ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2024м. ХарківСправа № 922/4460/21 (922/5334/23)

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Кончаренко В.Ю.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерне товариство "Укрсиббанк"
до 1 - ОСОБА_1 , 2 - ОСОБА_2
про визнання недійсним договору
за участю представників:

позивача - Тіторенко І.А. (дов. №27-1-01/29 від 01.01.2024)

першого відповідача - Іванченко А.В. (ордер АН №1355375 від 12.02.2024)

другого відповідача - Рум`янцев Є.І. (ордер АН №1009625 від 10.02.2024)

ВСТАНОВИВ:

18.12.2023 до Господарського суду Харківської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства "Укрсиббанк" до відповідачів: 1) ОСОБА_1 та 2) ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, укладених з боржником, в якій позивач просить суд визнати договір позики від 20.06.2018 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - недійсним; стягнути з відповідачів сплачений судовий збір.

Ухвалою суду від 25.12.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 23 січня 2024 року.

Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду №88/2024 від 01.04.2024 проведено повторний автоматизований розподіл справи №922/4460/21, у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_3 .

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2024, для розгляду справи № 922/4460/21 визначено суддю ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 02.04.2024 прийнято справу №922/4460/21 (922/5334/23) до свого провадження, призначено підготовче засідання у справі на "24" квітня 2024 р.

Ухвалою суду від 24.04.2024 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 10.06.2024.

10.06.2024 в судовому засіданні було оголошено перерву до 24.06.2024.

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст. 13 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка набула чинності 15.12.2017р.) встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції. Викладене вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

Так відповідачами були подані відзив на позовну заяву, в яких вони заперечують проти позову, та просять суд відмовити в його задоволенні.

Позивачем надані відповіді на відзиви відповідачів, а відповідачами заперечення на відповіді на відзиви.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 24.06.2024 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив.

Ухвалою суду від 08.12.2021 року відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 , введено процедуру реструктуризації боргів боржника, призначено керуючим реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Корольова В.В., здійснено публікацію оголошення про відкриття провадження у справі на офіційному веб порталі Судової влади України. 27.01.2022р.

Ухвалою Господарського суду Харківської області суду затверджено вимоги кредиторів: - АТ «УКРСИББАНК» - у сумі основного боргу у розмірі 64 749,82 грн., судовий збір за подачу заяви з грошовими вимогами 4 540,00 грн., - ОСОБА_2 - в сумі 208 810,95 грн., судовий збір за подачу заяви з грошовими вимогами 4 540,00 грн. 13.03.2023 року відбулися збори кредиторів, на яких кредитором ОСОБА_2 було cхвалено план реструктуризації боргів ОСОБА_1 , який розроблявся спільно кредитором ОСОБА_2 та боржником ОСОБА_1 . Зобов`язано керуючого реструктуризації надати суду підписаний та оформлений план реструктуризації боргів громадянина ОСОБА_1 у справі №922/4460/21 для затвердження судом.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 17.04.2023 року затверджено план реструктуризації боргів громадянина ОСОБА_1 схвалений зборами кредиторів 13.03.2023р., який передбачає погашення кредиторам судового збору за 18.12.2023 4 подачу заяв з грошовими вимогами в сумі 9 080,00 грн., строк виконання 20 місяців до 25.01.2025 року. План реструктуризації боргів замість 20 місяців було виконано боржником за сім місяців.

АТ «УКРСИББАНК» вважає, що ОСОБА_2 , який має вирішальний голос в 208 голосів над іншим кредитором Боржника АТ «УКРСИББАНК», своїм рішенням щодо затвердження плану реструктуризації боргів ОСОБА_1 вплинув на права всіх кредиторів, в тому числі АТ «УКРСИББАНК».

АТ «УКРСИББАНК» ставить під сумнів кредиторські вимоги ОСОБА_2 , вважає що його грошові вимоги не є дійсними, правочин, що був вчинений 20.06.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за договором про безвідсоткову позику в розмірі 220 000 грн має ознаки фіктивності, є таким, що не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину, а також добросовісне виконання зобов`язань за ним, а навпаки спрямований на штучне збільшення кількості голосів кредитора ОСОБА_2 на зборах кредиторів для можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності фізичної особи.

На думку позивача, за умови доведення недійсності його грошових вимог, буде наявна правова підстава для проведення повторних зборів кредиторів Боржника.

Надаючи оцінку зазначеним обставинам та їх правову кваліфікацію, суд виходить з наступного.

У постанові від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто, цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (п. 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (п. 52)).

Суд вважає, що обраний Позивачем спосіб захисту, в даному випадку, є неналежним та не забезпечує мету правосуддя та процесуальну економію, з огляду на наступне.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 08.12.2021 року по справі №922/4460/21 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 .

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.01.2022 року по справі №922/4460/21 визнано вимоги кредитора Акціонерного товариства «Укрсиббанк» у сумі основного боргу у розмірі 64 749,82 грн., судовий збір за подачу заяви з грошовими вимогами - 4540,00 грн. та визнано вимоги ОСОБА_2 в сумі 208 810,95 грн., судовий збір за подачу заяви з грошовими вимогами - 4540,00 грн.

Судом було зазначено наступне: «Судом встановлено, що ОСОБА_2 виконав свої зобов`язання за договором позики від 20.06.2018, надав у позику грошові кошти у розмірі 220 000,00 грн., 18.12.2019 року ОСОБА_1 частково виконав договір позики та сплатив 20 000,00 грн., що підтверджується відповідною розпискою про отримання грошей, яка додана заявником до матеріалів справи. Решту грошових коштів, а саме: 200 000,00 грн. боржник у передбачені умовами договору строки, не повернув. У зв`язку з неналежним виконанням умов договору позики щодо повернення грошових коштів, кредитор ОСОБА_2 нарахував на суму заборгованості 3 % річних за період з 20.06.2020 року по 08.12.2021 року, що складає 8 810,95 грн.

Перевіривши розрахунок нарахувань 3 % річних, здійснених кредитором, суд вважає його вірним і таким, що підлягає включенню до реєстру вимог кредиторів в наступному розмірі: 200 000,00 грн. основна заборгованість за договором позики та 8 810,95 грн. 3 % річних. Отже, заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 становить 208 810,95 грн. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що заявлені ОСОБА_2 вимоги до боржника є обгрунтованими, підтвердженими належними доказами, суд визнає вимоги ОСОБА_2 у сумі основного боргу 208 810,95 грн. та судового збору за подачу заяви з грошовими вимогами 4 540,00 грн.»

Як встановлено судом при розгляді справи №922/4460/21 (922/5334/23) ні АТ «УКСИББАНК», ні іншою особою дана ухвала до апеляційного суду не оскаржувалася. Ухвала набрала законної сили 27.01.2022 року.

В подальшому, ухвалою Господарського суду Харківської області від 17.04.2023 року по справі №922/4460/21 було затверджено план реструктуризації боргів боржника фізичної особи ОСОБА_1 , який передбачає строк виконання 20 місяців з 25.06.2023 року до 25.01.2025 року щомісячної сплати 454,00 грн, з яких 227,00 грн для погашення вимог ОСОБА_2 та 227,00 грн. для погашення вимог Акціонерного товариства «УКРСИББАНК».

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 14.06.2023 року по справі №922/4460/21 апеляційну скаргу АТ «Укрсиббанк» на ухвалу Господарського суду Харківської області від 17.04.2023 у справі №922/4460/21 залишено без задоволення. Ухвалу Господарського суду Харківської області від 17.04.2023 у справі №922/4460/21 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 11.10.2023 року по справі №922/4460/21 касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на постанову Східного апеляційного господарського суду від 14.06.2023 та ухвалу Господарського суду Харківської області від 17.04.2023 у справі № 922/4460/21 закрито.

Тобто, АТ «Укрсиббанк» було реалізовано право на оскарження плану реструктуризації боргів ОСОБА_1 у справі №922/4460/21.

Залишаючи ухвалу Господарського суду Харківської області від 17.04.2023 року у справі №922/4460/21 без змін, судами було підтверджено добросовісність та чесність боржника. Оскільки саме добросовісний та сумлінний боржник має скористатися правом на реабілітацію та відновлення своєї платоспроможності.

07 грудня 2023 року ОСОБА_1 достроково сплатив необхідну суму грошових коштів в рахунок виконання Плану реструктуризації у справі №922/4460/21, що був затверджений Господарським судом Харківської області 17 квітня 2023 року, схвалений зборами кредиторів та погоджений боржником.

У зв`язку з чим, 11.12.2023 року до Господарського суду Харківської області було подано звіт про виконання плану реструктуризації боргів.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.01.2024 року по справі №922/4460/21 було призначено судове засідання для розгляду звіту про виконання плану реструктуризації боргів.

Відповідно до ч. 10 ст. 48 Кодексу України з процедур банкрутства «Проведення зборів кредиторів у зв`язку із зміною реєстру вимог кредиторів або обрання (переобрання) комітету кредиторів у зміненому чи новому складі не можуть бути самостійною підставою для зміни або перегляду попередньо прийнятих зборами або комітетом кредиторів рішень.».

При наявності ухвали Господарського суду Харківської області від 27.01.2022 року, яка набрала законної сили 27.01.2022, проведених на підставі цієї ухвали низки зборів кредиторів, на яких були прийняті рішення, затвердження ухвалою від 17.04.2023 року Плану реструктуризації боргів боржника і виконання цього Плану, у випадку визнання недійсним договору позики від 20.06.2018 року, який було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не буде породжувати жодних правових наслідків для позивача АТ «Укрсиббанк» і за законом не може бути підставою для перегляду рішень прийнятих зборами кредиторів.

Також, дослідивши матеріали справи 922/4460/21, судом встановлено, що АТ «Укрсиббанк» майже не приймав участі на зборах кредиторів на яких розглядалися питання, включені до порядку денного, в тому числі і щодо розроблення, погодження та схвалення плану реструктуризації боргів боржника. Також не приймав участі у судових засіданнях у суді першої інстанції. Натомість, ОСОБА_2 , з метою погодити реальний та виконуваний план реструктуризації відповідно до фінансового стану боржника та політичної ситуації в Україні, приймав активну участь на зборах кредиторів, а саме: 10.01.2023 року (особисто), 13.03.2023 року (шляхом заочного голосування), що підтверджується протоколами зборів кредиторів.

Таким чином, оскарження Позивачем договору позики, в даному випадку, зводиться до незгоди із затвердженим та вже виконаним ОСОБА_1 плану реструктуризації боргів та можливістю відновити свою платоспроможність. Оскільки, саме після невдалої спроби АТ «УКРСИББАНК» оскаржити ухвалу господарського суду від 17.04.2022 року (про затвердження плану реструктуризації) до апеляційної та касаційної інстанції, достроковим виконання боржником плану реструктуризації та подання звіту до суду, АТ «УКРСИББАНК» прагне переглянути на зборах кредиторів план реструктуризації боргів, від якого у 13.03.2023р. самоусунувся.

Обраний Позивачем спосіб захисту не є ефективним, він не забезпечуватиме поновлення права АТ «Укрсиббанк», яке позивач вважає порушеним, суперечить ч. 10 ст. 48 Кодексу України з процедур банкрутства та позбавлений процесуальної економії.

АТ «УКРСИББАНК» не доведено, реальність відновлення його суб`єктивного права, яке як він вважає, порушено відповідачами.

Також суд зазначає наступне.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння способу захисту як визнання правочину недійсним є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 та ін.

Тому у кожному випадку цієї категорії справ суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Суд наголошує, що у частині третій статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

В силу принципів рівності, змагальності та диспозитивності (статті 7, 13, 14 ГПК України), обов`язок з доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд звертає увагу, що із внесенням 17.10.2019 змін до ГПК України його статтю 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17.

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Суд також зазначає, що у пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Наведенні вище правові висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 29.01.2021 у справі №922/51/20, від 04.03.2021 у справі №908/1879/17 та від 21.04.2021 у справі №910/701/17.

Крім того, у справах господарської юрисдикції Верховний Суд неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Суд наголошував, що стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (постанови Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 922/1163/18; від 29.08.2018 у справі № 909/105/15; від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17; від 31.01.2018 у справі № 910/8763/17).

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Баланс ймовірностей або перевага доказів характерні для цивільного та господарського процесів, де основним принципом є змагальність сторін, а суд виступає лише арбітром.

Водночас, для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості, при оскарженні заінтересованими особами угод боржника в порядку спеціальних норм КУзПБ або за правилами норм ЦК України, суду слід розглядати відповідні заяви пов`язані із недійсністю правочинів із застосуванням засад змагальності сторін у поєднанні з детальною перевіркою реальності проведення господарських операцій та наміру створення саме тих правових наслідків, що притаманні певним видам господарських правочинів.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

У разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

Таким чином, суд, з`ясовуючи питання щодо фіктивності договору, як укладеного всупереч інтересам позивача, має з`ясувати дійсні наміри сторін, тобто чи була мета укладення договору іншою, аніж це випливає зі змісту договору.

Дослідивши обставини справи на підставі наданих учасниками пояснень і доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що правочин, вчинений 20.06.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за договором про безвідсоткову позику в розмірі 220 000 грн має ознаки фіктивності, з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів, поданих відповідачами.

В свою чергу, аргументи на які посилається позивач є недоведеними та полягають лише в припущеннях позивача.

Так, слід зазначити, що реальність договору позики підтверджується як фактами укладення договору позики, фактичного передання грошових коштів і часткового повернення позики, що вже було встановлено господарським судом, так і іншими доказами, наприклад фотографіями, які робились ОСОБА_2 під час отримання ОСОБА_1 позики та які долучені до матеріалів справи.

Як вже було зазначено вище, АТ «УКРСИББАНК» не приймав участі на зборах кредиторів у справі №922/4460/21, в тому числі і під час обговорення та погодження плану реструктуризації боргів ОСОБА_1 . АТ «УКРСИББАНК» не було запропоновано власного плану реструктуризації боргів, з урахуванням майнового стану боржника.

З метою відновлення платоспроможності, виконання цілей плану реструктуризації та погашення вимог кредиторів, (через 2 місяця після відкриття справи про банкрутство) 01.02.2022 року ОСОБА_1 офіційно працевлаштувався в ПАТ «Миронівський хлібопродукт» на посаду вантажника. Заробітна плата становила близько 11 000,00 грн/міс. Внаслідок зміни економічного стану в державі, постійних обстрілів виробництва та проблем з енергопостачанням, за місцем роботи відбулося скорочення штату і 20.12.2022 року ОСОБА_1 було звільнено. Нерухомого чи будь-якого іншого майна чи коштів за рахунок якого можливо було б задовольнити вимоги кредиторів, у боржника не було. Враховуючи вищенаведене, Позивачем не доведено та необгрунтовано яким чином кредитор ОСОБА_2 міг вплинути на процедуру неплатоспроможності ОСОБА_1 , зокрема у питанні формування та реалізації ліквідаційної маси боржника, яка складає 0 (нуль) грн.

Тому, сумніви АТ «УКРСИББАНК» щодо процесуальної поведінки ОСОБА_2 є необґрунтованою та спростовується дійсними обставинами справи.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги АТ «Укрсиббанк» не підлягають задоволенню.

Також суд має вирішити питання розподілу та стягнення судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір та інші судові витрати позивача, відповідно приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на позивача.

Відповідачами в своїх заява по суті справи було повідомлено про понесення ними судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідно встановити відповідачам строк на подання доказів понесення судових витрат.

Щодо розумності строку розгляду справи суд зазначає наступне.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Враховуючи приписи статті 3 Конституції України, зважаючи на наявність активних військових дій та загрози небезпеки на території України, у тому числі в м. Харкові та Харківській області, а також особливого режиму роботи господарського суду, з міркувань безпеки, розгляд даної справи здійснений судом у межах розумного строку в розумінні положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 2, 4, 5, 13, 20, 73, 74, 76-79, 86, 126, 129, ст. ст. 236-239 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові Акціонерного товариства "Укрсиббанк" до ОСОБА_1 та до ОСОБА_2 відмовити повністю.

Встановити відповідачам строк на подання доказів понесення судових витрат - 5 днів з дня прийняття рішення.

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду.

Учасники справи:

Позивач - Акціонерне товариство "УКРСИББАНК" (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 2/12, ).

Перший відповідач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Другий відповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повне рішення складено "26" червня 2024 р.

Суддя С.А. Прохоров