номер провадження справи 9/74/24
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2024 Справа № 908/932/24

м.Запоріжжя Запорізької області

За позовом: Концерну «Міські теплові мережі», м. Запоріжжя

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ «ПРАВО ГАРАНТ», м. Запоріжжя

про стягнення суми 31324,07 грн.

Суддя Боєва О.С.

Без виклику сторін

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду Запорізької області 01.04.2024 надійшла позовна заява Концерну «Міські теплові мережі» про стягнення з відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ «ПРАВО ГАРАНТ» суми 31324,07 грн заборгованості (документ сформований в системі «Електронний суд» 01.04.2024).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 01.04.2024 здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/932/24 та визначено до розгляду судді Боєвій О.С.

Ухвалою господарського суду від 04.04.2024 вищевказану позовну заяву на підставі ч.1 ст. 174 ГПК України залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

16.04.2024 від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків (документ сформований в системі «Електронний суд» 15.04.2024), до якої додані докази на усунення недоліків позовної заяви та докази направлення копії заяви про усунення недоліків з додатками відповідачу.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 17.04.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/932/24. Присвоєно справі номер провадження 9/74/24. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Предметом розгляду є позовні вимоги, викладені у повній заяві, які мотивовані, зокрема, наступним. ТОВ «ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ «ПРАВО ГАРАНТ» є власником нежитлового приміщення 134, першого поверху (літ. А-4), загальною площею 265,1 кв.м. в будинку 39-А по вул. Незалежної України (попередня назва Сорок років Радянської України) в м. Запоріжжя, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач починаючи з 2016 року намагався укласти з власником нежитлового приміщення договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді. Незважаючи на відсутність укладеного між сторонами договору, Концерн «МТМ» у період з січня 2016 по березень 2017 (а саме: січень 2016-квітень 2016, жовтень 2016-березень 2017), відпустив відповідачу теплову енергію до вказаного приміщення. Позивачем були сформовані та надані споживачу акти приймання-передачі теплової енергії та рахунки на оплату спожитої послуги, які надсилалися засобами поштового зв`язку. Факт отримання послуги з постачання теплової енергії до житлового будинку в якому знаходиться приміщення відповідача підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювальних сезонів. Відповідач не виконав свої обов`язки по сплаті за надану послугу в указаний період, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість у розмірі 31324,07 грн, яка заявлена позивачем до стягнення. Позов обґрунтовано ст.ст. 11, 15, 16, 258, 509, 526, 629, 712 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 193, 222 ГК України, Законом України «Про теплопостачання», Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 за №1198.

06.05.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (документ сформований в системі «Електронний суд» 03.05.2024), відповідно до якого просив застосувати строк позовної давності у справі №908/932/24 та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти заявлених вимог відповідач зазначив, зокрема, про наступне. ТОВ «ЮК ПРАВО ГАРАНТ» за період січень 2016 березень 2017 не отримувало теплову енергію від Концерну «Міські теплові мережі» у зв`язку з чим відсутні зобов`язання з оплати рахунків. Розмір приєднаного (максимального) теплового навантаження зазначено 0,006036 Гкал/годину, що перевищує показники, розраховані Фірмою «Інжсервіспроект» в Розрахунку тепла на опалення нежитлового приміщення № 134/2 за адресою вул. 40 років Рад. України (Незалежної України) буд. 39-а у м. Запоріжжя, здійсненого за замовленням відповідача, в якому зазначено, що розрахункова теплова потужність складає 6,05 кВт. 1 кВт дорівнює 0.00086 Гкал/годину. Таким чином, 6,05 кВт 0,005203 Гкал/годину. Неправильно визначено кількість теплового обладнання системи опалення офісу, а саме кількістю 7 (сім) радіаторів. Приміщення, що займає ТОВ ЮК «Право Гарант», обладнане чавунними радіаторами М-150 в кількості 48 секцій, з яких три по десять секцій і дві по дев`ять, всього 5 (п`ять) чавунних радіаторів М-150, що підтверджується Актом обстеження системи теплоспоживання від 18.04.2016 року, складеним інженером 1-ї категорії сектора ТІ Хільченко О.С. у присутності директора відповідача. Позивач при здійсненні розрахунку зазначає 7 (сім) чавунних радіаторів М-150, що значно впливає на розрахунок вартості теплової енергії. У зв`язку з цим, розрахунок розміру заборгованості здійснений позивачем, який складає 31 324 грн. 07 коп., здійснений безпідставно. До того ж, розрахунок складений із врахуванням позивачем теплового господарства відповідача, що нараховує 7 (сім) чавунних радіаторів, що не відповідає фактичній кількості, а відтак, розмір вартості теплової енергії здійснено неправильно. Відсутність постачання теплової енергії до приміщення відповідача також досліджувалось в межах справ № 908/2188/18 за позовом Концерн «Міські теплові мережі» до ТОВ «ЮК «ПРАВО ГАРАНТ» про стягнення заборгованості у сумі 31 324,07 грн. за період з січень 2016р. по березень 2017р. Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 13.12.2018 по справі № 908/2188/18 позовна заява була залишена без розгляду у зв`язку з неможливістю позивачем підтвердити постачання теплової енергії до приміщення відповідача. Щодо застосування строків позовної давності, то, як зазначив відповідач, оскільки позивач звернувся до суду 01.04.2024, тому вимога про стягнення заборгованості за період січень 2016 березень 2017 заявлена поза межами строку позовної даності.

27.05.2024 до суду від позивача надійшли додаткові пояснення по справі (документ сформований в системі «Електронний суд» 24.05.2024), у яких зазначено, що у зв`язку з тим, що позивач в силу завантаженості не встиг надати відповідь на відзив та враховуючи введення в Україні воєнного стану, просив прийняти до уваги письмові пояснення. У своїх поясненнях позивач зазначив, зокрема, про наступне. Відповідач є споживачем теплової енергії, відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги. Факт отримання теплоносія в період опалювального сезону підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального періоду 2016-2017 років, які оприлюднені на офіційному сайті Запорізької міської ради. У зв`язку з тим, що приміщення відповідача приєднане до внутрішньобудинкової системи житлового будинку то відповідно до законодавства відносини регулюються «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 р. за № 630. Порядок обліку та оплати послуг визначається п. 12 вказаних Правил, а саме: у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі. Згідно з п. 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) доповнено пунктами 12-14 такого змісту: « 12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Ця норма була включена до Цивільного кодексу Законом № 540-IX від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020р. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався Постановами Кабінету Міністрів України та діяв на час звернення Концерном «МТМ» до суду з цим позовом. Надані до позовної заяви письмові докази є належними та допустимими. Крім того, рішенням Господарського суду Запорізької області від 16.10.2023 року у справі №908/2504/23 було задоволено позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Право гарант» про стягнення заборгованості за надану послугу з постачання теплової енергії за період з 01.11.2021 по 31.05.2023.

17.06.2024 до суду від позивача надійшли додаткові пояснення по справі (документ сформований в системі «Електронний суд» 14.06.2024) в яких викладено обґрунтування порядку та методики нарахувань. У прохальній частині пояснень позивачем, зокрема, викладено клопотання про поновлення строку для подачі письмових пояснень та прийняття їх до уваги.

Стосовно клопотання позивача про поновлення строку для подачі письмових пояснень, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно зі ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Отже з наведенного слідує, що пояснення позивача або відповідача, крім пояснень третьої особи, не є заявами по суті.

Разом з тим, з положень ч. 1 ст. 42 ГПК України, зокрема, слідує, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

При цьому, строки для подання пояснень сторонами процесуальним законом не визначено і, відповідно, такий строк може бути встановлений судом у разі, якщо такі пояснення подаються у відповідності до приписів ч. 5 ст. 161 ГПК України, згідно з якою: суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

Тобто надання пояснень у справі це право сторони, яке реалізується з дозволу суду.

Розглянувши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

Позивач Концерн «Міські теплові мережі» є суб`єктом природної монополії відповідно до положень Закону України «Про природні монополії» та за приписами статті 19 Закону України «Про теплопостачання» як монополіст не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі.

Концерн «Міські теплові мережі» діє на підставі Статуту. Основною метою діяльності Концерну «Міські теплові мережі» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією. Предметом діяльності Концерну є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ та організацій, її збут та інше.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме від 22.01.2024 (а.с. 35 (на звороті)), Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «ПРАВО ГАРАНТ» є власником нежитлового приміщення 134, першого поверху літ. А-4, загальною площею 265,1 кв.м., за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сорок років Радянської України (нова назва Незалежної України), буд. 39-а.

У позові позивачем зазначено, що договір між сторонами укладено не було, послуги з теплопостачання на вказаний вище об`єкт відповідача надавалися в період з січня 2016 по березень 2017. При цьому облік відпущеної теплової енергії здійснювався по особовому рахунку № 211471.

Матеріали справи свідчать, що Концерном «МТМ» складені Акти приймання-передачі теплової енергії за період з січня 2016 по квітень 2016 включно та з жовтня 2016 по березень 2017 включно, на оплату наданих послуг виставлені рахунки на загальну суму 31324,07 грн. В актах зазначено, що один примірник оформленого належним чином акту підлягає поверненню Теплопостачальній організації; у разі неповернення оформленого акту або ненадання письмових заперечень про його підписання, акт вважається погодженим.

Листом №1090/09 від 12.07.2018 позивач повідомив відповідача про наявність заборгованості за надані послуги з теплопостачання, з урахуванням приписів ст. 530 ЦК України просив оплатити суму боргу. Також просив підписати акти приймання-передачі теплової енергії та акт звірки взаємних розрахунків, підписані екземпляри повернути на адресу позивача. До листа повторно були додані акти приймання-передачі теплової енергії та рахунки на оплату за спірний період.

У зв`язку з відсутністю оплати з боку споживача, позивач 23.01.2023 направив відповідачу вимогу 15/05-юр від 17.01.2023 про термінове вирішення питання щодо погашення заборгованості за відпущену теплову енергію в сумі 31324,07 грн.

Вимога залишена відповідачем без реагування, сума боргу в добровільному порядку не погашена.

Зазначене стало підставою для звернення позивача з позовом до суду, за яким відкрито провадження у даній справі.

Проаналізувавши норми чинного законодавства та фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 Закону України «Про теплопостачання» від 02.06.2005 №2633-IV, відносини між суб`єктами діяльності у сфері теплопостачання регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Проектування, будівництво, реконструкція, ремонт, експлуатація об`єктів теплопостачання, виробництво, постачання теплової енергії регламентуються нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами відносин у сфері теплопостачання.

За змістом пунктів 4, 14 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 №1198, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією; споживач зобов`язаний до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання укласти з теплопостачальною організацією такий договір.

У статті 24 Закону України «Про теплопостачання» встановлені права та обов`язки споживача теплової енергії і, зокрема, обов`язок своєчасного укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

З огляду на викладені норми права, поставка теплової енергії без договору не допускається.

Між тим, взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії відповідно до пунктів 1-2, 4 Правил користування тепловою енергією визначаються і в тому випадку, коли такий договір відсутній, оскільки вони є обов`язковими для виконання усіма теплопостачальними організаціями незалежно від форми власності, споживачами, організаціями, що виконують проектування, пуск, налагодження та експлуатацію обладнання для виробництва, транспортування, постачання та використання теплової енергії.

З аналізу положень зазначених Правил, що термін споживач застосовується в значно ширшому значенні, оскільки він також розповсюджується і на осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання.

Відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме від 22.01.2024 (а.с. 35 (на звороті)), 23.07.2015 за ТОВ «Юридична компанія «ПРАВО ГАРАНТ» зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, першого поверху літ. А-4, загальною площею 265,1 кв.м., яке розташоване за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Сорок років Радянської України, буд. 39-а, приміщення 134.

Зі змісту Актів обстеження системи опалення від 18.04.2016 (а.с. 69), від 27.07.2016 (а.с. 31) та від 04.07.2018 (а.с. 32) слідує, що об`єкт нежитлового приміщення, яке належить відповідачу на праві приватної власності, розташоване на першому поверсі житлового будинку. Система опалення приміщення офісу загальна з системою опалення житлового будинку.

Тому при подачі теплової енергії в централізовану систему опалення будинку в опалювальні періоди одночасно опалювалось приміщення відповідача.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є примусове виконання обов`язку в натурі.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні приписи містить ст. 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

Згідно з положеннями ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Концерн «Міські теплові мережі» (позивач у справі) діє на підставі Статуту. Основною метою діяльності Концерну «Міські теплові мережі» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією. Предметом діяльності Концерну є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ та організацій, її збут та інше.

Концерн «Міські теплові мережі» є суб`єктом природної монополії відповідно до положень Закону України «Про природні монополії» та за приписами статті 19 Закону України «Про теплопостачання» як монополіст не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі.

З положень ч.1 ст.275 Господарського кодексу України слідує, що споживач (абонент) зобов`язаний оплачувати прийняту енергію.

Відповідно до пункту 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (які були чинними на час виникнення спірних правовідносин), розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку (ч. 6 ст. 25 Закону України «Про теплопостачання»).

Оскільки нежитлове приміщення, яке є власністю відповідача у спірний період (з січня 2016 по березень 2017 включно), має спільне з житловим будинком підключення до теплової мережі позивача (іншого відповідачем не доведено), факт отримання теплоносія в період опалювального сезону підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювальних періодів 2016-2017 у м. Запоріжжя, які оприлюднені на офіційному сайті Запорізької міської ради, актами приймання-передачі та рахунками за спожиту теплову енергію.

До заяви про усунення недоліків позовної заяви позивачем, зокрема, додано витяг з сайту Концерну «Міські теплові мережі, який містить дані про оснащення будинку №39-А по вул. Незалежної України комерційним засобом обліку Sonometer 2000 зав. №922804Y157 (а.с. 54-56). Також матеріали справи містять Акти зняття показань приладів обліку теплової енергії за період з січня 2016 по березень 2017 (включно).

До позовних матеріалів позивачем доданий розрахунок теплового потоку на опалення для споживача ТОВ «ЮК «Право Гарант» на об`єкт нерухомого майна за адресою: вул. Незалежної України, буд. 39-А. Вихідні данні, які використовувалися для розрахунку, співпадають з даними, які зазначені в Акті обстеження системи теплоспоживання від 18.04.2016, який підписано керівником споживача Загрія Р.О.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким, зокрема, було внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК з «Достатність доказів» на нову «Вірогідність доказів» і викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Так, відповідно до статті 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, зокрема, додано до позову (в копіях): інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності відповідача на об`єкт споживання теплоносія, копію проекту Договору №211471 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01.12.2016 з додатками та доказами його надсилання споживачу, розрахунки теплового навантаження на опалення від 2003 року та №4188/09 від 03.08.2016, витяг з сайту Концерну «Міські теплові мережі» щодо інформації по будівлі №39-А по вул. Незалежної України (показники: опалювальної площі, теплове навантаження на будинок, тиск теплоносія, відомості про лічильник теплового навантаження), Акти зняття показань приладів обліку теплової енергії за спірний період, Акти приймання-передачі теплової енергії за спірний період, рахунки на оплату.

Здійснивши аналіз наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що факт надання позивачем послуг з теплопостачання на нежитлове приміщення, яке є власністю відповідача, у період з січня 2016 по березень 2017 року на суму 31324,07 грн з більшою вірогідністю мав місце, аніж не був, про що стверджує відповідач у відзиві на позов без долучення відповідних доказів на спростування позиції позивача.

Таким чином позивач виконав свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення, а відповідач зобов`язаний оплатити надані послуги.

Суд відхиляє доводи відповідача, викладені у відзиві, як такі, що побудовані на концепції негативного доказу, яка суперечить принципу змагальності, не містить доказів на спростування відповідних тверджень позивача про надання послуг з теплопостачання у спірний період на нежитлове приміщення, яке належить відповідачу на праві приватної власності, загальною вартістю 31324,07 грн (на підтвердження чого позивач надав суду відповідні документи). При цьому, висловлюючи свої заперечення щодо неправильного визначення позивачем розміру приєднаного (максимального) теплового навантаження та кількості теплового обладнання системи опалення офісу, відповідачем не надано контррозрахунку вартості послуг з теплопостачання за вказаний у позові період, а наданий Розрахунок витрат тепла на опалення нежитлового приміщення, здійснений Фірмою «Інжсервіспроект» за замовленням відповідача, складений станом на 2015 рік.

Відповідач у відзиві на позов заявив зокрема про застосування строків позовної давності, зазначивши, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

У ч. 5 ст. 261 ЦК України вказано, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У постанові Верховного Суду від 23.01.2020 по cправі № 916/2128/18 вказано, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. Таким чином, доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, оскільки позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 74 Господарського процесуального кодексу України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Предметом розгляду справи є стягнення з відповідача (споживача) заборгованості за надані послуги з теплопостачання на об`єкт нерухомого майна, який належить позивачу на праві приватної власності, має спільну систему теплопостачання з будинком, за період з січня 2016 року по березень 2017 року (включно).

Відповідно до пункту 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (які були чинними на час виникнення спірних правовідносин), оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Отже, з урахуванням того, що оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), з 21.02.2016 у позивача виникло право пред`явити вимогу до відповідача про виконання зобов`язання з оплати отриманих послуг з теплопостачання наданих у січні 2016 року. При цьому, суд враховує, що у зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане, тому в даному випадку обчислення строку позовної слід здійснювати окремо по кожному з актів приймання-передачі теплової енергії.

Позивач з позовом до суду звернувся 01.04.2024, що підтверджується реєстрацію позову в системі «Електронний суд».

Позивач у позові вказує, що строк позовної давності не сплив на підставі п. 12 та п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, положеннями яких строки, визначені статтями 257, 258, 259, 362, 559, 681, 728, 7896, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії карантину (COVID-19) та на період дії в Україні воєнного стану.

Суд частково погоджується з даною позицією позивача, з огляду на наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 (із наступними змінами і доповненнями) з 12 березня 2020 на всій території України установлено карантин.

Відповідно до Закону України № 540-IX від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (Закон набрав чинності 02.04.2020), розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12 такого змісту:

«Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

При цьому, Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX набрав чинності 02.04.2020.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався відповідними Постановами Кабінету Міністрів України та відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» був відмінений з 24 год. 00 хв. 30.06.2023.

Також, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2024, який затверджений Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан з 05:30 год. 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому відповідними Указами Президента України було неодноразово продовжено строк дії воєнного стану в Україні. Згідно з Указом Президента України № 271/2024 від 06.05.2024 у зв`язку із з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05:30 14.05.2024 строком на 90 діб.

Законом України № 2120-IX від 15.03.2022, в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного Кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19 наступного змісту:

«У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

Закон України від 15 березня 2022 року № 2120-IX набрав чинності 17.03.2022.

На підставі викладеного, приймаючи до уваги, що заборгованість, яка є предметом розгляду даної справи, виникла за загальний період з січня 2016 по березень 2017 (включно), трирічний строк позовної давності по вимогам про сплату боргу за січень 2016 по лютий 2017 включно (з урахуванням строків оплати - не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем)) сплив (пропущений). Що стосується вимоги про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію у березні 2017 року, то оскільки у позивача виникло право пред`явити вимогу до відповідача про виконання зобов`язання з оплати отриманих послуг з теплопостачання наданих у березні 2017 з 21.04.2017, то строк позовної давності в цій частині з урахуванням його продовження на строк дії карантину відповідно до Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020, не пропущений.

Наслідки спливу позовної давності визначені в статті 267 ЦК України.

У ч. 3 ст. 267 ЦК України вказано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач клопотання про застосування строків позовної давності виклав у відзиві на позов (а.с.65-67), в якому просив відмовити у задоволенні позову.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд встановив доведеність порушення цивільного права, за захистом якого позивач звернувся до суду, та закінчення перебігу встановленого законом строку для звернення до суду (спливу строку позовної давності) за вимогами про стягнення заборгованості за період з січня 2016 по лютий 2017 включно, з огляду на що у задоволенні позову в цій частині судом відмовляється.

В іншій частині, а саме в частині вимог позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості з постачання теплової енергії у березні 2017 позов підлягає задоволенню. При цьому, суд зазначає, що відповідно до розрахунку позивача доданого до заяви про усунення недоліків позовної заяви (а.с. 59 на звороті), з урахуванням здійсненого перерахунку, заборгованість відповідача за березень 2017 становить 2270,60 грн, що також слідує і з рахунку направленого відповідачу на оплату наданих послуг за березень 2017.

На підставі усього вищевикладеного, позовні вимоги задовольняються судом частково на суму 2270,60 грн.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на сплату судового збору, суд враховує наступне.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 2 ст. 123 ГПК України).

З положень ч. 1, п.п.1, п.п.2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» слідує, що судовий збір за розгляд немайнових вимог складає 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за розгляд майнових вимог - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду.

За змістом ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Приймаючи до уваги, що позовна заява сформована позивачем в системі «Електронний суд», до сплати за подання цієї позовної заяви із застосуванням коефіцієнту пониження належить судовий збір у розмірі 2422,40 (3028, 00 грн х 0,8).

Позивачем на підтвердження сплати судового збору до позовної заяви додана копія платіжного доручення № 5968 від 14.06.2022 на суму 2481,00 грн.

Таким чином при зверненні з позовом до суду позивач надмірно сплатив судовий збір в розмірі 58,60 грн.

У позовній заяві позивачем викладено відповідне клопотання про повернення йому надмірно сплаченого судового збору у розмірі 58,60 грн.

За змістом п. 1 ч. 1, ч. 2 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

З огляду на наведені вище норми права, суд дійшов до висновку про задоволення викладеного у позовній заяві клопотання позивача про повернення йому з Державного бюджету надмірно сплаченого судового збору в сумі 58,60 грн.

На підставі викладеного вище та у відповідності до положень статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору в сумі 175,59 грн (пропорційно розміру задоволених позовних вимог) покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ «ПРАВО ГАРАНТ», (69037, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 39-А) на користь Концерну «Міські теплові мережі», (69091, м.Запоріжжя, вул. Героїв полку «Азов», буд. 137) суму 2270 грн 60 коп. заборгованості.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ «ПРАВО ГАРАНТ», (69037, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 39-А) на користь Концерну «Міські теплові мережі», (69091, м.Запоріжжя, вул. Героїв полку «Азов», буд. 137) суму 175 грн 59 коп. витрат зі сплати судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повернути Концерну «Міські теплові мережі», (69091, м.Запоріжжя, вул. Героїв полку «Азов», буд. 137) з Державного бюджету України суму 58 (п`ятдесят вісім) грн 60 коп. судового збору (надмірно сплаченого), перерахованого за платіжним дорученням № 5968 від 14.06.2022.

Дане рішення є підставою для повернення Концерну «Міські теплові мережі» , (69091, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку «Азов», буд. 137) з Державного бюджету України суми 58 (п`ятдесят вісім) грн 60 коп. судового збору, перерахованого за платіжним дорученням № 5968 від 14.06.2022.

Повне рішення складено та підписано 27.06.2024.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено впродовж двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.С. Боєва