СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року м. Харків Справа № 922/5110/21 (922/4755/23)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Радіонова О.О., суддя Істоміна О.А. , суддя Медуниця О.Є.

за участю секретаря судового засідання Євтушенка Є.В.

за участю представників учасників справи:

арбітражний керуючий Артюх Ю.В., свідоцтво №444 від 21.02.2013

від відповідача 1 не з`явились

від відповідача 2 Степанян Л.В., адвокат, ордер серія АХ №1163959 від 20.12.2023

від відповідача 3 не з`явились

від третьої особи не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Керуючого реструктуризацією арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича (вх. №1163 Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі № 922/5110/21 (922/4755/23) (повний текст складено та підписано 15.04.2024, у м. Харкові ) суддя Кононова О.В.

за позовом Арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
до 1. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) , 2. ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) , 3. ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) за участю 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 )
про визнання недійсною угоди та витребування майна, що розглядається в межах провадження у справі № 922/5110/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Харківської області перебуває справа № 922/5110/21 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 06.01.2022 серед іншого було відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , введено процедуру реструктуризації боргів боржника, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Призначено керуючим реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича.

10.11.2023 до канцелярії суду надійшла позовна заява (вх. №4755/21) керуючого реструктуризацією арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій він просить суд:

1. витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв. м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101);

2. визнати право власності ОСОБА_1 (ГНОКПП НОМЕР_2 ) на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв. м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101).

Ухвалою від 10.01.2024 суд залучив до участі у справі у якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_5 (адреса: АДРЕСА_5 ).

18.01.2024 до суду від керуючого реструктуризацією арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича надійшла заява (вх. № 1663), в який він в порядку ч. 3 ст. 46 ГПК України зазначає про зміну предмету позову шляхом його доповнення додатковою вимогою та просить суд окрім зазначених в позовній заяві вимог ще визнати недійсним договір дарування від 20.10.2016 реєстровий №4149 нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1, а.с. 163-164).

Рішенням Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у даній справі в задоволенні позову відмовлено (т.2, а.с.115-122).

Рішення суду мотивовано наступним.

Укладення договору боржника поза межами "підозрілого періоду" (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного статтею 20 Закону про банкрутство та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів.

Спірний договір вже був предметом судового розгляду щодо його недійсності як фіктивного та місцевий суд відмовив у його визнанні недійсним як фіктивного. Проте зараз зазначений договір розглядається з огляду на наявність критеріїв фраудаторності.

Дослідивши зібрані в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що в даному випадку наявні ознаки фраудаторності договору дарування від 20.10.2016 нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, що розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , які належали боржнику ОСОБА_1 та безоплатно відчужені (подаровані) дружині боржника ОСОБА_2 , отже є підстави для визнання його недійсним та витребування спірного майна на користь боржника.

Судом було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що кредитор ОСОБА_4 звертався до Дзержинського районного суду з позовною заявою про визнання недійсним спірного правочину, яка датована 20.01.2017, тобто на той час він був обізнаний про наявність такого правочину та про порушення свого цивільного права. Отже, саме з цього моменту почався перебіг строку позовної давності у спірних правовідносинах, а відповідно, станом на дату звернення арбітражного керуючого Артюха Ю.В. з цим позовом до господарського суду в межах провадження про неплатоспроможність ОСОБА_1 є таким, що сплинув.

Враховуючи викладене, суд визнав позовну заяву щодо визнання недійсним договору дарування від 20.10.2016 реєстровий №4149 нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та застосування відповідних наслідків його недійсності, - обґрунтованою, проте позивачем пропущений трирічний строк для звернення до суду за захистом порушених прав кредитора, а 2-м відповідачем заявлено відповідне клопотання про застосування строків позовної давності, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до відповідачів у зв`язку із спливом позовної давності.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням позивач, керуючий реструктуризацією арбітражний керуючий Артюх Юрій Володимирович звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим і підлягає скасуванню та просить суд скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі № 922/5110/21 (922/4755/23) та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а саме:

- визнати недійсним договір дарування від 20.10.2016 реєстровий №4149 нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв. м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101).

- визнати право власності ОСОБА_1 (ГНОКПП НОМЕР_2 ) на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв. м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101) (т.3, а.с.131-136).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги арбітржний керуючий посилається на наступне.

На думку скаржника, судом неправильно застосовано положення ст.261 ЦК України.

Так, 07.04.2023 керуючий реструктуризацією звернувся до відповідача 1 з вимогою надати інформацію та копії документів, на підставі яких було безоплатно відчужене майно ОСОБА_1 за період з 10.03.2010 і станом на теперішній час та надати інформацію та копії документів, на підставі яких було оплатно відчужене майно ОСОБА_1 на користь заінтересованих осіб щодо боржника (в розумінні ст.1 КУзПБ) за період з 10.03.2010 і станом на теперішній час.

10.04.2023 відповідач 1 надав керуючому реструктуризацією відповідь, до якої було зазначено, що за період з 10.03.2010 і станом на дату надання відповіді ним був укладений договір дарування від 20.10.2016 нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та які належали боржнику ОСОБА_1 та безоплатно відчужені (подаровані) дружині боржника ОСОБА_2 , а відтак, починаючи з 10.04.2023 керуючий реструктуризацією дізнався про наявність у оспорюваного договору ознак фраудаторності.

Як вважає апелянт, по відношенню до правочину, який вчинений на шкоду кредитору (кредиторам), не може обчислюватися строк позовної давності з моменту його вчинення, оскільки в цьому випадку обидві сторони правочину усвідомлювали або повинні були усвідомлювати, що вони діють неправомірно, відтак загальний строк позовної давності в три роки (ст.257 ЦКУ) повинен обраховуватися з того моменту, коли уповноважена особа (керуючий реструктуризацією) дізнався про порушення права кредитора (кредиторів) на отримання грошових коштів внаслідок вчинення фраудаторного правочину.

З огляду на положення ст.12 КУзПБ щодо повноважень (прав і обов`язків) арбітражного керуючого, слід відокремлювати правосуб`єктність керуючого реструктуризацією від інших учасників справи про банкрутство, зокрема, від боржника і кредиторів.

В даному випадку, як вважає скаржник, має місце зловмисна домовленість сторін договору дарування дарувальника і обдарованого, які є боржником та кредитором відповідно в межах цієї справи про банкрутство, а факт фраудаторності договору дарування встановлений лише і саме в ході розгляду справи про банкрутство.

Позивач, як арбітражний керуючий, є особою із власною правосуб`єктністю. Щодо правочинів боржника та у відповідності до ч. 1 ст.13 КУзПБ під час здійснення своїх повноважень є незалежним.

Тому скаржник вважає, що не пропустив строк позовної давності на судове оспорювання договору дарування з огляду на положення ч.1 ст.261 ЦК України, відповідно до яких перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила.

Застосування ч. 1 ст.261 ЦК України в цьому контексті призведе до неможливості визнання правочину фраудаторним (вчиненим на шкоду кредиторам) в кожному випадку, якщо буде доведено, що хоча б один з кредиторів боржника знав або міг знати про укладення цього правочину і з дати обізнаності про це минуло більше трьох років.

Суд під час застосування наслідків пропуску строку позовної давності вийшов за межі правових підстав, якими обгрунтовує свої заперечення відповідач 2 по справі.

Судом не були враховані правові висновки Верховного Суду, викладені в п.194 та п.195 постанови від 02.06.2021 по справі № 904/7905/16, в постанові ВС від 25.01.2021 у справі №758/10761/13-ц та в постанові ВС від 24.01.2024 по справі № 904/5417/18 (904/1082/23).

В даному випадку відповідач 2 в якості сторони фраудаторного правочину вчинив дії щодо зловживання своїм правом на подання заяви про сплив позовної давності відповідно до ст.42 КУзПБ, відтак, як вважає скаржник, суд першої інстанції повинен був відмовити відповідачу 2 у захисті його права і не застосовувати строк позовної давності на підставі ч. 3 ст.16 ЦКУ.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2024 визначено наступний склад суду: головуючий суддя Радіонова О.О., суддя Істоміна О.А.,суддя Медуниця О.Є.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.05.2024 у справі №922/51010/21 (922/4755/23), зокрема, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 в межах даної справи; встановлено учасникам справи в строк до 04.06.2024 включно для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання копії відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи з урахуванням положень ст.42 цього Кодексу. Учасникам справи в строк до 04.06.2024 включно надати до суду заяви, клопотання та заперечення (у разі наявності) з доказами надсилання їх копій та доданих до них документів іншим учасникам справи в порядку ч.4 ст.262 ГПК України. Призначено справу до розгляду на 12 червня 2024 о 10:00 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, м.Харків, пр.Незалежності,13, 1 поверх, в залі засідань № 131.

10.06.2024 через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача 2, ОСОБА_2 , який був відправлений згідно поштового штампу на конверті 04.06.2024, тобто в строк встановлений судом.

Проте, відзив не підписаний представником відповідача 2, адвокатом Степанян Л.В., що підтверджено Актом Східного апеляційного господарського суду від 10.06.2024 № 13-35/922/5110/21 (922/4755/23), тому в силу приписів ст.165 ГПК України не приймається до уваги судом апеляційної інстанції.

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходили.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив суд її задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача 2 заперечувала проти апеляційної скарги та просила суд залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач-1, відповідач-3 та третя особа в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Відповідно до ч. 12 ст.270 ГПК України неявка сторін, або інших учасників справи, належним чиом повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до вимог статей 222, 223 ГПК України судом під час розгляду даної справи було здійснено повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу та складено протокол судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, заслухавши апелянта та представника відповідача-2, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

20 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування нежитлових приміщень першого поверху № 1-1--:-1-4, 2-1-:-2-4 загальною площею 92,0 кв. м. в житловому будинку літ. А-5, що розташований за адресою: АДРЕСА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луценко В.С. за реєстровим № 4149 (т.1, а.с.26).

Вартість приміщення відповідно до п.3 договору дарування була оцінена сторонами на момент вчинення правочину в розмірі 200 000,00 (двісті тисяч гривень).

В подальшому, 25.10.2016 на підставі договору дарування нежитлових приміщень реєстр. №4215 ОСОБА_2 (2-й відповідач) подарувала спірне майно в розмірі 1/2 частки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є батьками ОСОБА_2 .

09.11.2016 ОСОБА_7 був оформлений заповіт на 1/2 частки в спірному майні на користь ОСОБА_2 .

03.07.2018 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_7 донька ОСОБА_2 набула у власність 1/2 частину спірного майна.

04.07.2019 р. на підставі договору дарування реєстр. №2236 ОСОБА_2 подарувала 1/2 частки спірного майна на користь ОСОБА_3 (Відповідач 3), який є її сином.

08.04.2022 померла ОСОБА_6 і ОСОБА_2 було подано заяву про прийняття спадщини.

Отже, на теперішній час ОСОБА_2 є власником 3/4 нежитлових приміщень першого поверху № 1-1--:-1-4, 2-1-:-2-4 загальною площею 92,0 кв. м. в житловому будинку літ. А-5, що розташований за адресою: АДРЕСА_6 , а ОСОБА_3 власником 1/4 спірного майна.

В той же час, позивач вказує, що на момент укладення договору дарування у ОСОБА_1 була в наявності заборгованість перед ОСОБА_4 (далі третя особа), яка виникла на підставі укладеного договору позики від 10.03.2010 та додаткової угоди № 1 до нього від 04.02.2015 (т.1, а.с.29-30).

Рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації "Європейська ліга правових інновацій" від 06.10.2016 по справі № 02/09/2016 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнута заборгованість з неповернутої Боржником позики за договором позики від 10.03.2010 у розмірі 10 714 800,00 грн (т.1, а.с.31-32).

Позивач стверджує, що оспорюваний договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 20.10.2016 був укладений за наявності заборгованості перед ОСОБА_4 , яка була стягнута на підставі рішення суду.

ОСОБА_1 було відомо про існування такої заборгованості, оскільки вона була стягнута на підставі рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації "Європейська ліга правових інновацій" від 06.10.2016, майже відразу після укладення оспорюваного договору, а саме через п`ять днів, ОСОБА_2 здійснила відчуження спірного майна на користь своїх батьків, що дає підстави вважати, що договір дарування був вчинений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з метою уникнення можливого звернення стягнення на спірне майно з боку ОСОБА_4 .

Так, на переконання позивача оспорюваний договір містить всі ознаки фраудаторного, що був вчинений боржником на шкоду кредитора ОСОБА_4 .

Вищевказані обставини стали підставою для звернення керуючого реструктуризацією арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича до Господарського суду Харківської області з відповідним позовом.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України та статті 20 ГК України кожна особа/суб`єкт господарювання має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного/господарського законодавства.

У рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства», Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

За змістом абзацу другого частини другої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що передбачений законом або договором, а статтею 20 ГК України передбачено можливість захисту права та законного інтересу шляхом встановлення правовідносин.

Водночас, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Обраний заявником спосіб захисту має гарантувати практичну та ефективну можливість захисту порушеного права.

Арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) є одним з основних учасників справи про банкрутство. Після введення процедури ліквідації до арбітражного керуючого (ліквідатора) переходить правомочність власника та керівника боржника.

Спірний правочин був укладений у 2016 році, тому застосуванню до цього правочину підлягають норми законодавства про банкрутство, яке діяло на той момент, зокрема, норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі Закон про банкрутство).

Закон про банкрутство є частиною цивільного/господарського законодавства, що не виключає можливості застосування до правовідносин, які регулює цей спеціальний Закон (у цьому випадку стаття 20) норм ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Так, статтею 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна;

боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Укладення договору боржника поза межами "підозрілого періоду" (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного статтею 20 Закону про банкрутство, та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів.

Розглядаючи спори у порядку статті 20 Закону про банкрутство, належить брати до уваги, що дії боржника, зокрема (але не виключно), щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною, значно нижчою від ринкової, для цілей, не спрямованих на досягнення розумної ділової мети, або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилитися від розрахунків з контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц надано визначення угодам (правочинам) боржника, що вчинені боржником на шкоду кредиторам. Такі угоди поіменовано фраудаторними правочинами.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

З огляду на сферу регулювання Закону про банкрутство загалом і за змістом зазначеної норми статті 20, вона є спеціальною щодо загальних, установлених ЦК України підстав для визнання правочинів недійсними, тобто ця норма передбачає додаткові, специфічні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України, і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

ЦК України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 13.04.2016 у справі № 3-304га16.

Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі N 904/2979/20 тощо.

Так, дослідивши наданий суду договір дарування від 20.10.2016 реєстровий №4149 нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , судом встановлено, що згідно пункту 2 договору нерухоме майно, що відчужується за цим договором, належить дарувальнику на праві приватної власності таким чином: 1/2 частка у праві власності на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 квітня 2007 року, справа №2-3792/07, зареєстрованого у Комунальному підприємстві Харківське міське бюро технічної інвентаризації 27 квітня 2007 року на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 14396944, реєстраційний номер: 18686912, номер запису: П-1-40809 в книзі:1, та 1/2 частка у праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ліпінською І.Е. 24 грудня 2012 року, реєстровий № 1896, зареєстрованого у Комунальному підприємстві Харківське міське бюро технічної інвентаризації 25 грудня 2012 року на підставі витягу про державну реєстрацію прав номер 36964450, реєстраційний номер 18686912, номер запису: П-1-40809 в книзі 1.

Відповідно до пункту 3 Дар цей сторони оцінюють у суму 200 000 (двісті тисяч) гривень.

Відповідно до пункту 4 зазначеного договору дарувальник стверджує, що на момент укладення цього договору відчужуване за цим договором нерухоме майно не перебуває під арештом чи забороною, у податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування іншими особами, в тому числі, попередніх договорів (завдатку). Треті особи не мають прав на це нерухоме майно.

Згідно пункту 8 зазначеного договору сторони стверджують, що у момент укладення цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій та могли керувати ними; розуміють природу правочину, свої права та обов`язки за цим договором, при укладанні цього договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховувані ними; договір укладається ними згідно зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Матеріалами справи підтверджується, що на момент укладення договору дарування у ОСОБА_8 була в наявності заборгованість перед ОСОБА_4 , яка виникла на підставі договору позики від 10.03.2010 та додаткової угоди від 04.02.2015 та постійно діючим третейським судом при Асоціації "Європейська ліга правових інновацій" від 06.10.2016 було прийнято рішення по справі № 02/09/2016, яким з боржника на користь третьої особи стягнуто заборгованість з неповернутої боржником позики за договором позики від 10.03.2010 у розмірі 10 714 800,00 грн.

Отже, боржник при укладенні договору дарування був обізнаний щодо наявності значної заборгованості та про існування рішення третейського суду, а тому міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку звернення стягнення на належне йому майно.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що у своєму відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 підтвердив цей факт та зазначив про умисне укладення вказаного договору з метою уникнення можливого стягнення на вказані приміщення за борговими зобов`язаннями перед ОСОБА_4 .

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що укладаючи спірний договір ОСОБА_1 підтвердив, що «при укладанні цього договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховувані ними» (п.8 договору).

Як вбачається з матеріалів справи у 2017 році ОСОБА_4 звертався до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 з вимогою про визнання недійсним договору дарування від 20.10.2016 реєстровий №4149 нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.10.2017 по справі №638/855/17, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 17.12.2018 у справі № 638/855/17-ц, суд відмовив в задоволенні позову (т.1, а.с.84-90).

Із змісту судового рішення вбачається, що ОСОБА_4 зазначав про фіктивність вказаного правочину та стверджував, що укладенням спірного договору дарування сторони умисно з метою унеможливлення виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Європейська ліга правових інновацій" від 06.10.2016 по справі № 02/09/2016 уклали цей договір та відчужили майно, на яке могло бути звернуто стягнення у разі примусового виконання рішення.

Судами першої та апеляційної інстанції було встановлено:

- сторони, уклавши спірний договір, вчинили реальний правочин, відповідно до якого ОСОБА_1 подарував майно, а ОСОБА_2 прийняла його в дар;

- оспорюваний договір безпосередньо після його підписання повністю виконано сторонами договору;

- позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що договори дарування укладені саме з метою ухилення від виконання рішення третейського суду.

Також судами встановлено, що доказів примусового виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Європейська ліга правових інновацій» по справі № 02/09/2016 від 07 жовтня 2017 року на час укладання оспорюваного договору дарування позивачем не надано, як і не надано доказів того, що в забезпечення виконання боргових зобов`язань спірні нежитлові приміщення були заставним майном, а інше майно, за рахунок якого може бути виконане рішення третейського суду, у відповідача ОСОБА_1 відсутнє. Зазначене спростовує порушення прав позивача на отримання боргу саме за рахунок нежитлових приміщень № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луценко В.С.

Таким чином, правову оцінку спірному договору дарування від 20.10.2016 реєстровий №4149 на предмет його недійсності, як фіктивного правочину вже було надано судами.

Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновку, що зараз зазначений договір розглядається з огляду на наявність критеріїв фраудаторності, у зв`язку з чим колегія суддів наголошує наступне.

Так, основною метою визнання недійсними правочинів за участю боржника у межах справи про банкрутство є: захист інтересів кредиторів; адекватне наповнення ліквідаційної маси; скорочення різниці між розміром ліквідаційної маси і загальним розміром кредиторських вимог; фраудаторні правочини.

Фрод (англ.fraud) шахрайство, підроблення, афера.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.13 ЦК Укрїни) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст.234 ЦК України, так і інша підстава, передбачена ст.228 ЦК України (постанова ВП ВС від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц).

Поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, а це передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючи перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Об`єктивна сторона фроду: підписання документів не з метою настання реальних наслідків (постанова ВС від 13.02.2018 у справі №905/3038/16, постанова ВС від 31.07.2019 у справі № 910/13042/18).

Майно, відчужене боржниками на підставі безвідплатних договорів на користь близьких родичів; після відчуження спірного майна у боржників відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Сукупність таких обставин достеменно підтверджує відсутність у сторін правочину дійсного наміру та є достатньою підставою для визнання правочину недійсним (постанова ВС від 21.01.2020 у справі № 910/14138/18).

Мета фроду виведення з ліквідаційної маси майна з метою уникнення стягнення. При цьому для відмежування нефраудаторного правочину слід встановити, що він має правову та фактичну мету, які не повинні бути очевидно неправомірними та недобросовісними (постанова ВП ВС від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

Реагування на фрод подання позову про визнання недійсним відповідного правочину.

Підстави визнання недійсним: стаття 42 Кодексу, статті 13, 234, 228 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочин недійсним встановлюються законами (ч.2,3 ст.234 ЦК України).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що оспорюваний договір дарування від 20.10.2016 реєстровий №4149 нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є таким, що підпадає під критеріїї фраудаторності, оскільки сторони вчинили реальний правочин, який було фактично виконано, доказів у підтвердження того, що оскаржуваний договір укладено з метою ухилення від виконання рішення третейського суду, а також, що після відчуження спірного майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, матеріали справи не містять.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону про банкрутство правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна;

боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Оскільки період часу з моменту виникнення грошового зобов`язання у боржника, у тому числі у разі загрози неплатоспроможності або надмірної заборгованості, до дня порушення справи про його банкрутство є підозрілим періодом, а правочини (договори, майнові дії) боржника, вчинені у цей період часу, є сумнівними, частиною першою статті 20 Закону про банкрутство встановлено правову презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, вчинених ним протягом зазначеного в Законі строку, тому будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна може бути визнаний недійсним на підставі наведеної норми, а майнові дії спростовані із застосуванням наслідків, передбачених цією нормою.

Позиція щодо застосування норми права висловлена Верховним Судом у постановах від 13.02.2019 у справі № 04/01/5026/1089/2011, від 30.01.2019 у справі № 910/6179/17, від 23.04.2019 у справі № 19/5009/2383/11, від 30.01.2019 у справі № 910/7827/17.

Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оспорюваний договір дарування від 20.10.2016 укладений поза межами підозрілого періоду, оскільки провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 відкрито ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.01.2022 по справі № 922/5110/21.

Крім того, в період укладення оспорюваного правочину такої процедури як «Відновлення платоспроможності фізичної особи» Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не передбачав.

Інші заявлені позовні вимоги щодо витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 нежитлових приміщеннь 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв. м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101) та визнання права власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв. м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101), є похідними від основної вимоги, тому задоволенню не підлягають, а відтак заявлений позивачем позов є необгрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає, а висновок суду щодо обгрунтованості позовних вимог зроблений при неправильному застосуванні норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення повністю.

Стосовно доводів апелянта щодо позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом частини першої статт 261 ЦК України позовна давіність застосовується лише за наявності порушення права особи. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перш ніж застосувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необгрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв`язку зі спливом позовної давності.

У разі пред`явлення позову безпосередньо особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою особою на це початок перебігу позовної давності визначається з одного й того самого моменту: коли особа довідалась або могла довідатися про порушення її права, або про особу, яка його порушила. Таким чином положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення арбітражного керуючого (ліквідатора) до суду із заявою про захист інтересів боржника.

Тому, при визначенні початку перебігу позовної давності у спорі за вимогами боржника/арбітражного керуючого не допускається врахування обставин (дати) порушення провадження у справі про банкрутство та дати призначення (заміни кандидатури) арбітражного керуючого, оскільки ні Закон про банкрутство (положення якого втратили чинність), ні чинний Кодекс України з процедур банкрутства не встановлюють спеціальних норм про позовну давність (у тому числі щодо звернення до суду арбітражного керуючого із заявою про визнання недійсними правочинів, укладених боржником), Отже, до цих правовідносин застосовуються загальні норми позовної давності.

У спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме кредитор (третя особа), а не арбітражний керуючий (ліквідатор), а тому, визначаючи початок перебігу позовної давності, слід враховувати момент, коли про порушене право дізнався або міг дізнатись кредитор в особі уповноваженого органу.

Іншого правила щодо визначення початку перебігу позовної давності не містять ні частина перша статті 261 ЦК України, ні норми спеціального закону, що регулюють порядок вирішення спорів у справі про банкрутство.

Тому при тлумаченні вимог щодо початку перебігу позовної давності слід керуватися тим, що перебіг позовної давності починається від дня, коли про відповідні обставини, тобто про порушення права, дізналася або могла дізнатися особа, що є носієм права, а не інша особа, у тому числі й та, якій за законом надано повноваження із захисту цього права. У справах про банкрутство цією особою є арбітражний керуючий, на якого за законом на підставі рішення суду покладаються обов`язки та надаються повноваження розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора.

В межах даної справи правила щодо позовної давності не застосовуються, оскільки позов арбітражного керуючого в цілому визнаний судом апеляційної інстанції необгрунтованим, а висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог до відповідачів у зв`язку із спливом позовної давності, є безпідставним, враховуючи вищенаведене.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував п.194 та п. 195 постанови ВС у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство КГС від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 відхиляються колегією суддів, оскільки не відповідають дійсності.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

Посилання апелянта на постанову ВС у складі Об`єднаної палати КГС від 25.01.2021 у справі №758/10761/13-ц та постанову ВС у складі КГС від 24.01.2024 у справі № 904/5417/18 (904/1082/23) не приймаються колегією суддів, оскільки не є подібними в межах спірних правовідносин.

Так, в постанові ВС у складі Об`єднаної палати КГС від 25.01.2021 у справі №758/10761/13-ц судовий спір ініційовано платником аліментів про визнання неправомірними дій органів ДВС щодо проведення розрахунку аліментів з урахуванням доходу, отриманого боржником від відчуження нерухомого майна.

В постанові ВС у складі КГС від 24.01.2024 у справі № 904/5417/18 (904/1082/23) предметом спору є визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02.10.2015 між юридичними особами в межах справи про банкрутство.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог ст.ст. 7,13 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ст. ст. 7, 13, 15 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх фізичних та юридичних осіб перед законом і судом, змагальності сторін та відповідно до принципу пропорційності.

Звертаючись до усталеної практики Європейського суду з прав людини слід зазначити, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23 червня 1993 р., серія A, N 262, с. 25, § 63).

Більш того, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands, рішення від 27 жовтня 1993 р., серія A, N 274, с. 19, § 33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23 жовтня 1996 р., Reports 1996-V, стор. 1567-68, § 38).

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (рішення у справі Ruiz-Mateos, наведене вище, с. 25, § 63).

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17) та Великої Палати ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав необгрунтованості.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції керується положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України та покладає судові витрати за подання апеляційної скарги на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 277, ст. 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Керуючого реструктуризацією арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича на рішення Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі № 922/5110/21 (922/4755/23) - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі № 922/5110/21 (922/4755/23) скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю за необгрунтованістю.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів через Східний апеляційний господарський суд з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24.06.2024.

Головуючий суддя О.О. Радіонова

Суддя О.А. Істоміна

Суддя О.Є. Медуниця