УХВАЛА

18 червня 2024 року

м. Київ

cправа № 908/3275/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І. М. (головуючий), Ємця А. А., Колос І.Б.,

за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,

представників учасників справи:

позивача - Губорєва Я. А. (адвокат),

відповідача - Михайловський А. С. (самопредставництво),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду Запорізької області від 14.12.2023 та

постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.04.2024,

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця"

до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради (правонаступник - Департамент соціального захисту населення Запорізької міської ради)

про стягнення 10 271 544,62 грн,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" (далі - Залізниця, позивач) звернулося до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради, правонаступником якого є Департамент соціального захисту населення Запорізької міської ради (далі - Департамент, відповідач) про стягнення 10 271 544,62 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач, який є розпорядником бюджетних коштів, всупереч положенням норм чинного законодавства, не виконав свої зобов`язання щодо компенсації пільгового проїзду та не провів розрахунки за пільгові перевезення окремих категорій громадян за 2019 рік.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 14.12.2023 (суддя - Проскуряков К. В.), яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 03.04.2024 (колегія суддів: Чус О. В., Кощеєв І. М., Дармін М. О.) зі справи № 908/3275/21 у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення місцевий господарський суд з яким погодився суд апеляційної інстанції виходили з того, що: рішенням Запорізької міської ради "Про бюджет міста на 2019 рік" від 19.12.2018 № 57 затверджено Розподіл витрат місцевого бюджету на реалізацію місцевих / регіональних програм у 2019 році, відповідно до якого на компенсацію виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян на залізничному транспорті передбачено асигнування із загального фонду на 2019 рік у розмірі 8 200 000,00 грн; іншого рішення Запорізькою міською радою, зокрема, про збільшення такої суми або про виділення додаткових асигнувань на компенсацію виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян на залізничному транспорті у 2019 році, не приймалося.

Враховуючи рішення органу місцевого самоврядування, яким передбачено видатки на компенсацію виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян на залізничному транспорті на 2019 рік у розмірі 8 200 000,00 грн, а також умови та суму договору "Про компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом у приміському сполученні" від 03.01.2019 за № ПР/ДН-3-198 НЮдч/1, укладеного між сторонами спору, у тому числі і зважаючи на здійснені відповідачем компенсаційні виплати за перевезення залізничним транспортом пільгових категорій громадян за 2019 рік на загальну суму 8 200 000,00 грн, суди дійшли висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача, як на розпорядника коштів місцевого бюджету, іншої частини зобов`язань щодо компенсації пільгового проїзду окремих категорій громадян за 2019 рік, боржником за якими є держава. З огляду на що, і дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятими у справі рішеннями Залізниця звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 14.12.2023 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.04.2024 зі справи; направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

Підставою касаційного оскарження Залізниця визначила пункти 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки вважає, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Так, на обґрунтування підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України Задізниця стверджує про неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених:

- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 904/94/19, у контексті того, що "…пільгове перевезення пасажирів залізничним транспортом передбачено низкою законодавчих актів України. Норми вказаних законів, зокрема, закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовному обов`язку залізничного перевізника надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги…";

- у пункті 54 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 09.06.2023 у справі №916/3938/21 та у постановах Верховного Суду від 14.07.2023 у справі № 916/726/22, від 04.03.2024 у справі № 911/1600/22, у контексті того, що "….належним представником держави має бути орган, визначений Законом про державний бюджет на поточний рік головним розпорядником бюджетних коштів у спірних відносинах. Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника бюджетних коштів, у такому випадку саме Кабінет Міністрів України слід вважати органом, в особі якого держава виступає належним відповідачем, адже - відповідно до пункту 6 статті 116 Конституції України - саме Кабінет Міністрів України розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України…";

- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, у контексті того, що "….правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі…".

Також з посиланням на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України позивач вважає, що:

- справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду (пункт 1 частини першої статті 310 ГПК України);

- оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції (пункт 6 частини першої статті 310 ГПК України);

- судами прийнято рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 8 частини першої статті 310 ГПК України.

У цьому контексті скаржник вказує про неправильне застосування судами положень частини першої статті 29, частини п`ятої статті 30, пункту 1 частини першої статті 31 ГПК України та про неврахування судами істотних обставин спору.

Зокрема, що спір між позивачем та відповідачем виник з правовідносин на виконання Програми, затвердженої рішенням Запорізької міської ради (особи - не залученої за клопотанням позивача до участі у справі) і саме на підставі цього рішення між сторонами укладений Договір на компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом у приміському сполученні від 03.01.2019 за № ПР/ДН-3-198 НЮдч/1.

Також, на переконання позивача, розглядаючи господарську справу № 908/3275/21 і мотивуючи прийняті судові рішення суди першої та апеляційної інстанції (Господарський суд Запорізької області та Центральний апеляційний господарський суд) вважали, що відповідачем (співвідповідачем) по справі має бути визначено "Державу, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи, у цьому випадку, через Кабінет Міністрів України".

Отже, на думку скаржника, факт незалучення судами до участі у справі особи - Держави в особі Кабінету Міністрів України в особі Департаменту з питань судової роботи Міністерства юстиції України безумовно свідчить, що Господарський суд Запорізької області при ухваленні оскаржуваного судового рішення допустив процесуальні порушення, які призвели до порушення права та інтересу позивача, оскільки за наявності очевидного та безумовного обов`язку Держави в особі Кабінету Міністрів України в особі Департаменту з питань судової роботи Міністерства юстиції України, які пов`язані зі здійсненням відшкодування збитків - "компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян залізничним транспортом у приміському сполученні" не залучив до участі у справі Кабінет Міністрів України.

Скаржник, з огляду на такі висновки судів та наведені вище міркування, вважає, що в силу положень частини п`ятої статті 30 ГПК України справа мала би бути передана за правилами виключної підсудності і розглянута Господарським судом міста Києва та Північним апеляційним господарським судом.

Верховний Суд ухвалою від 15.05.2024 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Залізниці на рішення Господарського суду Запорізької області від 14.12.2023 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.04.2024 зі справи № 908/3275/21 та призначив її до розгляду на 18.06.2024.

Департамент у відзиві на касаційну скаргу не погоджується з доводами Залізниці, вважає їх безпідставними і необґрунтованими, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані рішення та постанову залишити без змін.

Так, під час вивчення матеріалів справи колегія суддів з`ясувала, що 19.04.2024 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постановив ухвалу, якою передав справу № 907/825/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

За висновком колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 19.04.2024 у справі № 907/825/22, наявна судова практика свідчить, що існує принципово різний підхід Касаційного господарського суду та Касаційного цивільного суду до вирішення питання в частині наявності / відсутності підстав для скасування оскаржуваного судового рішення (у разі, якщо суд прийняв рішення про права, інтереси та обов`язки іншої особи, однак не залучив останню до участі у справі) не лише у рамках господарської юрисдикції, а тому існує необхідність вирішення питання у частині застосування положень пункту 8 частини першої статті 310 ГПК України та положень пункту 8 частини першої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України, які є подібними щодо процедури вирішення питання наявності / відсутності підстав для скасування оскаржуваного судового рішення у разі якщо суд прийняв рішення про права, інтереси та обов`язки іншої особи, однак не залучив останню до участі у справі.

Підставою для передачі справи № 907/825/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду касаційний господарський суд зазначив, зокрема, про необхідність відступити від висновку щодо застосування положень пункту 8 частини 1 статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (скасування судових рішень на підставі пункту 8 частини 1 статті 411 ЦПК України можливе саме за скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси; проте така особа не скористалась своїм правом на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення) у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду у постановах від 09.01.2024 у справі № 397/389/22, від 06.12.2023 у справі № 932/1140/21, від 03.08.2023 у справі № 754/1879/22, від 28.06.2023 у справі № 637/46/21, від 05.04.2023 у справі № 521/8184/20.

Велика Палата Верховного Суду 09.04.2024 постановила ухвалу про прийняття справи №907/825/22 до розгляду.

Отже, виходячи з доводів касаційної скарги та підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України з посиланням на пункт 8 частини першої статті 310 ГПК України, колегія суддів у справі № 908/3275/21 вважає, що для формування єдиної правозастосовчої практики у спірних правовідносинах має важливе значення, зокрема, врахування висновків Великої Палати Верховного Суду у застосуванні положень пункту 8 частини першої статті 310 ГПК України.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

З огляду на те, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 907/825/22 матиме суттєве значення для вирішення питання у вирішенні цієї справи. З урахуванням того, що постанова Верховного Суду є остаточною і виступає джерелом формування судової практики, а також для єдності судової практики, колегія суддів вважає за необхідне зупинити провадження у справі № 908/3275/21 відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України до прийняття відповідного рішення Великою Палатою Верховного Суду у справі № 907/825/22.

Керуючись статтями 228, 234, 314 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 908/3275/21 за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Запорізької області від 14.12.2023 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.04.2024 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 907/825/22 та оприлюднення повного тексту судового рішення ухваленого за результатами такого розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя А. Ємець

Суддя І. Колос