АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/447/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження, без виклику сторін апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

на рішення Господарського суду Одеської області від 03.04.2024 (повний текст складено та підписано 08.04.2024, суддя Желєзна С.П.)

у справі №916/447/24

за позовом Акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Одеської філії акціонерного товариства «Укртелеком»

до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

про стягнення 69 828,61 грн

ВСТАНОВИВ

Акціонерне товариство „Укртелеком в особі Одеської філії акціонерного товариства „Укртелеком (далі АТ „Укртелеком) звернулося до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Управління) про стягнення заборгованості у загальному розмірі 69 828,61 грн, яка складається із суми основного боргу у розмірі 51 160,13 грн, пені у розмірі 16 541,25 грн, 3 % річних у розмірі 1 210,64 грн, збитків від інфляції у розмірі 916,59 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором оренди нерухомого майна №156/22/51Е100- 953/22 від 28.12.2022 в частині сплати оренди та відшкодування вартості опалення, водопостачання та водовідведення за січень 2023 - квітень 2023 року.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.04.2024 по справі №916/447/24 позов задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 51 160,13 грн, пеню у розмірі 16 541,25 грн, 3 % річних у розмірі 1 210,64 грн, збитки від інфляції у розмірі 916,59 грн та судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

В мотивах оскаржуваного рішення місцевий господарський суд, з посиланням на умови укладеного між сторонами договору оренди зазначив, що в порушення прийнятих на себе зобов`язань за договором відповідачем не було сплачено орендну плату та не відшкодовано вартість опалення, водопостачання та водовідведення за заявлений позивачем період.

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся відповідач з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 03.04.2024 по справі №916/447/24 у повному обсязі та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню в повному обсязі з огляду на таке.

Так, за твердженням апелянта місцевим господарським судом не було враховано наступне:

- позивачем не було надано до суду доказів надіслання на е-mail або іншого, узгодженого електронного сервісу обміну документами Південному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м. Одеса), рахунків-актів про надані послуги;

- однією із обов`язкових умов укладеного між сторонами Договору відповідно до пункту 5.3.2 було зобов`язання відповідача протягом 30 робочих днів з дати отримання орендованого майна за актом приймання-передачі з метою обліку спожитої електроенергії встановити за власний рахунок інтервальний (погодинний) засіб обліку електричної енергії та тільки після його встановлення та проведення всіх відповідних робіт, тобто виконання умов пунктів 5.3. Договору, орендар міг приступити до використання орендованого приміщення;

- попри підписання Договору оренди нерухомого майна, орендар не приступив до використання орендованого майна, а саме співробітники не переїхали в орендоване приміщення і фактично не споживали ніяких комунальних послуг, відтак відповідачем орендоване приміщення не використовувалось та не комунальні послуги не споживались.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.05.2024 відкрито апеляційне провадження по справі №916/447/24 за апеляційною скаргою Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Господарського суду Одеської області від 03.04.2024 та визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

До суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що сплата орендних платежів за договором не залежить від виконання відповідачем обов`язку встановленого п. 5.3., оскільки за умовами договору орендна плата розраховується з дати отримання орендованого майна за актом приймання-передачі, тобто з 28.12.2022. Таким чином, підстави для звільнення відповідача від сплати орендних платежів у зв`язку з неможливістю встановити засіб обліку відсутні.

Позивач наголошує на тому, що відповідачем не надано доказів направлення будь-яких претензій на адресу позивача з питання не надання доступу до орендованого приміщення. Фактичне ж використання або невикористання відповідачем орендованого приміщення відповідно до норм чинного законодавства та звичаїв ділового обороту не є підставою для звільнення від сплати орендних платежів.

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Позивач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 28.12.2022 між АТ „Укртелеком (Орендодавець) та Управлінням (Орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна №156/22/51Е100-953/22 (далі - договір) відповідно до п. 1.1 якого Орендодавець передає Орендарю у строкове платне користування наступне майно: нерухоме майно, розташоване за адресою: Одеська область, м. Болград, вул. Інзовська, на першому та другому поверсі 2-поверхового будинку №191, загальною площею 111,2 кв. м. Майно передається для розміщення Болградського районного відділу актів цивільного стану.

Згідно з п. п. 2.1, 2.4 договору передача орендованого майна в користування здійснюється за актом приймання-передачі. У разі, якщо договором передбачено обов`язок Орендаря щодо внесення грошової застави, Орендодавець здійснює передачу орендованого майна лише після внесення Орендарем Орендодавцю усієї суми грошової застави. Орендар зобов`язаний за актом приймання-передачі повернути Орендодавцю майно, разом з отриманими приналежностями, обладнанням, інвентарем, а також з усіма поліпшеннями, які неможливо відокремити від орендованого майна, в належному стані, з урахуванням нормального зносу, не пізніше договору.

Відповідно до п. 3.1 договору за користування орендованим майном Орендар зобов`язаний сплачувати Орендодавцю орендну плату, що складається з плати за користування нерухомим майном у розмірі 5704,90 грн; плати за надання Орендодавцем послуг з утримання орендованого майна, порядок розрахунку та розмір якої зазначено у додатку №2 до договору. При визначенні такої плати підлягає застосуванню коефіцієнт використання загальних площ (якщо такий визначений договором).

Пунктом 3.7 договору визначено, орендна плата сплачується Орендарем щомісяця шляхом її перерахування у безготівковому порядку на банківський рахунок Орендодавця у наступному порядку: орендна плата (за виключенням плати за надання послуг з утримання орендованого майна) сплачується не пізніше 20 числа розрахункового (поточного) місяця; плата за надання послуг з утримання орендованого майна сплачується до 20 числа місяця наступного за розрахунковим.

За умовами п. 3.10 договору починаючи з 2023 року кожного 01 березня кожного року дії договору, орендна плата (за виключенням плати за послуги з утримання орендованого майна), автоматично індексується (збільшується) на 10 % від орендної плати, що діяла за попередній рік оренди. При цьому, сторони погодилися, що така зміна орендної плати відбуватиметься без укладення будь-яких змін та доповнень до цього договору.

Відповідно до пп. 5.3.2 п. 5.2 договору Орендар зобов`язаний протягом 30 робочих днів з дати отримання орендованого майна за актом приймання-передачі з метою обліку спожитої електроенергії встановити за власний рахунок інтервальний (погодинний) засіб обліку електричної енергії з класом точності 1.0, функцією можливості дистанційного зчитування результатів вимірювань та часом зберігання результатів вимірювань не менше 6 місяців та автоматичний вимикач номіналом А. При цьому, лічильник повинен відповідати вимогам нормативних документів Технічного регламенту засобів вимірювальної техніки та бути внесеним до Реєстру затверджених типів засобів вимірювальної техніки, згідно з Порядком ведення Реєстру затверджених типів засобів вимірювальної техніки, затвердженим Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.07.2016 №1161.

Згідно з пп. 5.3.12 п. 5.3 договору Орендар зобов`язаний своєчасно і у повному обсязі вносити орендну плату та інші платежі, передбачені договором.

Відповідно до п. 6.2 договору у разі порушення строків виконання грошових зобов`язань за цим договором, Орендар на вимогу Орендодавця сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за весь час прострочення.

Умовами п. 12.1 договору передбачено, що цей договір набирає чинності після його підписання сторонами і діє до 31.07.2025 року включно та до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

План-схема орендованого майна, розрахунок вартості послуг з утримання орендованого майна викладені у додатках №1-2 до договору.

28.12.2022 між АТ „Укртелеком та Управлінням було підписано акт приймання-передачі майна у відповідності до якого позивачем було передано у користування відповідачу нерухоме майно, розташоване за адресою: Одеська область, м. Болград, вул. Інзовська, 191.

Позивачем на виконання умов укладеного між сторонами договору було складено рахунки-акти на оплату відповідачем орендної плати та комунальних послуг, а саме:

- рахунок-акт №51008/2302-411 від 31.01.2023 у відповідності до якого вартість опалення, водопостачання та водовідведення у січні 2023 складає 12 839,72 грн;

- рахунок-акт №51008/2302-251 від 31.01.2023 згідно з яким вартість оренди Управлінням приміщення у січня 2023 складає 5 704,45 грн;

- рахунок-акт №51008/2302-525 від 28.02.2023 у відповідності до якого вартість опалення, водопостачання та водовідведення у лютому 2023 складає 10 932,06 грн;

- рахунок-акт №51008/2302-233 від 28.02.2023 згідно з яким вартість оренди Управлінням приміщення у лютому 2023 складає 5 704,45 грн;

- рахунок-акт №51008/2302-458 від 31.03.2023 у відповідності до якого вартість опалення, водопостачання та водовідведення у березні 2023 складає 3379,61 грн;

- рахунок-акт №51008/2302-148 від 31.03.2023 згідно з яким вартість оренди Управлінням приміщення у березні 2023 складає 6 275,17 грн;

- рахунок-акт №51008/2302-473 від 30.04.2023 у відповідності до якого вартість опалення, водопостачання та водовідведення у квітні 2023 складає 49,50 грн;

- рахунок-акт №51008/2302-153 від 30.04.2023 згідно з яким вартість оренди Управлінням приміщення у квітні 2023 складає 6 275,17 грн.

21.09.2023 АТ „Укртелеком було складено акт звірки взаємних розрахунків за договором №156/22/51Е100- 953/22 від 28.12.2022, згідно з яким заборгованість відповідача станом на 21.09.2023 становить 51 897,52 грн. При цьому, у акті вказано, що у грудні 2022 позивачем було виставлено відповідачу рахунок-акт від 31.12.2022 на суму 737,39 грн, яка була сплачена відповідачем 23.02.2023.

03.08.2023 АТ „Укртелеком звернулось до Управління з претензією №114-37 про сплату заборгованості за договором №156/22/51Е100- 953/22 від 28.12.2022 на суму 51 160,13 грн.

З огляду на те, що відповідачем не було сплачено нараховану позивачем заборгованість за договорами оренди, АТ „Укртелеком звернулось із даним позовом до суду першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке.

Цивільні зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів.

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України, яка кореспондується з приписами ст. 759 ЦК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 1 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до приписів ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, за умовам укладених між сторонами договорів, позивач взяв на себе зобов`язання передати майно в оренду відповідачеві, а відповідач взяв на себе зобов`язання зі сплати орендної плати та комунальних платежів в порядку та у розмірі, що встановлені укладеним між сторонами договором оренди.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов укладеного між сторонами договору оренди, позивач за актом приймання-передачі майна від 28.12.2022 передав, а відповідач прийняв орендоване майно, а саме нерухоме майно, розташоване за адресою: Одеська область, м. Болград, вул. Інзовська, 191, відповідно у відповідача виник обов`язок щодо сплати орендних та комунальних платежів за користування таким майно.

Як вже було вказано вище, позивачем було складено на надіслано відповідачеві разом із претензією рахунки-акти на оплату орендної плати за користування майном та комунальних платежів.

Однак, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором оренди відповідачем не було сплачено на користь позивача орендну плату та не відшкодовано вартість комунальних платежів, а саме опалення, водопостачання та водовідведення за січень 2023 - квітень 2023 року на загальну суму 51 160,13 грн.

З викладених обставин колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.

Щодо нарахованих позивачем та стягнутих судом першої інстанції пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає таке.

В силу положень ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.2 ст.612 ЦК України).

Частиною 1 ст.230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, серед іншого, неустойкою.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч.1 ст.550 ЦК України).

У ч.6 ст.231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 6.2 укладеного між сторонами договору у разі порушення строків виконання грошових зобов`язань за цим договором, Орендар на вимогу Орендодавця сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за весь час прострочення.

Як було встановлено вище, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної оплати орендних платежів та відшкодування комунальних послуг, за останнім утворилась заборгованість у розмірі 51 160,13 грн.

У зв`язку з несвоєчасним погашенням такої заборгованості, позивачем було нарахована та заявлено до стягнення, зокрема, пеню у загальному розмірі 16 541,25 грн.

Судом апеляційної інстанції перевірено такий розрахунок та встановлено, що він є вірним, розрахованим з урахуванням суми заборгованості та періодів прострочення, а також є арифметично правильним.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що останній є вірним, здійснений з урахуванням сум та періодів прострочення, а також є арифметично правильним.

З огляду на що, судова колегія також вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню заявлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 16 541,25 грн, 3 % річних у розмірі 1 210,64 грн, інфляційних втрат у розмірі 916,59 грн.

Судова колегія відхиляє твердження апелянта про те, що позивачем не було надано до суду доказів надіслання Південному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м. Одеса), рахунків-актів про надані послуги, з огляду на таке.

Наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку здійснити оплату, оскільки такий обов`язок виникає на підставі договору, а не на підставі рахунку. За своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти як оплату за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити товар (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №920/1343/21 від 29.04.2020).

За умовами п. 3.8. укладеного між сторонами договору у разі не отримання Орендарем рахунку-акту від Орендодавця Орендар зобов`язаний здійснити оплату орендної плати не пізніше 20 числа місяця, у якому має бути здійснена така оплата. При цьому, розмір плати за надання послуг з утримання Орендованого майна визначається у розмірі, щ дорівнює попередній оплаті за надання таких послуг (з подальшим корегуванням переплати/недоплати Орендодавцем).

Таким чином, неотримання відповідачем рахунку-акту на оплату не впливає на обов`язок відповідача своєчасно здійснити відповідну оплату, оскільки такий обов`язок виникає саме на підставі договору, а не виставлено позивачем рахунку.

До того ж, колегія суддів відзначає, що рахунки-акти на оплату орендних платежів та комунальних послуг були направлені позивачем на адресу відповідача разом із претензією про сплату заборгованості, однак так й залишитись не оплаченими з боку відповідача (т.1, а.с. 27-29).

Щодо посилання апелянта на те, що він не міг приступити до використання орендованого приміщення до моменту виконання умов п. 5.3.2 укладеного між сторонами договору, колегія суддів зазначає таке.

Дійсно, за умовами п. 5.3.2 договору Орендар зобов`язаний протягом 30 робочих днів з дати отримання Орендованого майна за актом приймання-передачі з метою обліку спожитої електроенергії встановити за власний рахунок інтервальний (погодинний) засіб обліку електричної енергії з класом точності 1.0, функцією можливості дистанційного зчитування результатів вимірювань та часом зберігання результатів вимірювань не менше 6 місяців та автоматичний вимикач номіналом А. При цьому лічильник повинен відповідати вимогам нормативних документів Технічного регламенту засобів вимірювальної техніки та бути внесеним до Реєстру затверджених типів засобів вимірювальної техніки, згідно з Порядком ведення Реєстру затверджених типів засобів вимірювальної техніки, затвердженим Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.07.2016 №1161.

Втім, умовами укладеного між сторонами договору не передбачено відтермінування (звільнення) відповідача від сплати орендних платежів до моменту виконання останнім умов п. 5.3.2 договору.

Натомість, з урахуванням п. 2.1. укладеного між сторонами договору, відповідний обов`язок щодо оплати нарахованих орендних платежів виникає у відповідача саме з моменту його отримання за актом приймання-передачі, тобто у даному випадку з 28.12.2022.

Слід також наголосити на тому, що погоджуючись з умовами договору оренди, зокрема з п. 5.3.2 договору, відповідач мав усвідомлювати свій обов`язок щодо виконання умов даного пункту договору у визначений останнім строк.

Не заслуговують на увагу й твердження скаржника про те, що він орендоване приміщення не використовував та комунальні послуги не споживав, з огляду на таке.

Згідно з частинами четвертою і шостою статті 762 ЦК України наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У постанові від 20.10.2021 у справі № 911/3067/20 Верховний Суд зробив висновок про те, що підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо. Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї норми Закону він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати.

Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів статті 762 ЦК України викладена у постановах Верховного Суду у справах № 914/1248/18, № 914/2264/17, № 910/13158/20.

Суд зауважує, що звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору. Застосування частини шостої статті 762 ЦК України можливе за виключних обставин, за яких наймач не використовував або не міг використовувати майно, і за такі обставини наймач не відповідає.

Втім, у даному випадку відповідач не довів, що він був не допущений, позбавлений можливості доступу до об`єкта оренди, не мав можливості знаходитися в ньому, зберігати свої речі тощо, тобто не підтвердив об`єктивну безпосередню неможливість використання орендованого майна.

Колегія суддів також зазначає, що наявні матеріали справи не містять, а відповідачем не надано належним та допустимих доказів на підтвердження того, що останній звертався до позивача із відповідними листами, зверненням тощо з приводу неможливості, з об`єктивних причин, використання орендованого приміщення.

З огляду на таке, фактичне використання або невикористання відповідачем орендованого приміщення, без надання доказів на підтвердження неможливості користуватися орендованим майном з незалежних від відповідача обставин протягом певного часу, не є підставою для звільнення останнього від сплати орендних платежів.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність апелянтом обставин порушення судом першої інстанції норм матеріально та/або процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення, а тому не вбачає підстав для його скасування з підстав наведених в апеляційній скарзі.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 03.04.2024 у справі №916/447/24 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Датою ухвалення та складання судового рішення є 27.06.2024.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Філінюк І.Г.