

Позичальник зобов`язався на вимогу Банку у випадках, передбачених пп. 3.3.3. цих Правил, достроково повернути Кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитними коштами, комісії та можливі пені, штрафи (п. 3.2.8. Правил).

Цільове використання (мета) Кредиту: для забезпечення господарської діяльності Позичальника (п.2.2. Правил).

Пунктом 2.8. Правил визначено, що нарахування процентів за користування кредитними коштами в межах строку кредитування, визначеного Договором про приєднання, здійснюється на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за наданими кредитними коштами (строкової заборгованості), виходячи з процентної ставки за користування кредитними коштами, визначеної Договорі про приєднання. При розрахунку процентів за користування кредитними коштами використовується метод «факт/360», виходячи із фактичної кількості днів у місяці та банківського року з розрахунку 360 днів у році, враховуючи перший день та не враховуючи останній день користування кредитними коштами.

Проценти за користування кредитними коштами нараховуються Банком щомісячно, не пізніше останнього банківського дня місяця, за період з дати надання Кредиту по останній календарний день місяця, в якому наданий Кредит, та надалі з першого дня по останній календарний день місяця, в день повного (у т.ч. дострокового) погашення заборгованості по Кредиту, в день дострокового розірвання Договору про надання мікрокредиту, а також в день закінчення строку, на який надано Кредит у відповідності з п. 2 Договору про приєднання, за період з першого календарного дня-місяця, в якому відбувається погашення Кредиту, по день, що передує дню погашення Кредиту, а у разі настання Події припинення до дня настання Події припинення, що визначені в п.4.5.2. цих Правил (абз. 2 п. 2.8. Правил).

Відповідно до пункту 2.9. Правил, проценти за користування кредитними коштами сплачуються Позичальником щомісячно, не пізніше 15-го числа місяця, наступного за місяцем користування Кредитом, а також в день закінчення строку, на який надано Кредит, в день повного погашення заборгованості по Кредиту; в день повного дострокового погашення заборгованості по кредиту або в день дострокового розірвання Договору про надання мікрокредиту.

У разі ненадходження платежів від Позичальника в рахунок погашення процентів за користування кредитними коштами, що вказаний в Договорі про приєднання, у встановлені цими Правилами строки, суми непогашених у строк процентів за користування кредитними коштами визнаються простроченими та наступного банківського дня перераховуються на рахунки з обліку простроченої заборгованості.

Сторони узгодили, що в разі настання Події припинення, Банк зупиняє нарахування процентів за користування кредитними коштами з дати визначених для такої події у п. 4.5.2., а Позичальник зобов`язується сплатити на користь Банку платежі визначені в п. 4.5. цих Правил у випадку їх виникнення.

З дня настання Події припинення вся заборгованість Позичальника щодо погашення суми кредиту, нарахованих процентів за користування кредитними коштами та комісій вважається простроченою, а Позичальник зобов`язаний повернути її та сплатити проценти від суми простроченої заборгованості Позичальника на умовах Договору про надання мікрокредиту.

Відповідно до п.3.3.3. Правил Банк має право відмовитися від надання Позичальнику кредитних коштів за Договором про надання мікрокредиту частково або в повному обсязі, а також вимагати дострокового повного виконання Позичальником своїх зобов`язань по Договору про надання мікрокредиту, включаючи нараховані проценти за користування кредитними коштами, комісії та штрафні санкції, якщо відбулася та триває хоча б одна з наступних подій: зокрема позичальник не виконав у строк свої зобов`язання по поверненню Кредиту (його частини), в тому числі достроковому, та/або сплаті процентів, комісій, штрафних санкцій, передбачених Договором про надання мікрокредиту.

Подією припинення, відповідно до визначенню термінів Правил, є будь-яка з наступних перелічених подій, що відбулись після укладання між сторонами цього Договору, а саме: неповернення Позичальником Кредиту у термін, встановлений у п. 1.3. цього Договору; та/або пред`явлення Банком вимоги про дострокове повернення Кредиту; та/або звернення Банку з позовом про дострокове стягнення Кредиту.

Пунктом 4.5.2. сторони визначили, що днем настання Події припинення та датою прострочення фактичної заборгованості позичальника є: закінчення строку кредитування наступний календарний день після кінцевої дати строку кредитування визначеної в п. 2. Договору про приєднання (п. 4.5.2.1. Правил); пред`явлення Банком вимоги про дострокове повернення Кредиту дата зазначена в такому письмовому повідомленні Банку (п. 4.5.2.2. Правил); звернення Банку з позовом про дострокове стягнення кредиту наступний календарний день за днем поштового відправлення позовної заяви банку до відповідача (п.4.5.2.3. Правил).

На виконання Договору про надання мікрокредиту позивач надав відповідачу (перерахував на його поточний рахунок, вказаний у Договорі про приєднання) кредитні кошти в сумі 275000 грн двома платежами, що підтверджується банківською випискою/особовим рахунком за період з 23.12.2021 по 05.04.2023.

Відповідно до графіку зменшення Ліміту кредитної лінії (Додаток 1 до Договору про приєднання) відповідач повинен сплачувати щомісячно, до 15 числа кожного місяця починаючи з 15.01.2022, в рахунок погашення кредиту грошові кошти в сумі 12500 грн; останній платіж до 22.12.2023.

Позивач вказує, що відповідач не здійснював погашення кредитної заборгованості згідно умов договору про надання мікрокредиту та Правил, у зв`язку із чим виникла прострочена заборгованість за кредитом.

Пунктом 4.1. Правил визначено, що у випадку порушення Позичальником зобов`язань за Договором про надання мікрокредиту, Банк має право відмовитися від виконання своїх зобов`язань, при цьому Позичальник зобов`язаний відшкодувати Банку збитки, а також сплатити штрафи, пеню та інші видатки, понесені Банком за Договором про надання мікрокредиту.

Відповідно до пункту 4.2. Правил під збитками Сторони розуміють неодержані доходи (втрачену вигоду), які Сторона мала право одержати у разі належного виконання зобов`язань за Договором про надання мікрокредиту другою Стороною: нараховані проценти за користування кредитними коштами; комісії, визначені Тарифами; заборгованість за основним боргом за Договором про надання мікрокредиту в повному обсязі; витрати, здійснені Сторонами за Договором про надання мікро кредиту.

З огляду на викладене, позивачем заявлено до стягнення загальну суму заборгованості ФОП Смірнова О.А. за Договором про надання мікрокредиту станом на 05.04.2023 (включно) в розмірі 307 046,15 грн з яких:

заборгованість по кредиту строкова - 162 500,00 грн;

заборгованість по кредиту прострочена - 87 306,21 грн;

заборгованість по процентах поточна - 4 821,26 грн;

заборгованість по процентах прострочена - 52 418,68 грн.

Суд першої інстанції зазначив, що обґрунтованого розрахунку строкової та простроченої заборгованості по кредиту позивач суду не подав, а доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості по процентах суд не приймає до уваги оскільки у ньому не вказано усі платежі по процентах, які здійснені відповідачем, суми заборгованості по кредиту, на які нараховувалися проценти, є необґрунтованими. Судом здійснено розрахунок заборгованості на підставі наявних в матеріалах справи документів та зазначено, що оскільки відповідач у порушення умов Договору про надання мікрокредиту своєчасно та в повному обсязі кредит позивачу не повернув, проценти не сплатив, вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по кредиту в сумі 108339,46 грн та заборгованості по процентах в сумі 1254,03 грн підлягають задоволенню. В решті позову суд першої інстанції відмовив у зв`язку з необґрунтованістю та безпідставністю цих вимог. Крім того, враховуючи повномасштабне вторгнення рф на територію України, тимчасову окупацію м.Сєвєродонецьк, де проживав відповідач, втрату відповідачем житла та іншого майна, а також те, що відповідач є внутрішньо переміщеною особою та має на утриманні малолітню дитину (що підтверджується наданими доказами), місцевий господарський суд відстрочив виконання судового рішення на один рік з дня його ухвалення.

Надаючи правову оцінку вищенаведеним обставинам, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно статтею 509 ЦК України, статтею 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Нормами частини першої статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір №356/2021/МС-3 від 23.12.2021 про приєднання є кредитним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 ГК України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Частиною 1 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.2 ст.1054 ЦК України).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За приписами ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору Банком здійснено переказ коштів позичальнику у загальній сумі 275 000,00 грн двома окремими платежами у сумі 100 000,00 грн та 175 000,00 грн, що підтверджується банківською випискою з особового рахунку за період з 23.12.2021 по 05.04.2023.

Відповідно до умов п.2 Договору приєднання позичальник погашає кредит відповідно до графіку зменшення ліміту кредитної лінії, встановленого додатком 1 до договору приєднання.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна правова норма передбачена ч.1 ст.193 Господарського кодексу України.

Згідно ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Однак, з доданих до позовної заяви документів вбачається, що позичальником допущено порушення виконання зобов`язання за договором приєднання в частині своєчасної сплати кредитних коштів та процентів за користування кредитом.

Так, із наданих до позовної заяви виписок з особового рахунку за період з 23.12.2021 по 05.04.2023 вбачається, що ФОП Смірновим О.А. здійснено наступні оплати за кредитним договором №356/2021/МС-3 від 23.12.2021:

- 13.01.2022 погашення заборгованості по кредиту в сумі 17,50 грн;

- 13.01.2022 погашення заборгованості по процентам в сумі 482,50 грн;

- 14.01.2022 погашення заборгованості по кредиту в сумі 12500,00 грн;

- 02.02.2022 погашення заборгованості по процентам в сумі 3323,71 грн;

- 02.02.2022 погашення заборгованості по кредиту в сумі 12676,29 грн;

- 05.05.2022 погашення заборгованості по процентам в сумі 220,18 грн, яке повернуто позичальнику банком 10.05.2022 згідно рішення банку від 09.05.2022;

- 19.09.2022 погашення заборгованості по процентам в сумі 220,18 грн.

Отже, позичальником ФОП Смірновим О.А. частково сплачено заборгованість по кредиту в загальній сумі 25 193,79 грн та по відсоткам в загальній сумі 4026,39 грн.

Аналогічні дані містяться у наданому АБ «Укргазбанк» розрахунку заборгованості ФОП Смірнова О.А. за кредитними договором №356/2021/МС-3 від 23.12.2021.

Таким чином, прострочена заборгованість ФОП Смірнова О.А. перед АБ «Укргазбанк» за кредитним договором №356/2021/МС-3 від 23.12.2021 становить 249 806,21 грн (з яких 162 500,00 грн заборгованість по кредиту строкова, 87 306,21 грн - заборгованість по кредиту прострочена).

Також наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості та виписками по особовим рахункам підтверджується заборгованість відповідача за відсотками у сумі 57 239,94 грн (з яких 4821,26 заборгованість по відсотках поточна, 52 418,68 грн заборгованість по відсотках прострочена).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем погашено кредит на суму 79160,54 грн, і якщо скласти заявлену позивачем до стягнення суму заборгованості по кредиту (з урахуванням строкової і простроченої) та суму на яку відповідач погасив кредит (249806,21 +79160,54) виходить сума 328966,75 грн, яка є більшою ніж розмір кредитних коштів наданих відповідачу за Договором про надання мікрокредиту (275000 грн). А тому з огляду на графік погашення платежів, заборгованість відповідача по кредиту складає 108339,64 грн.

Стосовно процентів за кредитним договором, суд вказав, що відповідачем сплачено на їх погашення 49164,43 грн. Оскільки, на думку, суду позивачем не надано обґрунтованого розрахунку заявлених до стягнення відсотків, суд самостійно здійснив такий розрахунок та дійшов висновку, заборгованість відповідача по відсотках становить 1254,03 грн.

Колегія суддів не може погодитися з наведеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони не узгоджуються з доказами, наявними в матеріалах справи та суперечать умовам укладеного договору.

Так, місцевим господарським судом при розрахунку сплаченої позичальником суми грошових коштів не враховано відображені у виписках по особових рахунках призначення платежу та характер здійсненої операції.

Зокрема, із наданих виписок вбачається, що фактично позичальником 14.01.2022 сплачено один платіж на суму 12500,00 грн, замість зазначених трьох платежів на суму 12500,00 грн у розрахунку суду.

Щодо платежу 02.02.2022 судом враховано одночасно відомості із виписки по кредиту та дебету на вказану дату, проте 02.02.2022 відповідачем сплачено 16000,00 грн, з яких 12 676,29 грн спрямовано на погашення суми кредиту, а 3323,71 грн на погашення відсотків, що також відслідковується із виписок.

Зазначені судом платежі за травень 2022 у сумах 220,18 грн стосуються погашення процентів за користування кредитом.

Вказана у виписці операція 16.09.2022 у сумі 12 306,21 грн має призначення «винесення на прострочку згідно кредитного договору» та не свідчить про сплату позичальником такої суми, про що помилково зазначив суд.

Аналогічно судом першої інстанції помилково розраховано суму сплачених процентів, оскільки не взято до уваги вказівку на призначення операції, тип виписки, в якій відображено такі відомості.

Крім того, оскільки між сторонами настала подія припинення, суд першої інстанції безпідставно рахує суму заборгованості до 05.04.2023.

Колегія суддів враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №372/3743/15-ц, за яким, не надіслання Банком в досудовому порядку письмової вимоги Позичальнику про дострокове повернення усієї суми кредиту не є перешкодою для реалізації права Банку звернутись в будь який час за захистом своїх порушених прав безпосередньо до суду, оскільки обмеження заявника у праві на судовий захист шляхом відмови в задоволенні позову за відсутності доказів попереднього його звернення до позичальника з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, а вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Також, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 у справі №1519/2-5034/11 зазначено, що звернення особи щодо повернення боргу з позовною заявою до боржника є одним із варіантів вимоги в розумінні частини другої статті 530 ЦК України.

Позиція щодо можливості пред`явлення позикодавцем вимоги до позичальника про повернення суми позики саме шляхом подання до суду відповідного позову викладена у постанові Верховного Суду від 02.02.2022 у справі №743/212/19.

Таким чином, суд, враховуючи викладені вище правові позиції, дійшов висновку, що звернення особи щодо повернення боргу з позовною заявою до боржника є одним із варіантів вимоги в розумінні ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Крім того, право на вимогу дострокового погашення кредитних коштів передбачене умовами пункту 3.3.3 Правил.

Згідно з підпунктом 4.5.2 Правил сторони визначили, що днем настання Події та датою прострочення Фактичної заборгованості Позичальника є, зокрема, звернення Банку з позовом про дострокове стягнення кредиту - наступний календарний день за днем поштового відправлення позовної заяви Банку до відповідача (-чів) (4.5.2.3).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що Банк у спірних правовідносинах відповідно до приписів пункту 9 Договору приєднання та пункту 3.3.3, підпункту 4.5.2.3 Правил скористався правом вимоги дострокового повернення кредиту з огляду на порушення Позичальником обов`язків по сплаті строкових платежів, звернувшись щодо повернення боргу з позовною заявою до боржника.

А оскільки Банк відповідно до наведених положень має право відмовитися від виконання своїх зобов`язань, позичальник згідно з п.п.4.1,4.2 Правил зобов`язаний відшкодувати Банку збитки, а також сплатити штрафи, пеню та інші видатки, понесені Банком за Договором про надання мікрокредиту. Під збитками сторони розуміють неодержані доходи (втрачену вигоду), які сторона мала право одержати у разі належного виконання зобов`язань за Договором про надання мікрокредиту другою стороною: нараховані проценти за користування кредитними коштами; комісії, визначені Тарифами; заборгованість за основним боргом за Договором про надання мікрокредиту в повному обсязі; витрати, здійснені Сторонами за Договором про надання мікрокредиту.

Таким чином, банк має право на отримання від позичальника несплаченої суми боргу, яка розраховується від всієї суми наданого кредиту, що у даному випадку становить 275 000,00 грн, а не 187500,00 грн, як зазначив суд.

Наведені апеляційним господарським судом розрахунки позовних вимог узгоджуються із фактичними обставини справи та підтверджені належними та допустимими доказами.

Слід зазначити, що, як вбачається із наданого розрахунку, позивач не нараховує проценти за прострочену заборгованість у більшому розмірі - 29,3%, як це передбачено умовами Договору приєднання, а рахує їх у розмірі базової процентної ставки - 19,3%.

Колегія суддів вказує, що такі обставини не погіршують становище відповідача, а навпаки, призводять до зменшення суми нарахованих процентів і, відповідно, не свідчать про неправомірність розрахунку.

Щодо стягнення з відповідача процентів за нарахований період, колегія суддів вважає за необхідне також зазначити про наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 (пункти 80-84) вказала, що «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Проценти відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина 2 статті 1050 Цивільного кодексу України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим, зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.

Припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України.

Вказаних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 та від 04.02.2020 у справі №912/1120/16.

Колегія суддів зазначає, що із доданого до позову розрахунку вбачається, що проценти за кредитом нараховані позивачем до моменту пред`явлення вимоги до позичальника, а тому здійснені правомірно, з дотриманням законодавчих норм, умов договору та вищенаведених правових позицій Верховного Суду.

Доводи суду першої інстанції та відповідача щодо не надання позивачем обґрунтованого розрахунку строкової та простроченої заборгованості по кредиту є безпідставними, оскільки у наданому позивачем розрахунку зазначено необхідні вихідні дані для формування заявлених до стягнення сум, які узгоджуються із доданими документами, зокрема, умовами договору, графіком погашення платежів та виписками.

Колегія суддів зазначає, що банківська виписка з особового рахунку клієнта банку може слугувати документом, який підтверджує проведення банком касових операцій, за умови зазначення в ній інформації про проведення банком таких операцій, сум і дат операцій та заповнення обов`язкових реквізитів. Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.03.2018 по справі №225/4626/15-ц, від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 Цивільного кодексу України).

Отже, як встановлено судом, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за договором, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість по кредиту в сумі 307046,15, з яких:

- заборгованість по кредиту строкова в сумі 162500 грн;

- заборгованість по кредиту прострочена в сумі 87306,21 грн;

- заборгованість по процентах поточна в сумі 4821,26 грн;

- заборгованість по процентах прострочена в сумі 52418,68 грн.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною другою статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина четверта статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказів на спростування вищенаведених обставин та розміру заборгованості, відповідачем до суду не надано.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що заявлені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. З огляду на що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню, з прийняттям нового про стягнення з відповідача всієї суми заборгованості.

Щодо доводів апелянта про безпідставне відстрочення судом виконання судового рішення, яке здійснено з порушенням норм процесуального права, колегія суддів вказує про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву відповідач просить відтермінувати строки погашення кредиторської заборгованості на два роки.

В обґрунтування зазначеного клопотання ФОП Смірнов О.А. наводить обставини щодо повномасштабного вторгнення рф на територію України, тимчасову окупацію рф м.Сєвєродонецьк, де проживав відповідач, втрату останнім житла та іншого майна, а також те, що відповідач є внутрішньо переміщеною особою та має на утриманні малолітню дитину (що підтверджується поданими відповідачем доказами).

Суд першої інстанції, з урахуванням наведених відповідачем обставин дійшов висновку про надання відстрочення виконання судового рішення на один рік з дня його ухвалення.

Апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції та зазначає, що відповідач не просив суд саме розстрочити або відстрочити виконання рішення суду та не надав документів на підтвердження відповідних обставин. З цього приводу колегія суддів вказує, що використання відповідачем, який є фізичною особою-підприємцем, у поданому особисто ним відзиві формулювання «відтермінування», а не «відстрочення», не може свідчити про безпідставність застосування судом норм, що регулюють відстрочення судового рішення.

Питання про розстрочення/відстрочення виконання рішення судами має вирішуватись із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення (подібний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 910/1180/19).

У рішенні Конституційного Суду України №5-пр/2013 від 26.06.2013, розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Так, у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

У постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №905/2953/17 зазначено, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чижов проти України», заява № 6962/02).

За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції («Корнілов та інші проти України», заява №36575/02, ухвала від 07.10.2003).

Таким чином, питання про відстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін.

Матеріали справи не містять заперечень та/або доказів на підтвердження того, що відстрочення виконання рішення в даній справі буде порушувати майнові інтереси позивача. При цьому, враховуючи зазначені відповідачем обставини, які утруднюють виконання рішення суду, та надані на їх підтвердження докази, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про надання відстрочення виконання рішення суду на один рік з дня його ухвалення є правомірним, та таким, що забезпечить дотримання балансу інтересів сторін.

Колегія суддів вказує, що звернення з клопотанням до суду про відтермінування строку погашення заборгованості фактично і є клопотанням про надання відстрочення виконання судового рішення, тому що в іншому випадку суд позбавлений можливості використання механізмів відтермінування, відмінних від відстрочення виконання.

При цьому, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при дослідженні поданих учасниками справи клопотань може бути порушенням права на справедливий судовий захист.

Також скаржник зазначає, що судом першої інстанції порушено процедуру розгляду заяви про відстрочення виконання рішення суду, зокрема заяву розглянуто до ухвалення рішення по суті, за результатами розгляду заяви не постановлено ухвали суду. Вказані дії на думку апелянта є грубим порушенням вимог ст.ст. 11, 14, 236, 237, 331 ГПК України.

Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 268 ГПК України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні (частина 1 статті 239 ГПК України).

Вказані норми права свідчать, що суд може відстрочити виконання рішення суду, як під час його ухвалення, так і після шляхом постановлення ухвали.

Суд зазначає, що і в першому, і в другому випадку вирішення питання щодо відстрочення виконання рішення має процесуальний (процедурний) характер. Вид судового рішення (ухвала, рішення) залежить від стадії (моменту), на якій його ухвалено, і не впливає на зміст вирішення відповідної заяви.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 07.03.2024 у справі №905/1053/23.

Отже, доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при ухваленні рішення про надання відстрочки виконання такого рішення є необґрунтованими.

З урахуванням викладеного, доводи апелянта в частині неправомірного відстрочення судового рішення не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, з огляду на що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, з прийняттям в цій частині нового рішення про стягнення з відповідача заявленої заборгованості в повному обсязі. При цьому, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін в частині відстрочення виконання судового рішення на один рік з дня ухвалення рішення.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішення, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі учасникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах в межах вимог і доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених вимог.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 введено в Україні воєнний стан, який продовжено до 11.08.2024 (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 08.05.2024 №3684-IX).

Відповідно до ст.26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

З огляду на поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого статтею 273 ГПК України.

Керуючись статтею 129, 232, 233, 269, 270, п.2, ч.1 ст.275, п.п.2, 3 ч.1 ст.277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» задовольнити частково

Рішення Господарського суду Луганської області від 02.02.2024 у справі №913/424/23 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

В цій частині прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В решті рішення Господарського суду Луганської області від 02.02.2024 у справі №913/424/23 про відстрочення виконання судового рішення на один рік з дня ухвалення рішення залишити без змін.

Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

« 1.Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з фізичної особи-підприємця Смірнова Олексія Анатолійовича, м.Сєвєродонецьк Луганської області (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; фактична адреса: вул. Островського, 27, с. Іванівка Житомирської області, 12415, ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» (вул. Єреванська, 1, м. Київ, 03087, ідентифікаційний код 23697280) заборгованість в сумі 307046,15 грн за договором про надання мікрокредиту, яка складається із: заборгованості по кредиту строкової в сумі 162500,00 грн; заборгованості по кредиту простроченої в сумі 87306,21 грн; заборгованості по процентах поточної в сумі 4821,26 грн; заборгованості по процентах простроченої в сумі 52418,68 грн та витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 4605,69 грн.

3.Відстрочити виконання судового рішення на один рік з дня ухвалення рішення.».

Стягнути з фізичної особи-підприємця Смірнова Олексія Анатолійовича, м.Сєвєродонецьк Луганської області (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; фактична адреса: вул. Островського, 27, с. Іванівка Житомирської області, 12415, ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» (вул. Єреванська, 1, м. Київ, 03087, ідентифікаційний код 23697280) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3554,15 грн.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки касаційного оскарження передбачено ст.ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25.06.2024.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя О.І. Склярук

Суддя В.С. Хачатрян