СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м. Харків Справа № 917/118/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Фоміна В.О.,

за участі секретаря судового засідання Борсук В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтаватранс Плюс» (вх. №1227 П) на рішення Господарського суду Полтавської області від 30.04.2024 (ухвалено суддею Мацко О.С. в приміщені Господарського суду Полтавської області 30.04.2024 о 10:19, повний текст складено 08.05.2024) у справі №917/118/24

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтаватранс Плюс», 36008, м. Полтава, вул. Харківське шосе, буд. 4/15, оф. 102, ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс Ойл», 36000, м. Полтава, вул. Небесної сотні, 9/17, ,

про стягнення 1000000 грн

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Полтавської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Полтаватранс Плюс» з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс Ойл» про стягнення 1000000,00 грн, з них 392186,66 грн пені, 215885,00 грн річних, 391928,34 грн інфляційних, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору на послуги автомобільною та спеціальною технікою №ПТ/СО/010820 від 01.08.2020.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 30.04.2024 у справі №917/118/24 (суддя Мацко О.С.) позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс Ойл» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтаватранс Плюс» 39218,67 грн пені, 391928,34 грн втрати від інфляції, 215885,00 грн річних, 15000,00 грн судового збору, 25000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в іншій частині позову відмовлено.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Полтаватранс Плюс» подало до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс Ойл» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтаватранс Плюс» 39218,67 грн пені, ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс Ойл» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтаватранс Плюс» 392186,66 грн пені. Також заявник апеляційної скарги просить змінити мотивувальну частину рішення від 30.04.2024 у справі №917/118/24 шляхом виключення з нього речення «судом перераховано розмір неустойки за період з 01.11.2022 по 30.06.2023 та встановлено її розмір: 2232655,20 грн».

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що місцевий господарський суд невірно виснував про можливість зменшення розміру пені на 90%. Крім того, визначаючи перерахований розмір неустойки у сумі 2232655,20 грн за період з 01.11.2022 по 30.06.2023, суд не зазначив правові аргументи на спростування розрахунку позивача і не навів у рішенні свій розрахунок, обмежившись лише зазначенням обрахованої суми.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.05.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Полтаватранс Плюс» на рішення Господарського суду Полтавської області від 30.04.2024 у справі №917/118/24; повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 25.06.2024.

16.05.2024 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення; а також вирішити питання про стягнення з позивача на його користь витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до розпорядження Східного апеляційного господарського суду щодо повторного автоматизованого розподілу справи та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.06.2024 у зв`язку з відпусткою судді Білоусової Я.О. для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Фоміна В.О.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечував.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів та вимог апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

01.08.2020 між ТОВ «Полтаватранс Плюс» (виконавець) та ТОВ «Сервіс Ойл» (замовник) укладено договір на послуги автомобільною та спеціальною технікою №ПТ/СО/010820, відповідно до умов якого виконавець надає послуги автомобільним транспортом та/(або) спеціальною технікою (п. 1.1 договору). Сума договору складається із вартості усіх наданих виконавцем, згідно даного договору, послуг відповідно до підписаних сторонами актів прийому-передачі наданих послуг.

Як зазначає позивач, на виконання умов вищенаведеного договору ним надано відповідачу послуги загальною вартістю 6955598,10 грн, які не були в повному обсязі оплачені відповідачем.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 23.02.2023 у справі №917/841/22 стягнуто з ТОВ «Сервіс Ойл» на користь ТОВ «Полтаватранс плюс» 6734869,70 грн заборгованості за договором на послуги автомобільною та спеціальною технікою №ПТ/СО/010820 від 01.08.2020, 1068035,82 грн пені, 1250400,93 грн втрат від інфляції, 144503,80 грн 3% річних, 137967,15 грн судового збору, 18486,88 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката. Вказане рішення набрало законної сили. При цьому, за його змістом пеня, річні та інфляційні були нараховані за період з 16.12.2021 по 29.10.2022.

27.11.2023 між ТОВ «Полтаватранс плюс» (первісний кредитор) та ПАТ «Нафтогазвидобування» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги №9158-НГД, відповідно до умов якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору, а новий кредитор приймає (набуває) право грошової вимоги до боржника (ТОВ «Сервіс Ойл»), що належить первісному кредитору на підставі договору на послуги №ПТ/СО/010820 від 01.08.2020, безспірність якої підтверджується рішенням Господарського суду Полтавської області від 23.02.2023 у справі №917/841/22, в розмірі 9197810,25 грн.

У січні 2024 року ТОВ «Полтаватранс плюс» звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом, в якому з посиланням на те, що заборгованість за договором станом на час укладення договору про відступлення права вимоги не була погашена, просив стягнути з відповідача на свою користь:

- 391928,34 грн інфляційних, нарахованих на суму боргу 6734869,00 грн за період листопад 2022р. листопад 2023р.;

- 215885,00 грн 3% річних, нарахованих на суму боргу 6734869,00 грн за період з 01.11.2022р. по 26.11.2023р.;

- 392186,66 грн пені, нарахованої на суму боргу 6734869,00 грн за період з 01.11.2022 по 26.11.2023.

Необхідно звернути увагу, що загальний розмір пені, нарахований позивачем за вказаний період, складає 3372600,97 грн, з яких він просить стягнути лише 392186,66 грн (в межах загальної ціни позову 1000000,00 грн, пояснивши, що наразі обмежений у коштах для сплати судового збору).

Заперечуючи проти позову відповідач посилається на те, що ТОВ «Сервіс Ойл» не мало можливості виконати свої зобов`язання у зв`язку з форс-мажорними обставинами, а саме введенням на території України воєнного стану та прийнятою правлінням НБУ постановою №18 від 24.02.2022, якою зупинено здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій за рахунками юридичних осіб, кінцевими бенефіціарними власниками яких є резиденти Республіки Білорусь; повідомляє, що 12.01.2024 між сторонами проведено зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 729518,84 грн; наполягає, що позивач скористався своїм правом на стягнення пені з відповідача, заявивши її до стягнення в межах справи №917/841/22; просить зменшити розмір заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних та стягнути з відповідача на користь позивача 1,00 грн інфляційних втрат, та 1 грн 3% річних, в іншій частині вимог відмовити.

Приймаючи оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення 391928,34 грн інфляційних втрат та 215885,00 грн 3% річних, суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість, а тому задовольнив їх.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення пені, суд врахував періоди прострочення виконання зобов`язання відповідачем, періоди, за які позивач просить стягнути неустойку, а також дату скасування карантину в Україні (30.06.2023) та дійшов висновку, що у даному випадку відсутні підстави для застосування строку, визначеного ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та відповідно обмеження нарахування неустойки 6-ма місяцями з дня, коли зобов`язання мало бути виконане. При цьому судом перераховано розмір неустойки за період з 01.11.2022 по 30.06.2023 та встановлено, що її розмір становить 2232655,20 грн. Враховуючи, що дана сума перевищує заявлену до стягнення суму в межах даного позову, суд першої інстанції, не виходячи за межі позовних вимог, дійшов висновку про правомірність і обґрунтованість позовних вимог позивача в розмірі 392186,66 грн. Водночас, з огляду на положення ст. 233 ГК України та 551 ЦК України місцевий господарський суд вважав доцільним зменшити заявлений до стягнення розмір пені на 90% до 39218,67 грн.

Надаючи власну правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.

Як зазначалося, позивачем фактично оскаржується рішення суду лише в частині відмови у стягнення пені у заявленому ним у позові розмірі, а тому суд переглядає оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 629 ЦК України, встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Відповідно ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Полтавської області від 23.02.2023 у справі №917/841/22 стягнуто з ТОВ «Сервіс Ойл» на користь ТОВ «Полтаватранс плюс» 6734869,70 грн заборгованість за договором від 01.08.2020, 1068035,82 грн пеня, 1250400,93 грн втрати від інфляції, 144503,80 грн 3% річних, 137967,15 грн судового збору, 18486,88 грн витрат на витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Відповідно до п. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Таким чином, обставини укладання договору, а також його неналежного виконання відповідачем встановлені рішенням Господарського суду Полтавської області від 23.02.2023 у справі №917/841/22, мають преюдиціальне значення й не потребують доказуванню при розгляді даної справи.

В межах даної справи позивачем заявлено до стягнення, зокрема, 392186,66 грн пені, яка нарахована на суму основного боргу за договором 6734869,00 грн за період 01.11.2022 по 26.11.2023.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (стаття 549 ЦК України).

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що передбачено частиною першою статті 550 ЦК України.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ст. 551 ЦК України).

Господарським кодексом України закріплено право сторін на власний розсуд формулювати умови договору про штрафні санкції (з дотриманням правил ч. 1 ст. 231), їх розмір, спосіб обчислення, підстави застосування, співвідношення із збитками.

Згідно ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Разом з тим, відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

Згідно з ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Статтею 252 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

У постанові від 20.08.2021 у справі №910/13575/20 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, уточнюючи правову позицію Верховного Суду щодо застосування ч. 6 ст. 232 ГК України, зазначив, що у кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій, та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати), або інший строк, відмінний від визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців. Верховний Суд у постанові від 20.08.2021 у справі №910/13575/20 зазначив, що, належним чином дослідивши умови договору, суди попередніх інстанцій правильно встановили, що у справі, яка переглядається, п. 7.2. Договору не містить ні іншого строку, відмінного від встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців, ні вказівки на подію, що має неминуче настати, ні зазначення «до дати фактичного виконання» тощо.

У даній справі сторонами в 5.9 договору визначено, що за недотримання строків оплати наданих послуг, визначених у п. 4.7 цього договору, замовник на письмову вимогу виконавця, сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення оплати.

Таким чином, умови укладеного сторонами договору не містять вказівки на інший, відмінний від ч.6 ст.232 ГК України, строк нарахування неустойки, а конструкція «за кожен день прострочення оплати» вказує на спосіб встановлення (обрахування) неустойки, а не на строк її нарахування в розумінні ч.6 ст.232 ГК України.

Водночас Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02.04.2020, розділ ІХ «Прикінцеві положення» Господарського кодексу України доповнено пунктом 7 такого змісту: « 7. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Проаналізувавши приписи статті 232 Господарського кодексу України з урахуванням положень пункту 7 розділу ІХ «Прикінцеві положення» Господарського кодексу України, колегія суддів констатує, що приписи пункту 7 розділу ІХ «Прикінцеві положення» Господарського кодексу України продовжували на строк дії карантину можливість нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання більше ніж за шість місяців.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено карантин з 12.03.2020 на всій території України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

А тому відсутні підстави для застосування строку, визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України та відповідно обмеження нарахування неустойки 6-ма місяцями з дня, коли зобов`язання мало бути виконане.

Водночас враховуючи, що 30.06.2023 відмінено карантин, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції цілком обґрунтовано здійснено перерахунок розміру пені за період з 01.11.2022 по 30.06.2023 на визначену саме позивачем в розрахунках суму заборгованості (6734869,00грн) та вірно встановлено, що її розмір у вказаний період складає 2232655,20 грн (6734869,00грн (сума боргу) x 2 x 25,00 (облікова ставка НБУ) : 365 x 242 дні (період прострочення з 01.11.2022. по 30.06.2023) : 100).

Тому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги в частині зміни мотивувальної частини рішення та виключення з нього речення «судом перераховано розмір неустойки за період з 01.11.2022 по 30.06.2023 та встановлено її розмір: 2232655,20 грн».

Враховуючи, що вказана сума перевищує заявлену до стягнення позивачем в межах даного спору, суд дійшов правильного висновку про правомірність і обґрунтованість позовних вимог про стягнення пені в сумі 392186,66 грн.

Водночас, місцевий господарський суд дійшов висновку про доцільність зменшення розміру пені на 90% до 39218,67 грн. При цьому, судом першої інстанції враховано, що в межах справи №917/841/22 з відповідача вже стягнуто на користь позивача 1068035,82 грн пені, 1250400,93 грн інфляційних, 144503,80 грн річних (що складає 36,57% від суми основного боргу), а в межах даної справи позивачем також заявлено до стягнення 391928,34грн інфляційних та 215885,00грн річних.

При цьому, місцевим господарським судом зауважено, що за договором про відступлення права вимоги №9158-НГД від 27.11.2023 за передане право вимоги до боржника новий кредитор (ПАТ «Нафтогазвидобування») сплачує до 19.03.2024 первісному кредитору (позивачу) 9197810,25 грн (п.2.2 договору), що має свідчити про захищеність інтересів позивача.

Проте, колегія суддів не може погодитись з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Так, положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.

А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною 2 статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому суд наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №918/116/19.

Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №910/14591/21).

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України, ст. 233 ГК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад господарського судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Поряд з викладеним суд зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, які прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Крім цього категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання.

За змістом наведених вище норм, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав, за яких можливе зменшення пені та штрафу. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки над розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків, тобто не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Отже, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

Колегія суддів враховує, що укладаючи договір сторони погодили усі його істотні умови, в тому числі ціну, строк виконання зобов`язання, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання. Відтак, відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором, усвідомлював визначені ним відповідні умови щодо обсягу зобов`язання, строків його виконання та погодився із передбаченою відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань.

Суд також звертає увагу, що відповідач є господарюючим суб`єктом, який несе відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Колегія суддів зауважує, що відповідачем не доведено жодними доказами та обґрунтуваннями факт винятковості обставин невиконання взятого ним на себе зобов`язання. В матеріалах справи відсутні як докази на підтвердження фінансового стану відповідача, так і значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків.

Посилання відповідача на те, що неможливість проведення розрахунків зумовлена веденням воєнного стану та прийняттям постанови Правління Національного банку України "Про роботу банківської системи в період воєнного стану" №18 від 24.02.2022, якою зупинено здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій за рахунками резидентів держави, що здійснила агресію проти України, є безпідставними. Адже обставини, на які посилається відповідач жодним чином не мають впливати на інших учасників даних правовідносин та не є підставою для не виконання договору та рішення суду, яким підтверджено факт наявності заборгованості, та яке набрало законної сили і є обов`язковим для виконання.

На переконання суду апеляційної інстанції, в даному випадку неустойка у вигляді пені носить виключно компенсаторний характер для кредитора, який тривалий час (зокрема, з грудня 2021 року), не зважаючи навіть на наявність рішення суду, яким підтверджено правомірність та безспірність його вимог в значній сумі (лише основного боргу більше 6,7 млн грн), не може отримати від боржника їх задоволення, а тому не має розцінюватися судом як інструмент збагачення для позивача.

Окрім того, колегія суддів вважає слушними доводи заявника апеляційної скарги, що суд першої інстанції, який, з одного боку, встановив що позивач правомірно здійснив нарахування пені за період з 01.11.2022 по 30.06.2023 в сумі 2232655,20 грн, з іншого боку, не врахував, що позивач вимушено (за браком коштів, зокрема у зв`язку із несплатою заборгованості відповідачем) заявив до стягнення пеню у сумі лише 392186,66грн в межах наявних у нього коштів на сплату судового збору.

Проте, суд першої інстанції ще зменшив вказаний розмір пені (як зазначено в рішенні на 90%) до 39218,67 грн. Таким чином, розмір задоволених судом першої інстанції вимог щодо пені фактично не перевищує 1,76% від визнаних ним же правомірно нарахованими вимог позивача (2232655,20 грн), що фактично нівелює значення даного виду неустойки як засобу відповідальності, що у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення боржником від відповідальності та привести до порушення балансу інтересів сторін.

Факт стягнення іншим рішенням суду пені, інфляційних та річних за попередній період також не позбавляє права кредитора здійснювати їх додаткові нарахування в подальшому відповідно до умов договору та положень чинного законодавства доти, доки зобов`язання не буде виконано в повному обсязі.

Необхідно звернути увагу, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції сторони надали пояснення, що наразі ступінь задоволення вимог первісного кредитора (позивача), визнаних рішенням Господарського суду Полтавської області від 23.02.2023 у справі №917/841/22 та відступлених за договором про відступлення права вимоги №9158-НГД від 27.11.2023, не перевищує 50%. При цьому, остаточний розрахунок за цим договором новий кредитор мав провести з первісним не пізніше 19.03.2024. Тобто навіть станом на час прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення (30.04.2024) новий кредитор не здійснив повний розрахунок з первісним за відступлене право грошової вимоги до боржника.

Таким чином, доводи про «захищеність інтересів позивача» фактом укладення договору про відступлення права вимоги не визнаються судом апеляційної інстанції спроможними.

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми, зокрема ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, і в даному випадку відсутні підстави для зменшення розміру пені.

Згідно зі ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За положеннями ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. В той же час, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, зокрема, якщо суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 269, 270, 277, 281-284 ГПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтаватранс Плюс" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 30.04.2024 у справі №917/118/24 змінити, виклавши перший та другий пункти його резолютивної частини у такій редакції:

"1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс Ойл" (36000, м. Полтава, вул. Небесної сотні, 9/17, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтаватранс плюс" (36008, м. Полтава, вул. Харківське шосе, буд. 4/15, оф. 102, ) 392186,66 грн пені, 391928,34 грн втрати від інфляції, 215885,00 грн 3% річних, 15000,00 грн судового збору, 25000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката".

Пункт четвертий резолютивної частини рішення Господарського суду Полтавської області від 30.04.2024 у справі №917/118/24 виключити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 27.06.2024.

Головуючий суддя О.О. Крестьянінов

Суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя В.О. Фоміна