ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2024 р. Справа№ 920/845/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Палія В.В.

суддів: Кравчука Г.А.

Сибіги О.М.

при секретарі: Бенчук О.О.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 12.06.2024.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок»

на рішення Господарського суду Сумської області від 06.02.2024 (повний текст складено 20.02.2024)

у справі №920/845/22 ( суддя Котельницька В.Л.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук»

про стягнення 1 165 266,97 грн та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та хід розгляду справи

Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноблок» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Сумської області з позовною заявою , в якій просить суд: 1) стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» (далі - відповідач) 1 165 266, 97 грн, в тому числі 593 960 грн оплати за товар, 49 915 грн 3% річних, 142 495, 66 грн пені, 378 896, 31 грн інфляційного збільшення суми боргу відповідно до договору купівлі продажу б/н від 20.08.2021, укладеного між сторонами; 2) зобов`язати відповідача отримати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок» 107 тонн сої за договором б/н від 20.08.2021.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав в повному обсязі зобов`язань за договором купівлі-продажу щодо здійснення попередньої оплати товару у розмірі 80 % вартості товару (2 284 560 грн), позивачем було відвантажено відповідачу товару на загальну суму 820 157, 04 грн, відповідачем перераховано позивачу за товар 690 600 грн. Заборгованість складає 1 593 960 грн. Позивач заявляє до стягнення частину оплати за товар в розмірі 593 960 грн, а також просить суд зобов`язати відповідача отримати у позивача товар за договором, який знаходиться на зберіганні у ТОВ «Краснопільське ХПП» та зарезервований для поставки ТОВ «КРУК», що підтверджується гарантійним листом елеватора № 13/6. За прострочення оплати товару відповідачу відповідно до п. 6.5. договору нарахована пеня в сумі 142 495, 66 грн за період з 10.09.2021 до 10.03.2022, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України 3% річних в сумі 49 915 грн за період з 10.09.2021 до 26.09.2022 та інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 378 896, 31 грн за період вересень 2021року - серпень 2022 року, виходячи з суми заборгованості в розмірі 1 593 960 грн.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 26.01.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2023, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» 11 582, 04 грн пені, 4 067, 74 грн 3% річних, 30 796, 68 грн інфляційних втрат, 2 640, 05 грн витрат по сплаті судового збору. Провадження у справі в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок» 129 557, 04 грн заборгованості закрито у зв`язку з відсутністю предмету спору. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22.08.2023 у справі №920/845/22 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок» задоволено частково; рішення Господарського суду Сумської області від 26.01.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2023 у справі №920/845/22 скасовано в частині стягнення 130 394,72 грн пені, 45 404,54 грн 3% річних, 328 666,81 грн інфляційних втрат; справу №920/845/22 в скасованій частині передано на новий розгляд до Господарського суду Сумської області.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Сумської області від 06.02.2024 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок» 1000,00 грн пені, 45 404,54 грн 3% річних, 328 666,81 грн інфляційних втрат, а також 7566,99 грн витрат зі сплати судового збору.

В решті відмовлено.

Суд першої інстанції при новому розгляді справи дійшов до висновку, що позивачем підтверджено, що відповідач не виконав вимоги п. 3.2. договору щодо своєчасної та повної оплати позивачу передплати в розмірі 80% вартості товару при виконанні позивачем своїх зустрічних зобов`язань щодо надання рахунку.

Разом з цим, суд дійшов до висновку про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок» 1000,00 грн пені.

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22.08.2023:

- покупець, який не здійснив попередню оплату відповідно до умов договору, є стороною, яка порушила зобов`язання.

- суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, а саме статей 13, 86, 269, ч. 5 статті 236 ГПК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Крук» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 06.02.2024 року у справі №920/845/22 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач ( продавець за договором) надає покупцю рахунок-фактуру з визначеним терміном дії оплати товару не менше ніж за 3 (три) дні до моменту відвантаження товару на склад покупця. Проте зазначений документ позивачем не надавався, відповідно зобов`язання не виникло.

Також апелянт зазначає, що згідно із актом звірки взаємних розрахунків заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Техноблок» відсутня.

Окрім того, скаржник посилається на те, що матеріали справи не містять доказів готовності позивача передати товар відповідачеві, натомість матеріали справи містять докази того, що позивач відмовився від виконання договору шляхом відмови поставити товар.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок» та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноблок» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати частково рішення Господарського суду Сумської області від 06.02.2024 року у справі №920/845/22 в частині відмови в задоволенні пені в розмірі 129 394, 72 грн та ухвалити в цій частині нове рішення та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок» 129 394, 72 грн пені.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції неправомірно зменшено пеню до 1000 грн, оскільки відповідачем не надано жодних доказів того, що пеня значно перевищує збитки. Окрім того, відповідач не звертався до суду з клопотанням про зменшення розміру пені.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №920/845/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Палій В.В. - головуючий суддя; судді - Вовк І.В., Сибіга О.М.

В той же час, на час надходження апеляційної скарги, матеріали справи №920/845/22 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою суду від 04.03.2024 відкладено вирішення питання щодо вчинення процесуальних дій, передбачених параграфом 2 глави 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» на рішення Господарського суду Сумської області від 06.02.2024 у справі №920/845/22 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою суду від 18.03.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» на рішення Господарського суду Сумської області від 06.02.2024 у справі №920/845/22 та призначено справу до розгляду на 10.04.2024.

Ухвалою суду від 18.03.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок» на рішення Господарського суду Сумської області від 06.02.2024 у справі №920/845/22 залишено без руху.

Ухвалою суду від 01.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок» на рішення Господарського суду Сумської області від 06.02.2024 у справі №920/845/22 для спільного розгляду з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» на рішення Господарського суду Сумської області від 06.02.2024 у справі №920/845/22.

Ухвалою суду від 04.04.2024 розгляд справи призначено на 17.04.2024, у зв`язку з участю колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді: Палія В.В., суддів - Вовка І.В., Сибіги О.М. у підготовці суддів господарських апеляційних судів Національною школою суддів України з 08.04.2024.

Ухвалою суду від 15.04.2024 у задоволенні клопотань представників Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду по справі № 920/845/22 відмовлено.

Ухвалою суду від 17.04.2024 відкладено розгляд справи на 08.05.2024.

Ухвалою суду від 22.04.2024 задоволено клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 24.04.2024 задоволено клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 08.05.2024 відкладено розгляд справи до 22.05.2024.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку з перебуванням судді Вовка І.В. на лікарняному.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №920/845/22 для сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Палій В.В., судді Сибіга О.М., Кравчук Г.А.

Ухвалою суду від 22.05.2024 апеляційна скарги прийнято до свого провадження, задоволено клопотання представників Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції та призначено справу до розгляду на 12.06.2024.

Позиції учасників справи

02.04.2024 через електронний суд від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги позивача та просив відмовити у її задоволенні.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

20.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Техноблок» (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КРУК» (далі - покупець) укладено договір купівлі-продажу №б/н (далі договір).

Відповідно до договору позивач зобов`язується передати у власність відповідача товар, а саме сою у кількості 150 тонн вартістю 16 372,68 грн за тонну, загальною вартістю 2 855 700,00 грн, а відповідач зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах договору (пункти 1.1, 1.2 договору).

Договір набирає чинності з дати підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (пункт 8.1 договору).

Згідно з умовами пунктів 2.3, 2.5, 2.6, 2.7 договору, товар поставляється автомобільним транспортом покупця за рахунок покупця; моментом переходу права власності на товар вважається підписання товарно-транспортних накладних та (або) видаткових накладних; товар може бути переданий партіями згідно письмового погодження об`ємів та термінів; продавець зобов`язаний передати товар після отримання передплати відповідно до пункту 3.2 договору.

Відповідно до п. 3.2 договору термін оплати: 80% вартості товару передплата протягом 20 календарних днів з моменту підписання договору, 20% вартості товару після надання продавцем всіх документів, зазначених у пункті 4.3 та 4.4 договору та реєстрації податкової накладної на передплату

Форма оплати перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця згідно наданих продавцем рахунків-фактури (пункт 3.1 договору).

Відповідно до п. 5.4 договору покупець зобов`язаний прийняти товар від продавця по вказаній у договорі ціні, кількості та якості; здійснити оплату за товар; сприяти продавцеві у виконанні взятих на себе зобов`язань; виконати всі інші умови даного договору.

Згідно з п. 6.5 договору, у випадку невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором щодо оплати товару покупець сплачує на користь продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочки оплати.

Пунктом 8.1. договору визначено, що договір набирає чинності з дати підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Позивач на виконання вимог договору виставив відповідачу рахунок від 20.08.2021 № УГ000022081 на оплату товару у кількості 150 тонн вартістю 16 700,00 грн за тонну, загальною вартістю з ПДВ 2 855 700,00 грн.

Відповідно до платіжних доручень від 20.08.2021 №10169 на суму 300 600,00 грн, від 13.09.2021 №10264 на суму 360 000,00 грн, згідно з рахунком від 20.08.2021 №УГ22081, відповідач перерахував позивачу за сою 660 600,00 грн.

За видатковими накладними від 31.08.2021 №УГ000022081 та від 13.09.2021 №УГ000022082 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 820 157,04 грн (43,96 т).

Товар отримав представник відповідача начальник комерційного відділу Кісельов Віталій Валерійович на підставі довіреності від 31.08.2021 №109, що видана на отримання від позивача 150 тонн сої за договором купівлі-продажу б/н від 20.08.2021.

Відповідно до платіжних доручень від 18.01.2022 №11054 на суму 10 000,00 грн, від 16.02.2022 №11231 на суму 20 000,00 грн, згідно з рахунком від 20.08.2021 №УГ22081, відповідач перерахував позивачу за сою 30 000,00 грн.

Листом від 09.08.2022 відповідач повідомив позивача, що існуючу заборгованість згідно з договором купівлі-продажу сої б/н від 20.08.2021 в сумі 129 557,04 грн не може погасити до закінчення воєнного стану та просив розглянути можливість погашення заборгованості шляхом надання послуг по переробці сої.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач не виконав в повному обсязі зобов`язань за договором купівлі-продажу щодо здійснення попередньої оплати товару у розмірі 80% вартості товару (2 284 560,00 грн), позивачем було відвантажено відповідачу товару на загальну суму 820 157,04 грн, відповідачем перераховано позивачу за товар лише 690 600,00 грн. Заборгованість по передплаті складала 1 593 960,00 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із статтею 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Згідно зі ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання не допускається; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Як вбачається із матеріалів справи 20.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Техноблок» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КРУК» укладено договір купівлі-продажу.

Судом першої інстанції в рішенні від 26.01.2023 встановлено, що договір купівлі-продажу від 20.08.2021 підписаний сторонами, підписи скріплені печатками товариств, сторонами узгоджено предмет договору, ціну, кількість товару, строки та порядок поставки, оплати товару.

Крім того, в рішенні суду першої інстанції від 26.01.2023 зазначено, що факт вчинення сторонами дій на виконання договору б/н від 20.08.2021 підтверджується рахунком №УГ22081 від 20.08.2021, видатковими накладними №УГ000022081 від 31.08.2021 та №УГ000022082 від 13.09.2021, довіреністю на отримання товару від 31.08.2021 № 109, листом відповідача від 09.08.2022, в яких міститься посилання саме на договір б/н від 20.08.2021.

Відповідно до матеріалів справи за платіжними дорученнями від 20.08.2021 №10169 на суму 300 600,00 грн, від 13.09.2021 №10264 на суму 360 000,00 грн, від 18.01.2022 №11054 на суму 10 000,00 грн, від 16.02.2022 №11231 на суму 20 000,00 грн відповідач перерахував позивачу за товар 690 600,00 грн з призначенням платежу «за сою згідно рах. №УГ22081 від 20.08.2021 р. у т.ч. ПДВ 20%», що спростовує доводи відповідача про невиконання позивачем свого зобов`язання по направленню рахунку відповідачеві.

Враховуючи вищевикладене, судом апеляційної інстанції не приймаються доводи Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» викладені в апеляційній скарзі стосовно того, що договір від 20.08.2021 не був укладений не виконувався та що позивачем не виконано зобов`язання по направлення рахунку.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (частина третя статті 692 ЦК України).

Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу (частина четверта статті 692 ЦК України).

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 ЦК України (стаття 663 ЦК України).

Двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 ЦК України. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 ЦК України (частина перша статті 693 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Відповідно до частини першої статті 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. У цьому разі покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися товаром, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із призначення та властивостей товару.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19 вказано, що попередня оплата - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані.

Оплата за товар є попередньою, якщо відповідно до договору вона має бути здійснена до моменту виконання продавцем свого обов`язку з передачі товару саме у власність, тобто до моменту переходу права власності на товар від продавця до покупця. Це випливає з визначення договору купівлі-продажу, наведеного у частині першій статті 655 ЦК України, яка встановлює обов`язок продавця передати товар саме у власність покупця.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Договір купівлі продажу крім основного зобов`язання продавця передати у власність товар, а покупця - оплатити його, може передбачати низку додаткових зобов`язань, встановлювати певну послідовність вчинення дій продавцем та покупцем.

Виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання (частина перша статті 538 ЦК України).

Правилами зустрічного виконання зобов`язання, встановленими статтею 538 ЦК України, передбачено одночасне виконання кожною із сторін свого обов`язку.

У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі (частина третя статті 538 ЦК України).

Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок (частина четверта статті 538 ЦК України).

Верховний Суд у постановах від 20.05.2019 у справі №908/523/18, від 29.01.2020 у справі №903/154/19, від 25.02.2020 у справі №922/1705/19 зазначив, що виходячи з вимог статті 538 ЦК України, у разі нездійснення покупцем попередньої оплати товару, зобов`язання продавця щодо поставки товару не виникає, а нездійснення ним на свій ризик поставки товару без попередньої оплати, не надає продавцю права вимагати оплати такого товару.

Однак, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанова від 18.08.2023 у справі №927/211/22) дійшла висновку, що таке тлумачення приписів частини третьої статті 538 ЦК України є помилковим, оскільки ця норма спрямована на захист інтересів насамперед постраждалої від невиконання договору сторони, яка має право (а не зобов`язана) зупинити виконання свого обов`язку або відмовитися від його виконання у разі порушення або очікуваного порушення свого зобов`язання з боку іншої сторони.

Вказівка «має право» означає, що сторона може скористатися таким додатковим захистом, але ця норма не може тлумачитися як така, що звільняє іншу сторону від виконання зобов`язання.

Таке тлумачення приписів статті 538 ЦК України по суті прирівнює невнесення передоплати до розірвання договору покупцем в односторонньому порядку (відмови від договору), що є неприпустимим, адже договір є дійсним. І право на його розірвання внаслідок неотримання попередньої оплати виникає саме у продавця, а не покупця.

Відповідно до наведених вище приписів чинного законодавства продавець, який не отримав попередню оплату за товар, який ще не перейшов у власність покупця, має право скористатися одним із наступних способів захисту: 1) стягнути суму попередньої оплати відповідно з умовами договору і продовжувати виконувати договір; 2) розірвати договір та вимагати компенсації збитків.

Покупець, який не здійснив попередню оплату відповідно до умов договору, є стороною, яка порушила зобов`язання.

Відмовляючи у стягненні попередньої оплати, суд позбавляє продавця права вибору, передбаченого ЦК України - наполягати на виконанні в натурі укладеного договору чи вимагати його розірвання та стягнення збитків.

Інше тлумачення статті 538 ЦК України нівелює зміст норм щодо належного виконання зобов`язання за договором, та щодо розірвання договору (відмови від договору) в передбаченому законом та договором порядку.

У статті 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (частина перша). Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом (частина сьома).

Залежно від моменту, з якого договір вважається укладеним, розрізняють консенсуальні договори - вважаються укладеними з моменту, як тільки сторони досягли згоди по всіх істотних умовах договору, що має знайти відображення у формі, яка передбачена для даного виду договору; та реальні договори - є дійсними лише після вчинення на основі досягнутої згоди певної дії з передачі предмета договору (перевезення вантажу, позика, дарування).

Договір купівлі-продажу є консенсуальним договором, який вважається укладеним з моменту досягнення згоди щодо істотних умов договору, що підтверджується його підписанням сторонами. Отже, сторона, яка не здійснила попередню оплату за договором купівлі-продажу, всупереч своїм договірним обов`язкам не може вважати договір неукладеним, а обов`язки зі здійснення попередньої оплати неіснуючими.

Якщо сторона втратила інтерес до виконання договору, зокрема до придбання товару, або не вносить попередню оплату через порушення своїх обов`язків продавцем, то така сторона може скористатися правом розірвання договору. Без здійснення відповідних дій її обов`язки з внесення попередньої оплати, передбачені договором, не є припиненими або виконаними, і відповідно інша сторона може звернутися до суду для стягнення відповідних сум заборгованості за договором в примусовому порядку.

Системне тлумачення статті 538, частини другої статті 625, частини першої статті 655, статті 692, частини першої статті 697 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати від покупця оплати товару, сплати процентів за користування чужими грошовими коштами та інфляційних втрат, навіть якщо товар ще не був переданий у власність покупця. При цьому суд повинен враховувати заперечення іншої сторони (покупця) щодо невиконання продавцем своїх інших зустрічних зобов`язань, передбачених договором (не виставлення рахунку-фактури, неповідомлення інформації про готовність товару до відправки, передбаченої договором, недопуск представників покупця для огляду та перевірки товару тощо). Покупець, заперечуючи проти вимоги продавця про стягнення попередньої оплати, також може доводити очікувану неможливість виконання продавцем свого зобов`язання з передачі товару в натурі (знищення, втрату товару) або істотну затримку у виконанні продавцем своїх обов`язків з передачі товару (очікуване істотне порушення).

Отже, Об`єднана палата дійшла висновку про наявність підстав для відступу (уточнення) висновків щодо застосування статті 538 ЦК України, викладених в постановах Верховного Суду від 20.05.2019 у справі №908/523/18, від 29.01.2020 у справі №903/154/19, від 25.02.2020 у справі №922/1705/19.

Статтею 237 ГПК України визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що суд зауважує, що відповідно до п. 3.1, 3.2, 5.4.1, 5.4.2 договору відповідач зобов`язаний прийняти товар від продавця по вказаній у договорі ціні, кількості та якості; здійснити оплату за товар у розмірі 80% вартості товару протягом 20 календарних днів з моменту підписання договору, шляхом перерахування покупцем грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця згідно наданих продавцем рахунків-фактури.

Зустрічне зобов`язання позивача за договором визначене в п. 3.1, 5.3.1, 5.3.2 договору, а саме: надати продавцем покупцю рахунки-фактури для перерахування відповідачем грошових коштів на рахунок позивача; прийняти оплату за товар у порядку та розмірі, визначених договором; передати у власність покупця товар по вказаній у договорі ціні, кількості та якості. Інших зустрічних зобов`язань позивача перед відповідачем договір не містить.

Враховуючи положення п. 3 договору з 20.08.2021 (дата підписання договору) та протягом 20 календарних днів відповідач зобов`язувався сплатити позивачу 2 284 560,00 грн, що складає 80% від загальної вартості товару.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що відповідач не виконав вимоги п. 3.2. договору щодо своєчасної та повної оплати позивачу передплати в розмірі 80% вартості товару при виконанні позивачем своїх зустрічних зобов`язань щодо надання рахунку.

Щодо стягнення пені, інфляції та 3% річних колегія суддів зазначає наступне.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 610 та частина 1 статті 612 ЦК України).

Положеннями статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі статтями 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов`язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно зі ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись, зокрема, неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання.

Пунктом 6.5 договору, у випадку невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором щодо оплати товару покупець сплачує на користь продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочки оплати.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені за загальний період з 10.09.2021 по 09.03.2022 у сумі 130 394,72 грн, інфляційних втрат за період з 10.09.2021 по 31.08.2022 у сумі 328 661,81 грн, 3% річних за період з 10.09.2021 по 26.09.2022 у сумі 45 404,54 грн колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції про його обґрунтованість.

Стосовно зменшеної суми пені судом першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні приписи наведено у статті 233 ГК України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналіз приписів статей 551 ЦК України 233 ГК України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 зі справи № 904/4685/18 від 21.11.2019 зі справи №916/553/19).

Неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 року №7-рп/2013).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, викладено правову позицію, відповідно до якої за частиною третьою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 Цивільного кодексу України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Отже, у випадку нарахування неустойки, яка є завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

Суд першої інстанції вірно вказав, що заявлені до стягнення суми 3% річних та інфляційних збитків у певній мірі компенсують знецінення несвоєчасно сплачених відповідачем коштів, а також те, що зменшення розміру неустойки (пені) є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

А тому, оцінивши доводи, на які посилаються сторони, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про можливість зменшення розміру пені до 1000 грн.

Слід також зазначити, що чинним законодавством України не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Тому, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №911/867/19 та 25.02.2020 у справі №904/2542/19).

Враховуючи вищевикладене, зазначених в апеляційних скаргах доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог із заявлених підстав. Тоді як інші доводи апеляційної скарги фактично направлені на переоцінку обставин, які були досліджені судом першої інстанції, який надав правильну оцінку доказам та обставинам у даній справі.

А тому апеляційні скарги у даній справі слід залишити без задоволення як необґрунтовані, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки останнє було прийнято з дотриманням вимог чинного законодавства. Суд апеляційної інстанції зазначає, що підстав для виходу за межі вимог та доводів апеляційних скарг (в розумінні ч. 4 ст. 269 ГПК України) суд апеляційної інстанції не встановив.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Сумської області від 06.02.2024 у справі №920/845/22 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покладаються на заявників.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок» на рішення Господарського суду Сумської області від 06.02.2024 у справі №920/845/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 06.02.2024 у справі №920/845/22 залишити без змін.

3. Судові витрати за подачу апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Крук» покласти на заявника.

4. Судові витрати за подачу апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок» покласти на заявника.

5. Матеріали справи №920/845/22 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 18.06.2024.

Головуючий суддя В.В. Палій

Судді Г.А. Кравчук

О.М. Сибіга