ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2024 Справа № 914/1072/24

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Галпек-Городок», м. Львів

до відповідача: Приватного підприємства «Тік-В», Львівська область, с. Верин, Львівська область

про стягнення 109 709,08 грн

Суддя Наталія Мороз

За участю секретаря с/з Соломії Дицької

Представники:

Від позивача: Сеньків А. І.

Від відповідача: не з`явився

Суть спору.

Позовну заяву подано Товариством з обмеженою відповідальністю Галпек-Городок до Приватного підприємства Тік-В про стягнення 109709,08 грн.

Ухвалою суду від 29.04.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення виявлених недоліків.

Ухвалою суду від 01.05.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 28.05.2024.

28.05.2024 розгляд справи відкладено на 25.06.2024, про що відповідача повідомлено в порядку ст. 121 ГПК України.

25.06.2024 через систему «Електронний суд» позивач подав документи на підтвердження розміру заборгованості відповідача.

В судове засідання 25.06.2024 представник позивача з`явився, дав пояснення по суті спору, позов просить задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив. Явка повноважних представників учасників справи в судове засідання визнавалась судом обов`язковою.

Суд зазначає, що поштова кореспонденція надсилалася на адресу Приватного підприємства «Тік-В», вказану у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 81635, Львівська обл, с. Верин, вул. Біласа І Данилишина, 57.

Ухвалу суду від 01.05.2024 надіслано судом 02.05.2024 на вказану адресу місцезнаходження відповідача, що підтверджується відповідним Списком розсилки поштової кореспонденції та вручено відповідачу 08.05.2024, що підтверджується витягом інформації відстеження пересилання поштового відправлення за ідентифікатором № 498 «Трекінг» з інтернет-порталу АТ «Укрпошта».

Ухвалу суду від 28.05.2024 надіслано судом 30.05.2024 на вказану адресу місцезнаходження відповідача, що підтверджується відповідним Списком розсилки поштової кореспонденції та вручено відповідачу 04.06.2024, що підтверджується витягом інформації відстеження пересилання поштового відправлення за ідентифікатором № 223 «Трекінг» з інтернет-порталу АТ «Укрпошта».

Відтак, суд констатує про повідомлення відповідача завчасно та належним чином про час, дату та місце розгляду справи в розумінні ст. ст. 120, 122, 242 ГПК України.

З огляду на викладене, з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання сторонами своїх доводів, заперечень, відзиву, доказів тощо, у зв`язку з чим, суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.

За змістом ст. 2 ЗУ "Про доступ до судових рішень", кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18).

Згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Суд звертає увагу на те, що чинний Господарський процесуальний кодекс України, спрямований на забезпечення своєчасності розгляду справ та правової визначеності, унеможливлення зловживання процесуальними правами та підвищення ефективності судочинства в цілому, з огляду на що встановлено точний порядок та присічні строки вчинення процесуальних дій, чіткі стадії судового процесу, розумні обмеження, в тому числі щодо подання доказів. Саме тому всі процесуальні дії суду та учасників процесу повинні вчинятися своєчасно з тим, щоб під час підготовки справи до розгляду не залишилося невирішених питань, які можуть затримати розгляд справи по суті.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи наведене, в тому числі неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Позиція позивача.

Предметом позову у даній справі є стягнення основного боргу, 3% річних, інфляційних втрат, та неустойки за несвоєчасну сплату відповідачем заборгованості, що виникла на підставі укладеного між сторонами договору позики (безвідсоткової) № 09/12-01 від 14.03.2023. Враховуючи наведене, позивач просить суд стягнути з відповідача 90 000,00 грн основного боргу, 15 910,27 грн неустойки, 1 522,66 грн інфляційних втрат та 2 276,15 грн 3% річних.

Позиція відповідача.

Відповідач участі у судових засіданнях особисто або через уповноваженого представника не забезпечив, правом подання відзиву на позовну заяву в порядку статті 80 ГПК України не скористався.

Обставини справи.

14.03.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю Галпек-Городок (позивач, за договором позикодавець) та Приватним підприємством Тік-В (відповідач, за договором позичальник) укладено договір позики (безвідсоткової) № 09/12-01.

За даним договором позикодавець передає на розрахунковий рахунок позичальникові безпроцентну позику на суму 90 000 (дев`яносто тисяч грн) гривень, 00 коп, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму позики в строк три календарні місяці з дня підписання даного договору, не пізніше 15 червня 2023 року включно (п.1.1). Позикодавець зобов`язаний перерахувати позичальникові на його банківський рахунок зазначену суму в строк до 15 червня 2023 року включно (п.2.1). Повернення зазначеної в даному договорі суми позики може відбуватися частинами за бажанням позичальника до строку вказаного в п.1.1 даного договору, тобто до 15 червня 2023 року включно (п.2.2). Зазначена сума безпроцентної позики може бути повернута позичальником достроково (п.2.3). У випадку неповернення зазначеної в п.1.1 суми позики в зазначений у п. 2.2 строк, позичальник сплачує штраф у розмірі 0,1% від суми позики за кожний день прострочення до дня її повернення позикодавцю (п.3.1). Даний договір набуває чинності з моменту перерахування позикодавцем суми позики зазначеної в п.1.1 на банківський рахунок позичальника (п.6.3). Даний договір буде вважатися виконаним при виконанні сторонами взаємних зобов`язань (п.6.4).

На виконання взятих на себе за договором зобов`язань позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача позику в сумі 90 000,00 грн. Дана обставина підтверджується наявною в матеріалах справи платіжною інструкцією № 1223 від 14.03.2023.

Однак, в порушення взятих на себе зобов`язань, позичальником не повернуто зазначену суму позики у зазначений в договорі строк, внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість.

З метою досудового врегулювання спору позивачем надіслано на адресу відповідача претензію від 08.02.2024 № 8/Л/24 з вимогою повернення суми боргу у повному обсязі до 01.03.2024. Однак, вказана претензія залишена Приватним підприємством «Тік-В» без відповіді та задоволення.

Внаслідок прострочення повернення позики, позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача 109 709,08 грн, з яких: 90 000,00 грн сума основного боргу; 15 910,27 грн неустойка; 1 522,66 грн інфляційні нарахування та 2 276,15 грн 3% річних.

Оцінка суду.

У відповідності до положень ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом положень ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В даному випадку, між сторонами виникли права та обов`язки на підставі договору позики (безвідсоткової) № 09/12-01 від 14.03.2023.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно з ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши та проаналізувавши подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем не виконано передбаченого договором та законом обов`язку щодо повернення позики в порядку та терміни, передбачені договором, чим порушено право позикодавця на отримання коштів. Відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача 90 000,00 грн основного боргу підлягає до задоволення.

Внаслідок неналежного виконання зобов`язання щодо повернення коштів позивачем нараховано відповідачу 15 910,27 грн неустойки; 1 522,66 грн інфляційних втрат та 2 276,15 грн 3% річних, у відповідності до розрахунку, доданого до позовної заяви та за вказані в ньому періоди.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Стаття 625 ЦК України, яку позивачем визначено як підставу позовних вимог у даній справі, входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Таким чином, вказаною статтею визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц.

За змістом ст. ст. 524, 533-535 та 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Норми ст. 625 ЦК України спрямовані в першу чергу на те, щоб через неправомірні дії боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншою, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Проценти та індекс інфляції, що стягуються у разі порушення стороною грошового зобов`язання, мають компенсаційний, а не штрафний характер, тоді як ст. ст. 551 ЦК України та 233 ГК України, на які посилається відповідач у клопотанні, передбачена можливість зменшення виключно штрафних санкцій.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що зазначені нарахування обраховано арифметично вірно, відтак, позовні вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 2 276,15 грн та інфляційних втрат у розмірі 1 522,66 грн визнаються судом обґрунтованими і законними та підлягають до стягнення у повному обсязі.

Розглядаючи вимогу щодо стягнення неустойки, суд зазначає наступне.

За змістом ч.1 ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з п.6 ст.231 ГК України, за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань підлягають стягненню штрафні санкції у вигляді пені, розмір якої повинен визначатися обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами та узгоджуватися в договорі.

Так, сторони у п.3.1 договору позики (безвідсоткової) № 09/12-01 погодили, що у випадку неповернення зазначеної в п.1.1 суми позики в зазначений у п.2.2 строк, позичальник сплачує штраф у розмірі 0,1% від суми позики за кожний день прострочення до дня її повернення позикодавцю.

Відповідач, уклавши зазначений договір, погодився на викладені в ньому умови, в тому числі і умову про нарахування штрафу за порушення або неналежне виконання зобов`язань.

Враховуючи наведене, здійснивши перевірку нарахування штрафу у відповідності до розрахунку, доданого до позовної заяви та за вказані в ньому періоди за допомогою програми «Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій» платформи «LIGA:ZAKON», суд зазначає, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача неустойки в розмірі 15 910,27 грн відповідає умовам укладеного договору є арифметично вірною, правомірною та обґрунтованою, відтак підлягає до стягнення з відповідача у повному обсязі.

Відповідно до ст. ст. 73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд констатує, що при розгляді даної справи судом враховано та здійснено належне дослідження сукупності наявних в матеріалах справи доказів, з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів визначених ГПК України.

З аналізу матеріалів справи та наявних доказів у сукупності вбачається, що право позивача, за захистом якого мало місце звернення до суду, є порушеним відповідачем.

Таким чином, станом на день прийняття рішення, сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання підтверджена матеріалами справи, не спростована відповідачем і становить 90 000,00 грн основного боргу, 15 910,27 грн неустойки, 1522,66 грн інфляційних нарахувань та 2 276,15 грн 3% річних. Доказів зворотнього суду не надано.

Судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Тік-В» (81635, Львівська область, с. Верин, вул. Біласа І Данилишина, 57, ідентифікаційний код 36450226) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Галпек-Городок» (79052, м. Львів, вул. Підлісна, 9а, ідентифікаційний код 39342242) 90 000,00 грн основного боргу, 15 910,27 грн неустойки, 1522,66 грн інфляційних нарахувань, 2 276,15 грн 3% річних та 3 028,00 грн судового збору.

Рішення складено 27.06.2024

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст. ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Мороз Н.В.