ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2024 р. Справа№910/1553/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Євсікова О.О.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 19.06.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська бронетехніка»

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2024 (повний текст рішення складено 12.04.2024)

у справі №910/1553/24 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська бронетехніка»

про стягнення 90 711 273,70 грн,

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України (далі по тексту - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська бронетехніка» (далі по тексту - відповідач) про стягнення 50 866 485,70 грн пені, 39 844 788,00 грн штрафу та 847 840,00 грн судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Державного контракту №403/1/22/383 від 13.12.2023 на поставку товарів оборонного призначення (далі по тексту - Контракт) в частині термінів поставки Товару, зазначеного у Специфікації у зв`язку із чим позивач нарахував відповідачу 50 866 485,70 грн пені, розрахованої по кожному Акту приймання-передачі товарів оборонного призначення, та 39 844 788,00 грн 7 % штрафу на підставі пункту 7.3 Контракту.

Господарський суд міста Києва рішенням від 02.04.2024 у справі №910/1553/24 позов задовольнив частково; стягнув з відповідача на користь позивача штраф у розмірі 9 961 197,00 грн, пеню у розмірі 12 716 621,43 грн та судовий збір у розмірі 847 840,00 грн; в іншій частині позову суд першої інстанції відмовив.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача на його користь 50 866 485,70 грн пені та 39 844 788,00 грн штрафу за порушення відповідачем умов Контракту. Водночас судом першої інстанції частково задоволено клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки та зменшено їх розмір на 75 %, враховуючи інтереси обох сторін, статус та специфіку діяльності позивача та відповідача під час дії воєнного стану, виконання відповідачем взятих на себе за Контрактом зобов`язань, хоч і з порушенням строку, ненадання позивачем доказів понесення збитків у зв`язку із порушенням відповідачем умов Контракту та правову природу неустойки як міри відповідальності, а не способу збагачення іншої сторони.

Не погодившись із ухваленим рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2024 у справі №910/1553/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача штрафні санкції у розмірі 5 % від заявленої позивачем суми, а саме: 4 535 563,69 грн, що складається із 2 543 324,28 грн пені та 1 992 239,40 грн штрафу.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, зокрема щодо порушення позивачем умов Контракту, оскільки позивачем самостійно змінено строки та розміри здійснення попередньої оплати, що впливає на терміни поставки та на наявність форс-мажорних обставин, що підтверджується Сертифікатом про форс-мажорні обставини №3200-23-4111 від 02.10.2023. За твердженням відповідача, судом першої інстанції не було досліджено обставини щодо повідомлення відповідачем позивача про неможливість виконання зобов`язань за Контрактом, дотримання відповідачем порядку повідомлення, причинам неможливості виконання умов Контракту, взаємозв`язок наведених причин з умовами Контракту, безпосередній зв`язок впливу форс-мажорних обставин на строки поставки Товарів за Контрактом.

Також, за твердженням відповідача, судом не було встановлено факту виникнення у позивача збитків.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська бронетехніка» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2024 у справі №910/1553/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Євсіков О.О.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 06.05.2024 витребував з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1553/24; відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська бронетехніка» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2024 у справі №910/1553/24.

Матеріали справи №910/1553/24 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 13.05.2024.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 15.05.2024 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська бронетехніка» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2024 у справі №910/1553/24; розгляд апеляційної скарги призначив на 18.06.2024 об 12 год. 00 хв.

21.05.2024 позивачем сформовано та подано до Північного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2024 у справі №910/1553/24 залишити без змін.

Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідача позивач посилається на поставку товару з порушенням строку, встановленого Контрактом, що і стало підставою для нарахування відповідачу штрафних санкцій на підставі пункту 7.3 Контракту, при цьому посилання відповідача на лист від 15.08.2022 №к про надання комерційної пропозиції є помилковим та таким, що суперечить пункту 11.2 Контракту.

Як зазначає позивач, також не заслуговує на увагу наданий відповідачем Сертифікат Київської обласної (регіональної) Торгово-промислової палати від 02.10.2023 №3200-23-4111, у якому зазначено про обставини непереборної сили з 01.08.2023 по 02.10.2023. Водночас до компетенції Торгово-промислової палати не входить засвідчення форс-мажорних обставин, що стосуються зобов`язань за міжнародними контрактами. Посилання апелянта на умови пункту 6.3 Контракту також не заслуговують на увагу, оскільки він вправі залучити третіх осіб для виконання умов Контракту, однак залишається відповідальним за виконання зобов`язань перед позивачем.

Стосовно тверджень апелянта щодо прибутку та збитків позивача під час війни, то кошти сплачені виконавцями за неналежне виконання контрактів у вигляді штрафних санкцій не є прибутком позивача, направляються до Державного бюджету України, а пред`явлення позовів про стягнення штрафних санкцій є способом стимулювання недобросовісних виконавців щодо неналежного виконання умов Контрактів. Неналежне виконання, порушення строків виконання умов державного контракту впливає на обороноздатність країни в цілому та на репутацію позивача, при цьому спірні правовідносини стосуються забезпечення обороноздатності країни у період дії особливого період.

03.06.2024 відповідачем сформовано та подано до Північного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 18.06.2024 виникла необхідність оголосити перерву до 19.06.2024 до 14 год. 15 хв.

Представник відповідача у судовому засіданні 19.06.2024 підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2024 у справі №910/1553/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір штрафних санкцій на 95 %.

У судовому засідання 19.06.2024 представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2024 у справі №910/1553/23 залишити без змін.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, відповіді на відзив, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

13.12.2022 між позивачем (Замовник) та відповідачем (Виконавець) укладено Контракт, за умовами пункту 1.1 якого Виконавець зобов`язується поставити Замовнику з дотриманням вимог законодавства України, умов і вимог Контракту товари оборонного призначення (надалі - Товар), найменування, технічні характеристики, кількість, вартість (ціна) та строки поставки яких зазначені у цьому Контракті та в Специфікації товарів оборонного призначення (Додаток 1 до Контракту) (надалі - Специфікація), для подальшого використання Збройними Силами України, а Замовник зобов`язуються прийняти Товар через Вантажоодержувача, який визначається не пізніше ніж 5 (п`ять) календарних днів до дати поставки окремою вказівкою Замовника (лист), та оплатити Товар в строк і на умовах, визначених цим Контрактом (а.с. 33-40).

Вартість (ціна) Контракту становить 4 882 604 100 (чотири мільярди вісімсот вісімдесят два мільйони шістсот чотири тисячі сто) гривень 00 копійок без податку на додану вартість (пункт 2.2 Контракту).

Датою виконання Виконавцем зобов`язань щодо поставки Товару є дата затвердження Вантажоодержувачем акта приймання-передачі. Датою належного виконання умов Контракту є дата підписання Сторонами Акта приймання-передачі Товару за Контрактом (пункт 3.3 Контракту).

Згідно з пунктом 4.1 Контракту Виконавець зобов`язаний поставити Товар згідно з умовами цього Контракту не пізніше строку, визначеного в Специфікації, та надати Замовнику документи згідно з пунктом 2.7 цього Контракту.

Пунктами 7.1, 7.2 та 7.3 Контракту сторони погодили виконувати взяті на себе зобов`язання належним чином відповідно до умов Контракту, а також відповідно до вимог чинного законодавства України, а за відсутності таких вимог та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться до зобов`язань такого виду. У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цим Контрактом Сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього Контракту. У разі порушення строків поставки Товару з Виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотків вартості Товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за кожний день прострочення понад 30 днів додаткового стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Контракт набирає чинності з дати підписання його сторонами і скріплення їхніх підписів відбитками печаток сторін (за наявності) та діє до 31 грудня 2023 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Контрактом (пункт 11.1 Контракту).

Специфікацією товарів оборонного призначення, що поставляються за державним контрактом (Додаток 1) визначено найменування товарів, їх комплектація, технічні умови, кількість, вартість та строк поставки (а.с. 41).

Додатковими угодами № 1 від 18.01.2023 (а.с. 42), № 2 від 16.02.2023 (а.с. 44), № 3 від 28.02.2023 (а.с. 46), № 4 від 16.03.2023 (а.с. 48), № 5 від 14.04.2023 (а.с. 50), № 6 від 16.05.2023 (а.с. 53), № 7 від 27.06.2023 (а.с. 55 зворотній бік - 56) внесено зміни до Контракту, зокрема, змінено вартість (ціну) Контракту. До кожної Додатковї угоди сторони склали та підписали Специфікацію товарів оборонного призначення.

Відповідно до пункту 1 Додаткової угоди № 7 від 27.06.2023 викладено пункт 2.2 розділу 2 Контракту в новій редакції, якою передбачено, що вартість (ціна) Контракту становить 4 989 572 138 (чотири мільярди дев`ятсот вісімдесят дев`ять мільйонів п`ятсот сімдесят дві тисячі сто тридцять вісім) гривень 74 копійки без податку на додану вартість.

Як встановлено судом першої інстанції і зазначене підтверджується матеріалами даної справи, відповідно до наступних актів приймання-передачі товарів оборонного призначення відповідач передав, а позивач прийняв Товар, передбачений умовами Контракту, а саме: № 296/27/227 від 28.07.2023: Товар кількістю 1176 шт. за ціною 18 039,65 грн за одиницю відповідно до пункту 1 Специфікації, на загальну суму 21 214 628,40 грн; № 296/27/227 від 28.07.2023: Товар кількістю 1160 шт. за ціною 18 205,90 грн за одиницю відповідно до пункту 2 Специфікації, на загальну суму 21 118 844,00 грн; № 296/27/227 від 28.07.2023: Товар кількістю 5000 шт. за ціною 18 729,24 грн за одиницю відповідно до пункту 3 Специфікації, на загальну суму 93 646 200,00 грн; №296/27/227 від 28.07.2023: Товар кількістю 638 шт. за ціною 18 708,73 грн за одиницю відповідно до пункту 4 Специфікації, на загальну суму 11 936 169,74 грн; №301/27/227 від 01.08.2023: Товар кількістю 362 шт. за ціною 18 708,73 грн за одиницю відповідно до пункту 4 Специфікації, на загальну суму 6 772 560,26 грн; № 326/28/227 від 22.08.2023: Товар кількістю 848 шт. за ціною 18 491,57 грн за одиницю відповідно до пункту 5 Специфікації, на загальну суму 15 680 851,36 грн; № 301/27/227 від 01.08.2023: Товар кількістю 652 шт. за ціною 18 491,57 грн за одиницю відповідно до пункту 5 Специфікації, на загальну суму 12 056 503,64 грн; №432/30/227 від 31.10.2023: Товар кількістю 1848 шт. за ціною 5 892,35 грн за одиницю відповідно до пункту 9 Специфікації, на загальну суму 10 889 062,80 грн; №455/31/227 від 04.11.2023: Товар кількістю 4992 шт. за ціною 5 892,35 грн за одиницю відповідно до пункту 9 Специфікації, на загальну суму 29 414 611,20 грн; № 259/26/227 від 23.06.2023: Товар кількістю 3160 шт. за ціною 6 423,20 грн за одиницю відповідно до пункту 21 Специфікації, на загальну суму 20 297 312,00 грн; № 273/26/227 від 14.07.2023: Товар кількістю 3144 шт. за ціною 6 607,84 грн за одиницю відповідно до пункту 22 Специфікації, на загальну суму 20 775 048,96 грн; № 270/26/227 від 07.07.2023: Товар кількістю 4 986 шт. за ціною 6 607,84 грн за одиницю відповідно до пункту 22 Специфікації, на загальну суму 32 946 690,24 грн; № 264/26/227 від 30.06.2023: Товар кількістю 6 012 шт. за ціною 6 607,84 грн за одиницю відповідно до пункту 22 Специфікації, на загальну суму 39 726 334,08 грн; № 259/26/227 від 23.06.2023: Товар кількістю 2 852 шт. за ціною 6 607,84 грн за одиницю відповідно до пункту 22 Специфікації, на загальну суму 18 845 559,68 грн; № 306/27/227 від 05.08.2023: Товар кількістю 5 300 шт. за ціною 2 026,92 грн за одиницю відповідно до пункту 23 Специфікації, на загальну суму 10 742 676,00 грн; № 270/26/227 від 07.07.2023: Товар кількістю 19 500 шт. за ціною 2 026,92 грн за одиницю відповідно до пункту 23 Специфікації, на загальну суму 39 524 940,00 грн; № 264/26/227 від 30.06.2023: Товар кількістю 19 500 шт. за ціною 2 026,92 грн за одиницю відповідно до пункту 23 Специфікації, на загальну суму 39 524 940,00 грн; № 259/26/227 від 23.06.2023: Товар кількістю 5 700 шт. за ціною 2 026,92 грн за одиницю відповідно до пункту 23 Специфікації, на загальну суму 11 553 444,00 грн; № 368/29/227 від 15.09.2023: Товар кількістю 1 800 шт. за ціною 2 104,40 грн за одиницю відповідно до пункту 24 Специфікації, на загальну суму 3 787 200,00 грн; № 306/27/227 від 05.08.2023: Товар кількістю 13 200 шт. за ціною 2 104,40 грн за одиницю відповідно до пункту 24 Специфікації, на загальну суму 27 778 080,00 грн; № 368/29/227 від 15.09.2023: Товар кількістю 10 000 шт. за ціною 2 102,10 грн за одиницю відповідно до пункту 25 Специфікації, на загальну суму 21 021 000,00 грн; № 380/29/227 від 23.09.2023: Товар кількістю 17 300 шт. за ціною 2 077,69 грн за одиницю відповідно до пункту 26 Специфікації, на загальну суму 35 944 037,00 грн; № 368/29/227 від 15.09.2023: Товар кількістю 7 700 шт. за ціною 2 077,69 грн за одиницю відповідно до пункту 26 Специфікації, на загальну суму 15 998 213,00 грн; № 282/27/227 від 21.07.2023: Товар кількістю 60 480 шт. за ціною 1 205,06 грн за одиницю відповідно до пункту 34 Специфікації, на загальну суму 72 882 028,80 грн; № 301/27/227 від 01.08.2023: Товар кількістю 11 548 шт. за ціною 1 205,06 грн за одиницю відповідно до пункту 34 Специфікації, на загальну суму 13 916 032,88 грн; № 259/26/227 від 23.06.2023: Товар кількістю 20 000 шт. за ціною 1 718,31 грн за одиницю відповідно до пункту 36 Специфікації, на загальну суму 34 366 200,00 грн; № 422/30/227 від 20.10.2023: Товар кількістю 17 482 шт. за ціною 1 767,70 грн за одиницю відповідно до пункту 37 Специфікації, на загальну суму 30 902 931,40 грн; № 395/29/227 від 29.09.2023: Товар кількістю 20 088 шт. за ціною 1 767,70 грн за одиницю відповідно до пункту 37 Специфікації, на загальну суму 35 509 557,60 грн; № 352/28/227 від 01.09.2023: Товар кількістю 20 088 шт. за ціною 1 767,70 грн за одиницю відповідно до пункту 37 Специфікації, на загальну суму 35 509 557,60 грн; № 264/26/227 від 30.06.2023: Товар кількістю 20 088 шт. за ціною 1 767,70 грн за одиницю відповідно до пункту 37 Специфікації, на загальну суму 35 509 557,60 грн; № 259/26/227 від 23.06.2023: Товар кількістю 88 шт. за ціною 1 767,70 грн за одиницю відповідно до пункту 37 Специфікації, на загальну суму 155 557,60 грн; № 413/30/227 від 13.10.2023: Товар кількістю 9 990 шт. за ціною 1 767,70 грн за одиницю відповідно до пункту 37 Специфікації, на загальну суму 17 659 323,00 грн; № 445/31/227 від 04.11.2023: Товар кількістю 1 502 шт. за ціною 1 765,77 грн за одиницю відповідно до пункту 38 Специфікації, на загальну суму 2 652 186,54 грн; № 422/30/227 від 20.10.2023: Товар кількістю 2 498 шт. за ціною 1 765,77 грн за одиницю відповідно до пункту 38 Специфікації, на загальну суму 4 410 893,46 грн; № 445/31/227 від 04.11.2023: Товар кількістю 8 000 шт. за ціною 1 745,26 грн за одиницю відповідно до пункту 39 Специфікації, на загальну суму 13 962 080,00 грн; № 220/25/227 від 19.05.2023: Товар кількістю 5 000 шт. за ціною 1 220,56 грн за одиницю відповідно до пункту 43 Специфікації, на загальну суму 6 102 800,00 грн.

Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Позивач звернувся до відповідача з претензією № 220/11/38 від 03.01.2024 (а.с. 60-65), відповідно до якої вимагав сплатити штраф та пеню у загальному розмірі 90 711 270,40 грн за порушення строку поставки товару.

Спір виник через порушення відповідачем умов Контракту в частині своєчасної поставки Товарів, а тому позивач нарахував відповідачу штрафні санкції у вигляді пені та штрафу.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).

Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із частинами 1, 2, 6 статті 265 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Статтею 663 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 ГПК України).

За положеннями статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина 1 статті 253 ЦК України).

Як встановлено судом першої інстанції з наявних у матеріалах справи доказів, відповідач порушив строки поставки товарів оборонного призначення, визначених Специфікацією, а саме: 28.07.2023 - поставлено 1 176 одиниць (42 дня протермінування); 28.07.2023 - 1 160 одиниць (42 дня протермінування); 28.07.2023 - 5 000 одиниць (42 дня протермінування); 28.07.2023 - 638 одиниць (42 дня протермінування); 01.08.2023 - 362 одиниць (46 днів протермінування); 22.08.2023 - 848 одиниць (67 днів протермінування); 01.08.2023 - 652 одиниць (46 днів протермінування); 04.11.2023 - 4 992 одиниць (172 дня протермінування); 31.10.2023 - 1 848 одиниць (168 днів протермінування); 23.06.2023 - 3 160 одиниць (7 днів протермінування); 14.07.2023 - 3 144 одиниць (28 днів протермінування); 07.07.2023 - 4 986 одиниць (21 день протермінування); 30.06.2023 - 6 012 одиниць (14 днів протермінування); 23.06.2023 - 2 852 одиниць (7 днів протермінування); 05.08.2023 - 5 300 одиниць (81 день протермінування); 07.07.2023 - 19 500 одиниць (52 дня протермінування); 30.06.2023 - 19 500 одиниць (45 днів протермінування); 23.06.2023 - 5 700 одиниць (38 днів протермінування); 15.09.2023 - 1 800 одиниць (122 дня протермінування); 05.08.2023 - 13 200 одиниць (81 день протермінування); 15.09.2023 - 10 000 одиниць (122 дня протермінування); 23.09.2023 - 17 300 одиниць (130 днів протермінування); 15.09.2023 - 7 700 одиниць (122 дня протермінування); 21.07.2023 - 60 480 одиниць (5 днів протермінування); 01.08.2023 - 11 548 одиниць (16 днів протермінування); 23.06.2023 - 20 000 одиниць (7 днів протермінування); 20.10.2023 - 17 482 одиниць (126 днів протермінування); 29.09.2023 - 20088 одиниць (105 днів протермінування); 01.09.2023 - 20 088 одиниць (77 днів протермінування); 30.06.2023 - 20 088 одиниць (14 днів протермінування); 23.06.2023 - 88 одиниць (7 днів протермінування); 13.10.2023 - 9 990 одиниць (119 днів протермінування); 04.11.2023 - 1 502 одиниць (141 день протермінування); 20.10.2023 - 2 498 одиниць (126 днів протермінування); 04.11.2023 - 8 000 одиниць (141 день протермінування); 19.05.2023 - 5 000 одиниць (3 дня протермінування).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини 1 статті 611 ЦК України).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із частино 2 статті 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Таким чином, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених частиною четвертою статті 231 ГК України, можливо, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладанні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки невиконання грошового зобов`язання. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 19.09.2019 у справі №904/5770/18 та у постанові від 31.03.2021 у справі №916/3848/19.

Пунктами 7.1, 7.2 та 7.3 Контракту сторони погодили виконувати взяті на себе зобов`язання належним чином відповідно до умов Контракту, а також відповідно до вимог чинного законодавства України, а за відсутності таких вимог та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться до зобов`язань такого виду. У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цим Контрактом Сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього Контракту. У разі порушення строків поставки Товару з Виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотків вартості Товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за кожний день прострочення понад 30 днів додаткового стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

За вказані вище порушення строку поставки Товару позивачем було нараховано відповідачу пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості Товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а саме: 891 014,40 грн; 886 991,44 грн; 3 933 140,40 грн; 501 319,13 грн; 311 537,77 грн; 1 050 617,04 грн; 554 599,16 грн; 5 059 313,12 грн; 1 829 362,55 грн; 142 081,18 грн; 581 701,37 грн; 691 880,50 грн; 556 168,67 грн; 131 918,92 грн; 870 156,75 грн; 2 055 296,88 грн; 1 778 622,30 грн; 439 030,90 грн; 462 126,24 грн; 2 250 024,50 грн; 2 564 562,00 грн; 4 672 724,81 грн; 1 951 782,00 грн; 364 410,14 грн; 222 656,53 грн; 240 563,40 грн; 3 893 769,35 грн; 3 728 503,54 грн; 2 734 235,94 грн; 497 133,80 грн; 1 088,90 грн; 2 101 459,44 грн; 373 958,30 грн; 555 772,60 грн; 1 968 653,30 грн; 18 308,40 грн відповідно. Загальна сума пені становить 50 866 485,70 грн.

Також, зважаючи на прострочення поставки Товару вартістю 569 211 257,00 грн понад тридцять днів позивачем нараховано відповідачу штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості, а саме 39 844 788,00 грн.

Поширене застосування неустойки саме з метою забезпечення договірних зобов`язань обумовлено насамперед тим, що неустойка є зручним інструментом спрощеної компенсації втрат кредитора, викликаних невиконанням або неналежаним виконанням боржником своїх зобов`язань.

Нарахування неустойки (пеня, штраф) здійснюється замовником, починаючи з наступного дня від кінцевої дати постачання товару, визначеної договором, до моменту надходження (постачання) товару, визначеного актом приймання-передачі.

Неустойка як господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань започатковує визначеність у правовідносинах за зобов`язаннями, а саме - відповідальність має настати щонайменше в межах неустойки. Тобто неустойка підсилює дію засобів цивільно-правової відповідальності, робить їх достатньо визначеними, перетворюючи в необхідний, так би мовити, невідворотній наслідок правопорушення. Отже неустойка стає оперативним засобом реагування у разі порушення або неналежного виконання зобов`язання, яким можна скористатись як тільки було порушено зобов`язання, не чекаючи викликаних ним негативних наслідків (в тому числі у вигляді збитків).

Отже, завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми. При цьому, для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідно зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про її стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але і безпосередньо договору.

Перевіривши правильність розрахунку пені та штрафу, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що розрахунок позивача є арифметично правильним, відповідає положенням чинного законодавства та умовам Договору.

Слід зазначити, що відповідач контррозрахунок штрафних санкцій суду не надав.

Заперечуючи проти нарахованих штрафних санкцій відповідач посилається на відсутність зобов`язань щодо дотримання строків поставки, визначених у Специфікації, зважаючи на порушення з боку позивача зобов`язання щодо здійснення попередньої оплати вартості Товару з посиланням на положення пункту 2.9 Контракту. Водночас пунктом 2.6 Контракту сторони погодили, розрахунки за цим Контрактом проводяться шляхом оплати Замовником поставленого Товару протягом 15 (п`ятнадцяти) банківських днів після пред`явлення Виконавцем рахунку на оплату та документів, зазначених у пункті 2.7 цього Контракту, а також підписання Сторонами Акта приймання-передачі Товару за Контрактом (за умови наявності (надходження) бюджетних коштів на рахунки Міністерства оборони України).

При цьому згідно із пунктом 2.9 Контракту відповідно до вимог абзаців 4, 5 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 14.12.2019 №1070 «Деякі питання здійснення розпорядниками (одержувачами) бюджетних коштів попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти» (зі змінами) за рішенням Замовника розрахунки за товари можуть здійснюватися шляхом проведення попередньої оплати у розмірі 97 % від вартості річного обсягу товарів за Контрактом на строк не більше як 7 місяців з дати перерахування коштів на рахунок Виконавця.

Тобто, за вказаними положеннями Контракту проведення попередньої оплати у розмірі до 97 % від вартості товарів є правом Замовника і проводиться за його рішенням, а не його обов`язком, тоді як до суду не подано відповідного рішення Замовника щодо проведення попередньої оплати, що спростовує доводи відповідача (апелянта) про відсутність зобов`язань щодо дотримання строків поставки, визначених у Специфікації, зважаючи на порушення з боку позивача зобов`язання щодо здійснення попередньої оплати вартості Товару.

Крім того, як зазначає відповідач, ним з метою виконання Контракту було укладено Зовнішньоекономічний контракт №MOS-U-071122 від 07.11.2022 з компанією MOS CONSULTING Sp. z o.o. Листом від 22.03.2023 №MOS/2023/03/73, компанія MOS CONSULTING Sp. z o.o. повідомила відповідача про обставини форс-мажору. У свою чергу, листом від 27.03.2023 відповідач повідомив позивача про виникнення обставин форс-мажору, копія сертифікату про форс-мажорні обставини була надана позивачу 06.10.2023 листом №. Проте, незважаючи на документально підтверджені форс-мажорні обставини, позивач надіслав відповідачу претензію з вимогою сплатити штрафні санкції за прострочення виконання зобов`язання.

Пунктом 7.8 Контракту визначено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим контрактом, якщо це невиконання або неналежне виконання сталося внаслідок дії обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин).

Згідно із пунктом 7.10 Контракту сторона, що не може виконувати зобов`язання за контрактом повинна не пізніше ніж протягом 5 календарних днів з моменту виникнення відповідних обставин повідомити про це в письмовій формі іншу сторону.

Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є сертифікат, який видається Торгово-промисловою палатою України або уповноваженими регіональними торгово-промисловими палатами. У разі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення про настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) вона позбавляється права посилатися на ці обставини та не звільняється від відповідальності, передбаченої розділом 7 цього Контракту, навіть при наявності відповідного сертифікату, виданого ТПП України або уповноваженими регіональними торгово-промисловими палатами.

З Сертифіката №3200-23-4111 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) Київської обласної (регіональної) торгово-промислової палати від 02.10.2023 вих. №571/03.23, наданого відповідачем позивачу листом № від 06.10.2023 (а.с. 105) вбачається, що форс-мажорні обставини виникли у ланцюгу постачання за Державним контрактом на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення від 13.12.2022 №403/1/22/283 (Сертифікат кінцевого споживача №403/3/8775/СКС від 13.10.2022, виданий Міністерством оборони України), укладеного між ТОВ «Українська бронетехніка» та Міністерством оборони України, а саме: землетрус силою 5,0-7,8 балів в Туреччині, від якого постраждав постачальник алюмінієвого профілю «Авас Метал Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті», через якого опосередковано виконувала свої зобов`язання компанія «МОС КОНСАЛТИНГ» (Польща) за зовнішньоекономічним контактом №MOS-U071122 від 07.11.2022, укладений з ТОВ «Українська бронетехніка», які підтверджені Сертифікатом №P/SW/78/23 від 31.07.2023 Польської торгової палати та стали перешкодою для здійснення виробничої діяльності ТОВ «Українська бронетехніка» і спричинили форс-мажорні обставини та унеможливили своєчасне виконання зобов`язань за спірним Контрактом у даній справі. Дата настання дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) - 01.08.2023.

Проте в порушення умов пункту 7.10 Контракту відповідач, як зазначає, повідомив про настання відповідних обставин лише листом № від 06.10.2023, доказів його направлення позивачу відповідачем матеріали даної справи не містять.

Відповідно до частини першої статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.

За змістом частини другої статті 218 ГК України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Частиною другою статті 218 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Верховний Суд аналізував окремі аспекти, пов`язані з форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), зокрема щодо тягаря доказування наявності непереборної сили, предмета (обсягу) доказування, відсутності у форс-мажорних обставин преюдиційного характеру, повідомлення іншої сторони про форс-мажор, наслідків неповідомлення або несвоєчасності такого повідомлення.

Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за конкретних умов господарської діяльності. Тобто ознаками форс-мажорних обставин є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність (пункт 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16).

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (аналогічний висновок викладено в пункті 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20).

Разом з тим форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тобто мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність (схожий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 в справі № 904/3886/21, від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21, від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).

У постанові Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 зазначено, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

У постанові від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21 Верховний Суд виснував, що між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

Посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі №913/785/17, від 30.11.2021 у справі №913/785/17 та від 07.06.2023 у справі №906/540/22).

Статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Крім дослідження доказів, що підтверджують виникнення форс-мажорних обставин, слід встановити зміст спірних правовідносин, виходячи із умов та зобов`язань, передбачених договором, а також дій вчинених з його виконання; повідомлення/неповідомлення сторони договору про неможливість виконання умов договору; дотримання порядку такого повідомлення, передбаченого договором; причини такого невиконання; взаємозв`язок наведених причин невиконання (неповного виконання) обов`язку щодо поставки товару з умовами договору щодо її предмета та об`єкта; наявність/відсутність підстав для стягнення грошових коштів з урахуванням положень договору та їх розмір. Подібні висновки викладені у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17, постановах Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20, від 25.11.2021 у справі №905/55/21, від 12.12.2023 у справі № 910/2739/23.

Згідно з частиною 1 статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а статтями 525, 526 ЦК України і статтею 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Юридична особа здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, а тому, укладаючи контракт, відповідач повинен був оцінити погоджений сторонами строк виконання зобов`язання з постачання товару та, відповідно, об`єктивно оцінити можливість виконання такого зобов`язання у вказаний у контракті строк.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що сам по собі Сертифікат № 3200-23-4111 про форс-мажорні обставини від 02.10.2023 № 571/03.23, виданий Київською обласною (регіональною) торгово-промисловою палатою, який долучено відповідачем до відзиву, за відсутності доказів дотримання відповідачем порядку повідомлення позивача про виникнення форс-мажорних обставин, передбаченого Контрактом, та без доведення наявності причинно-наслідкового зв`язку між неналежним виконанням зобов`язань та дією таких обставин, не може бути достатньою підставою для звільнення відповідача від відповідальності.

Більше того, за умовами пункту 6.3 Контракту Виконавець має право залучати до виконання Контракту співвиконавців за письмовим погодженням із Замовником. Проте відповідальним за результати роботи співвиконавців залишається Виконавець.

Водночас главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Відповідно до частини першої статті 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею), за статтею 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).

За приписами частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно із частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України також передбачено, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому належить взяти до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Таким чином, на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, частини першої статті 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.

Висновок щодо застосування норм права, а саме статті 551 ЦК України та 233 ГК України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у пункті 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №922/266/20).

Верховний Суд виснував, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

За наслідками розгляду справи №911/2269/22 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 виклала, зокрема, такі висновки: «розмір неустойки у зобов`язальних правовідносинах, право вимоги щодо якої набуде кредитор, обумовлений умовами для її застосування: характером неустойки (договірний або встановлений законом); підставами для її застосування (зазначення в договорі або в законі обставин, за яких її буде застосовано); складом неустойки (пеня, штраф), відповідно, розміром кожної із цих складових; умовами сплати неустойки внаслідок порушення зобов`язання, зокрема, у разі заподіяння збитків; отже, у правовідносинах, хоча і подібних між собою (тотожних) або навіть за участі одних і тих самих сторін, за відмінності, зокрема, в умовах договору, хоча б одного із наведених чинників, якими обумовлюється застосування неустойки за порушення зобов`язання, різниця у розмірі неустойки в кожних конкретних правовідносинах закладається вже на етапі формулювання умов виконання зобов`язання та виникнення зобов`язання; у силу положень статті 3 ЦК України застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора;

- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;

- у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер;

- категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником;

- чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер (пункти 7.25-7.30);

- а тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду;

- поряд з тим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду…;

- … індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права».

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Враховуючи специфіку Товарів, що є предметом Контракту, та відповідно обмеженість кола контрагентів, з якими відповідач може укласти відповідні зовнішньоекономічні контракти на поставку таких товарів, судом першої інстанції підставно взято до уваги положення статті 17 Конституції України, за змістом яких оборона України, захист її суверенітету територіальної цілісності і недоторканності, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, Збройних Сил України, справою всього народу.

Спірні відносини стосуються забезпечення обороноздатності країни у період дії особливого періоду. Водночас, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами є одним з пріоритетних напрямів у забезпеченні оборони Держави.

Окрім того, відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

Особливий період діє в Україні від 17.03.2014 після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Відповідно до статей 2, 3 Закону України «Про оборону України» оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх складових сектору безпеки і оборони України, органів місцевого самоврядування, єдиної державної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.

Фінансування потреб національної оборони держави здійснюється за рахунок і в межах коштів, визначених у законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Фінансування потреб національної оборони держави може здійснюватися додатково за рахунок благодійних пожертв фізичних та юридичних осіб у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Підготовка держави до оборони в мирний час, серед іншого часу включає забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою та іншою технікою, а також створення високоефективних засобів збройної боротьби.

У постанові від 09.06.2022 у справі №910/8425/19 Верховний Суд виснував, що безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке відповідно до статті 3 та частини першої статті 10 Закону України «Про оборону України», Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №671 є центральним органом виконавчої влади і військового управління, що забезпечує проведення до життя державної політики у сфері оборони держави та військового будівництва, керівництва Збройними Силами України, їх мобілізаційну і бойову готовність та підготовку до виконання покладених на них завдань і в процесі їх виконання взаємодіє з іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади. Невиконання, порушення строків виконання умов державного контракту впливає на ефективність обороноздатності держави в цілому та на репутацію Міністерства оборони України.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про врахування інтересів обох сторін, статусу та специфіки діяльності позивача та відповідача під час дії воєнного стану, виконання відповідачем хоч і з порушенням строку умов Контракту в частині поставки Товарів, тоді як позивач не надав доказів понесення матеріальних збитків у зв`язку із порушенням відповідачем умов Контракту, та часткове задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 75 % від заявленої позивачем до стягнення суми.

Суд апеляційної інстанції також бере до уваги те, що позивач рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру штрафних санкцій не оскаржив.

Відповідно до частини 1 статті 73, статей 76 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частинами 4, 5 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі «Мала проти України», від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України»).

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції», від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», від 23.06.1993 у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії»).

Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2024 у справі №910/1553/24 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Згідно статті 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (відповідача).

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська бронетехніка» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2024 у справі №910/1553/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2024 у справі №910/1553/24 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська бронетехніка».

4. Матеріали справи №910/1553/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 25.06.2024.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

О.О. Євсіков