ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2024 р. Справа№ 910/16180/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Іоннікової І.А.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 04.06.2024,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Державного агентства резерву України

на рішення Господарського суду міста Києва

від 21.02.2024

у справі № 910/16180/23 (суддя К.І. Головіна)

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Державного агентства резерву України

про стягнення 381 452, 89 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом Державного агентства резерву України (далі - Держрезерв) про стягнення заборгованості в сумі 381 452,89 грн за договором про зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № ОД/НР-03-670-НЮ від 29.04.2003.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за вказаним договором в частині своєчасного відшкодування зберігачу витрат на зберігання цінностей мобілізаційного резерву за 3 та 4 квартал 2022 року.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/16180/23 позовні вимоги задоволено, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 381452,89 грн та судовий збір в сумі 4 577, 44 грн.

Суд першої інстанції виходив з встановленого факту наявності у відповідача заборгованості з відшкодування витрат за зберігання цінностей у розмірі 381 452,89 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування своїх вимог, скаржник, з посилання на положення статей 1, 3, 48, 49, 57 Бюджетного кодексу України зазначає про відсутність правових підстав та бюджетних асигнувань погодити акти за 3, 4 квартали 2022 року, оскільки вони направлені позивачем вже після спливу бюджетного року, лише у 2023 році, про що Держрезерв повідомив позивача двічі листами від 21.02.2023 № 496/0/4-23 та від 28.02,2023 № 560/0/4-23 (копія листів долучені до матеріалів справи) та відповідно повернув акти на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву без погодження.

Крім того, відповідач вказує, що позивачем до матеріалів справи взагалі не надано первинних документів підтверджуючих фактичні витрати, їх суму та дійсність сплати коштів, а ті що долучені до матеріалів справи не містять відомостей про те, що витрати понесені саме із зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, а не є поточними витратами іншого характеру.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її вимог, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Так, позивач вказує про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про те, що факт порушення строку направлення звіту не свідчить про те, що такі витрати не були понесені позивачем та не звільняє відповідача від обов`язку з відшкодування понесених позивачем витрат.

Крім того, позивач зазначає, що на підтвердження факту понесення витрат із зберігання матеріальних цінностей у 3 та 4 кварталах 2022 року додавав до матеріалів справи: звіти про витрати в цілому та по кожному з підрозділів (місць зберігання); розрахунки заробітної плати працівників з доданням розрахункових листків кожного працівника; довідки-розрахунки витрат та рахунки на оплату електроенергії; розрахунки амортизаційних відрахувань вартості складських приміщень та витрат по платі за землю, підтверджені податковими деклараціями з плати за землю та деклараціями з податку на нерухоме майно; бухгалтерські довідки господарських операцій; відомості розрахунку послуг та акти виконаних робіт з охорони об`єктів та майна тощо.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 29.04.2003 між ДП "Одеська залізниця" (зберігач), правонаступником якого є АТ «Українська залізниця», та Державним комітетом з державного матеріального резерву України, правонаступником якого є Державне агентство резерву України (комітет), був укладений договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 5/9 (далі - договір), предметом якого є зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, що здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках зберігача.

Умовами договору сторони погодили наступне:

- комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно із затвердженою номенклатурою у кількості та вартістю згідно з актом форми № 1. Передбачені договором форми акти затверджуються комітетом (п. 1.2);

- зберігач зобов`язаний, зокрема, щороку подавати комітетові станом на 01 січня - звіт форми № 12, станом на 01 липня - інформацію про результати перевірки якості і умов зберігання цінностей, а також інформацію про відповідність цінностей цілям, для яких вони призначені, за формою, встановленою комітетом (п. 2.7);

- зберігач щороку разом з річним звітом форми № 12 зобов`язаний подавати зведений кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на наступний рік згідно "Порядку відшкодування залізницям України витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву", який погоджений Держкомрезервом України і Укрзалізницею від 17.01.2003, а також плани зміни та освіження матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на рік, що планується (п.2.8);

- комітет зобов`язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей згідно з погодженим зведеним кошторисом витрат між зберігачем та комітетом у межах асигнувань, передбачених на ці цілі (п. 3.1);

- відшкодування витрат за зберігання цінностей визначається згідно з щорічно погодженим комітетом зведеним кошторисом витрат зберігача, який здійснює відповідальне зберігання цих цінностей мобілізаційного резерву (п. 4.1);

- кошторис розрахунку витрат на утримання цінностей, направлений зберігачем на погодження комітету, повинен бути розшифрований по всім статтям, а також містити пояснювальну записку ( п. 4.2);

- зберігач надає комітетові щоквартально до 15 числа місяця, наступного за звітним, звіти про фактичні витрати за зберігання цінностей, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків на утримання цінностей мобілізаційного резерву за встановленою формою п. 4.3);

- відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) зберігачу за зберігання цінностей мобілізаційного резерву комітет здійснює в межах, визначених підписаними актами взаєморозрахунків фактичних витрат у відповідності до пункту 4.3 договору, не пізніше 30 числа місяця, наступного за звітним кварталом (п. 4.4.);

- договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом усього терміну зберігання цінностей мобілізаційного резерву (пункт 7.3 договору).

15.09.2010 та 07.10.2011 сторонами були підписані додаткові угоди до вказаного договору, у яких вони погодили річний розмір коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору 05.09.2022 позивач направив відповідачу кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2022 рік в сумі 1 434 002,40 грн з ПДВ.

Листом № 1693/0/4-22 від 21.09.2022 Держрезерв погодив, підписав та засвідчив печаткою кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву по Регіональній філії «Одеська залізниця» АТ "Українська залізниця" на вказану суму.

Як вбачається з актів на відшкодування витрат зі зберігання цінностей за 3 та 4 квартали 2022 року, звітів витрат на зберігання цінностей за 3 та 4 квартали 2022 року та рахунків на оплату, у 3 та 4 кварталі 2022 році ДП "Одеська залізниця" надало відповідачу послуги зі зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву, витрати на утримання яких склали 381 452,89 грн, а саме: витрати за 3 квартал 2022 - у сумі 186 619,63 грн, за 4 квартал 2022 - у сумі 194 833,26 грн. Дані документи були направлені відповідачу листами від 08.11.2022 № НР-16/155 та від 01.02.2023 № НР-16/36.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначає, що відповідач витрати на зберігання матеріальних цінностей позивачу не компенсував, хоча за умовами договору зобов`язаний був відшкодовувати залізниці витрати за зберігання та утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву не пізніше 30 числа місяця, наступного за звітним кварталом (п. п. 4.4 договору), в межах, визначених підписаними актами взаєморозрахунків фактичних витрат та зведеним кошторисом витрат зберігача.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, заслухавши пояснення представників сторін, дійшов висновку щодо часткового задоволення апеляційної скарги, з таких підстав.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Пунктом 1 частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною 1 статті 938 Цивільного кодексу України передбачено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Згідно з частиною 1 статті 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання (частина 1 статті 947 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 1, 4, 5 статті 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Розміщення і будівництво на території України підприємств, установ, організацій та інших об`єктів системи державного резерву здійснюються в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 4 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1129 від 08.10.1997, на підприємствах, в установах і організаціях, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, розміщення матеріальних цінностей забезпечується Держрезервом, виходячи з критеріїв економічної доцільності, наявності у цих зберігачів, необхідних для зберігання продукції умов, доцільності територіального розташування зберігачів тощо.

Підприємства, установи і організації всіх форм власності, яким встановлені мобілізаційні та інші спеціальні завдання, зобов`язані забезпечити розміщення, зберігання, своєчасне освіження, заміну, а також відпуск матеріальних цінностей із державного резерву згідно із зазначеними завданнями власними силами.

Законом України "Про державний матеріальний резерв" передбачено відшкодування підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, фактичних витрат, пов`язаних з таким зберіганням. Згідно з цією нормою та п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532 (далі - Порядок), таке відшкодування здійснюється на підставі договору, укладеного між Держрезервом України і відповідальним зберігачем за встановленою формою, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Згідно з пунктом 2 Порядку сума витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем.

Пунктом 5 Порядку визначено, що Держрезерв на підставі аналізу статей витрат відповідальних зберігачів щороку визначає середній розмір суми витрат із зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 м2 складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 кубометр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземних газових сховищ, а також зберігання 1 тонни зернових культур в зерносховищі.

Залежно від номенклатури, асортименту та особливостей технології зберігання передбачаються можливі додаткові витрати, пов`язані з обслуговуванням матеріальних цінностей державного резерву, зокрема витрати на консервацію, переміщення, перефарбування тощо. Розмір додаткових витрат визначається у кожному разі окремо за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем на підставі обґрунтованих фактичних витрат відповідального зберігача.

Вище судом встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання за договором № ОД/НР-03-670-НЮ від 29.04.2003 та надав відповідачу послуги зі зберігання матеріальних цінностей у 3 та 4 кварталі 2022 року, що підтверджується актами на відшкодування витрат на зберігання за 3 - 4 квартали 2022, звітами про витрати на зберігання та підтверджуючими витрати документами. Проте, відповідач вартість таких послуг не сплатив, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість на суму 381 452,89 грн.

Водночас, заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначає, що листами № 2261/04/4-22 від 30.11.2022, № 496/0/4-23 від 21.02.2023 та № 560/0/4-23 від 28.02.2023 відповідач повідомив позивача про те, що він не погоджує акти на відшкодування витрат за 3 та 4 квартал 2022 року та повертає їх на доопрацювання.

У відповідь на лист відповідача від 30.11.2022 №2261/0/4-22 позивач надав відповідачу додаткові роз`яснення та розрахунки листом від 14.02.2023 №НЗЕ/ННФ-402/4.

Поряд з цим відповідач свої зобов`язання за договором станом на час розгляду справи так і не виконав та зазначив про ненадання зберігачем підтверджуючих документів на заявлену вартість послуг.

Стосовно доводів відповідача щодо відсутності підтверджуючих документів (платіжних відомостей, посадових інструкцій, необхідних розрахунків і т.п.) для нарахування заробітної плати працівникам, слід зазначити, що відповідні копії посадових інструкцій працівників, задіяних в обслуговуванні та зберіганні МЦМР, були надані відповідачу листом № НР-16/134 від 05.09.2022 разом з комплектом документів, які направлялися для узгодження кошторису витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на 2022 рік.

Щодо тверджень відповідача про включення до складу витрат податку на додану вартість, який нараховано на заробітну плату, суд звертає увагу, що за умовами договору Держрезерв здійснює відшкодування витрат зі зберігання цінностей, що, свою чергу, у розумінні положень чинного Податкового кодексу України є об`єктом відповідного оподаткування. При цьому, як вбачається з наданих позивачем документів щодо понесених витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, податок на додану вартість нараховується в цілому на суму відшкодування, а не на її окремі складові.

Згідно з положеннями п. 4.2 договору відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) зі зберігання цінностей здійснюється за узгодженням між Держрезервом та зберігачем згідно з поданими документами (узгодженим з Держрезервом кошторисом витрат). При цьому відповідний податок на додану вартість був включений у погоджений сторонами кошторис. Отже узгоджений сторонами кошторис (у розумінні п. 4.2 договору) є підставою для здійснення відшкодування за зберігання матеріальних цінностей, в тому числі і податку на додану вартість.

Інші твердження відповідача про неврахування проведеного відпуску матеріальних цінностей, що призвело до зменшення фактично зайнятої площі матеріальними цінностями, щодо неправомірного включення до актів фактичних витрат на електроенергію для освітлення адміністративного приміщення, щодо ненадання матеріалів інвентаризації матеріальних цінностей та інші, суд також вважає необґрунтованими, оскільки всі ці витрати були погоджені відповідачем у кошторисі на 2022 рік.

Водночас у відзиві на позовну заяву відповідач не надав власний контррозрахунок витрат позивача по зберіганню матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 3 та 4 квартал 2022 рік з відповідними доказами, а тому всі його доводи є безпідставними.

Стосовно посилань відповідача на сплив строку відповідного бюджетного періоду (2022 рік) на подачу звіту про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 4 квартал 2022 року, у зв`язку з чим у відповідача відсутні підстави для сплати заборгованості, слід зазначити таке.

Згідно з п. 4.3 договору позивач надає відповідачу щоквартально до 15 числа місяця, наступного за звітним, звіт про фактичні витрати на зберігання цінностей, зокрема, за 4 квартал звіт надається до 15 січня наступного року.

Як вбачається із матеріалів справи, звіт про фактичні витрати з документами на підтвердження таких витрат за 4 квартал 2022 позивач направив відповідачу 01.02.2023, однак, сам факт порушення строку направлення вказаного звіту не свідчить про те, що такі витрати не були понесені позивачем та не звільняє відповідача від обов`язку з відшкодування понесених позивачем витрат.

З огляду на викладене, позивачем доведено факт належного виконання ним зобов`язань за договором у 3 та 4 кварталі 2022 року та наявність у відповідача заборгованості з відшкодування витрат за зберігання цінностей у розмірі 381 452,89 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованості в сумі 381 452,89 грн.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/16180/23 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи ви ще викладене та керуючись статтями керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/16180/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 у справі №910/16180/23 залишити без змін.

Матеріали справи №910/16180/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 18.06.2024.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.А. Іоннікова