УХВАЛА

25 червня 2024 року

м. Київ

cправа № 909/678/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ємця А. А. - головуючого, Бенедисюка І. М., Колос І. Б.,

за участю секретаря судового засідання Рєзнік А. В.,

представників учасників справи:

позивача - Семків М. Н.,

відповідача - Мороз О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 21.12.2023 (суддя Малєєва О. В.) та постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2024 (колегія суддів: Бонк Т. Б. - головуючий, Бойко С. М., Якімець Г. Г.) у справі

за позовом ОСОБА_1

до Приватного акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго»

про відшкодування збитків у розмірі 2 989 119,12 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1 ОСОБА_1 (далі - позивач, скаржник) звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго» (далі - Товариство, відповідач) про відшкодування збитків у розмірі 2 989 119, 12 грн, з яких: 2 941 887, 12 грн - упущена вигода, 47 232 грн - збитки зі сплати орендної плати.

1.2 Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно припинив надавати позивачу послуги електропостачання всупереч укладеного між сторонами договору про електропостачання орендного приміщення від 27.12.2007 № 498, чим заподіяв позивачу збитки у вигляді упущеної вигоди, сплаченої орендної плати та суттєвого зменшення доходу у 2018, 2019 роках.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1 Господарський суд Івано-Франківської області у рішенні від 21.12.2023, залишеному без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2024, позов задовольнив частково: стягнув з Товариства на користь позивача 23 489,03 грн збитків; у частині стягнення 2 965 630,09 грн збитків - відмовив.

2.2 Судові рішення мотивовані тим, що орендна плата за період з 03.01.2018 до 31.12.2018 підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, оскільки припинення підприємницької діяльності позивачем у зазначений період є наслідком протиправної поведінки відповідача. При визначенні періоду сплати орендної плати суд першої інстанції врахував висновки суду у справі № 909/520/19, що з 01.01.2019 відповідач не був наділений правом постачати електричну енергію споживачам, що унеможливлювало відновлення ним електропостачання позивачу, а тому в цей період причинний зв`язок між діями відповідача і втратами позивача відсутній.

2.3 Суд першої інстанції встановив, а суд апеляційної інстанції погодився, що позовна вимога про стягнення з відповідача упущеної вигоди в розмірі 2 941 887,12 грн не підлягає задоволенню з огляду на те, що позивач не надав доказів, які б підтверджували реальні підстави на одержання позивачем доходу; а власні припущення позивача щодо розміру упущеної вигоди, математично розрахованого на рівні доходу за 2017 рік, наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу не є підставою для стягнення спірної суми.

3. Короткий зміст касаційної скарги та позиція учасників справи

3.1. Позивач у касаційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 21.12.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2024 в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову про стягнення упущеної вигоди у розмірі 2 941 887,12 грн та збитків зі сплати орендної плати за період 2019 року у розмірі 23 616 грн.

3.2. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), позивач посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених: у постанові Верховного Суду від 07.11.2023 у справі № 922/3928/20, у постанові Верховного суду від 02.12.2020 у справі № 910/14341/18 «з посиланням на висновки у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.09.2020 у справі № 916/4693/15» щодо застосування статті 86, частини 5 статті 236, статті 237 ГПК України, а саме, що господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

3.3. Скаржник зазначає, що за наявності документально підтвердженого розрахунку упущеної вигоди, апеляційний господарський суд не погодившись з таким розрахунком, самостійно не визначив іншу суму нарахувань.

3.4. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу заперечує викладені в ній доводи і просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін. Також відповідач у відзиві зазначає орієнтовну вартість послуг, наданих на підставі договору про надання правової та професійної правничої допомоги. Також від Товариства надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, які підтверджують понесені ним витрати на професійну правничу допомогу.

4. Мотивувальна частина

4.1 Згідно з положеннями частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

4.2 Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником, і які стали підставою для відкриття касаційного провадження

4.3 При цьому сам скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підставу, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

4.4 Дослідивши викладені у касаційній скарзі доводи, зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 909/678/23 на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України з огляду на таке.

4.5 Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

4.6 Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

4.7 Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

4.8 Отже, відповідно до положень пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

4.9 Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

4.10 При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

4.11 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 виклала правову позицію, відповідно до якої на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями, відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

4.12 Так, предметом розгляду у справі № 922/3928/20, на яку посилається скаржник, є стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди на спірну суму вартості послуг з юридичного консультування та представництва за договором, на укладення якого з відповідачем та отримання відповідного доходу позивач мав законні очікування, однак не отримав внаслідок відмови відповідача від виконання своїх обов`язків за результатами відкритих торгів, а саме неправомірної відміни торгів.

4.13 Верховний Суд, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції, якою рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення збитків (упущеної вигоди) в сумі 183 556,74 грн та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні вказаних позовних вимог, виходив з того, що вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. Натомість наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу не є підставою для його стягнення. Виходячи зі статті 74 ГПК України, на позивача покладений обов`язок доведення факту спричинення збитків, обґрунтування їх розміру, доведення безпосереднього причинного зв`язку між правопорушенням та заподіянням збитків і розміром відшкодування.

4.14 У касаційній скарзі позивач також посилається на постанову Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 910/14341/18, предметом розгляду у якій є вимога товариства про стягнення з Міністерства оборони України матеріальної шкоди, у тому числі 3 % річних, інфляційних втрат та неодержаного прибутку, обґрунтована простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання, що відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для нарахування 3 % річних та інфляційних страт, а також заподіянням збитків у виді неодержаного прибутку, розмір яких підтвердив експерт у висновку за результатами проведення економічної експертизи.

4.15 Верховний Суд скасував постанову апеляційного господарського суду у вказаній справі та направив її на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з огляду на те, що суд апеляційної інстанції при вирішенні справи неправильно застосував до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК України та не врахував висновку щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, не перевірив доводів позивача, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заявлені саме до Міністерства оборони України, надані на їх підтвердження докази та не встановив наявності / відсутності порушеного права, на захист якого подано позов. Суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що суд апеляційної інстанції взагалі не надав оцінки обставинам, за якими позивачу було завдано збитків, і які встановлено, зокрема, у рішенні суду у справі № 910/23120/16.

4.16 Надалі Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій у справі № 910/14341/18 в частині стягнення упущеної вигоди та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив з того, що позивач не довів наявності складу цивільного правопорушення, як необхідної умови застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки він не надав належних доказів на підтвердження можливості реального отримання доходів у такій сумі за звичайних обставин, а також вжиття ним як кредитором заходів для їх одержання, що є необхідним при заявлені до стягнення упущеної вигоди.

4.17 Предметом розгляду у справі № 916/4693/15, на яку посилаються позивач у касаційній скарзі та Верховний Суд у справі № 910/14341/18, є невиконання відповідачем належним чином взятих на себе зобов`язань за укладеним з позивачем договором про відкриття кредитної лінії, а предметом зустрічного позову є внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії.

4.18 Як убачається зі змісту оскаржуваних рішень у справі № 909/678/23, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши надану позивачем аудиторську довідку від 25.07.2022 щодо розрахунку упущеної вигоди, з`ясували, що з неї неможливо встановити суму реальних збитків (упущену вигоду) позивача за період 2018- 2019 років і оспорюваний розмір неодержаного прибутку позивач не довів. Водночас в матеріалах справи за висновком апеляційного господарського суду відсутні докази, які підтверджували б реальні підстави на одержання позивачем заявленого доходу, щодо якого виник спір.

4.19 Колегія суддів апеляційного господарського суду виходила також із того, що, вирішуючи спір , суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як: неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства; наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду; вина заподіювача шкоди як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за винятком випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

4.20 Суди попередніх інстанції встановили, що позивач не довів заподіяних йому збитків у вигляді упущеної вигоди у розмірі 2 941 887,12 грн та збитків зі сплати орендної плати у розмірі 23 616 грн.

4.21 Отже, суди першої та апеляційної інстанцій у вирішенні цього спору, перевіряючи підстави для стягнення оспорюваної суми збитків, дослідили та оцінили за правилами статті 86 ГПК України зібрані у справі докази у їх сукупності та дійшли висновку, що у позивача відсутнє право вимагати від відповідача сплати спірної суми в межах цього спору.

4.22 Проаналізувавши зміст наведених скаржником для порівняння постанов Верховного Суду за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, Верховний Суд дійшов висновку про неподібність зазначених позивачем у касаційній скарзі справ за наведеними істотними правовими ознаками зі справою, що розглядається.

4.23 Касаційна інстанція відхиляє посилання скаржника на неврахування судом попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права, викладених у наведених ним постановах Верховного Суду, оскільки зазначені постанови Верховного Суду, на висновки щодо застосування норм права у якій посилається скаржник у касаційній скарзі, була прийнята за іншої, ніж у цій справі, фактично-доказової бази, тобто хоча й у спорах, зокрема, пов`язаних зі стягненням збитків, але за інших встановлених попередніми судовими інстанціями обставин, і за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, залежно від яких (обставин і доказів) і прийняті судові рішення.

4.24 Верховний Суд зазначає, що викладені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди позивача з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, до необхідності встановлення інших обставин, ніж встановлені судом, та стосуються переоцінки наданих сторонами доказів без урахування меж повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 300 ГПК України.

4.25 Водночас Суд звертає увагу на те, що суд касаційної інстанції не має права здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

4.26 Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

4.27 З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України, щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

4.28 Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції та апеляційний господарський суд оцінили подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку у їх сукупності. Суд дав оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності, що відповідає приписам частини 2 статті 86 ГПК України.

4.29 При цьому Верховний Суд зауважує, що ГПК України не містить такого поняття, як «достатність» доказів, натомість законодавець запровадив новий стандарт доказування «вірогідність доказів». Стандарт доказування «вірогідність доказів» на відмінну від «достатності доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто із введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї їх кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

4.30 Отже, Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду та, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що розглядається.

4.31 За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

4.32 Інших підстав для перегляду справи у суді касаційної інстанції, крім пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, позивач у касаційній скарзі не наводить.

4.33 Верховний Суд бере до уваги доводи відповідача, викладені у відзиві на касаційну скаргу, у тій частині, яка узгоджується з викладеним у цій ухвалі.

4.34 У зв`язку з тим що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, відповідно до статті 129 ГПК України вимога позивача про стягнення на його користь судових витрат задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300, 301 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 21.12.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2024 у справі № 909/678/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий А. Ємець

Судді І. Бенедисюк

І. Колос