ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року Справа № 918/6/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

секретар судового засідання Мельников О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Матюк Юлії Михайлівни на рішення Господарського суду Рівненської області від 13 березня 2024 року по справі №918/6/24 (суддя Войтюк В.Р.)

час та місце ухвалення рішення: 13 березня 2024 року; м. Рівне, вул. Набережна, 26-А; вступна і резолютивна частина проголошена о 15:40 год; повний текст рішення складено 13 березня 2024 року

за позовом Керівника Сарненської окружної прокуратури

в інтересах держави в особі Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області

до Фізичної особи-підприємця Матюк Юлії Михайлівни

про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування земельної ділянки

за участю представників сторін:

від Органу прокуратури - Гіліс І.В.;

від Позивача - не з`явився;

від Відповідача - Кохана О.О..

ВСТАНОВИВ:

Керівник Сарненської окружної прокуратури (надалі Прокурор) звернувся до Господарського суду Рівненської області в інтересах держави в особі Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області (надалі Позивач) із позовом до Фізичної особи-підприємця Матюк Юлії Михайлівни (надалі - Відповідач) про:

· визнання недійсним договору купівлі-продажу землі від 13 лютого 2023 року, укладеного між Позивачем та Відповідачем, зареєстрований приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим Василем Григоровичем;

· витребування у Відповідача у комунальну власність Немовицької сільської туриторіальної громади Сарненського району земельну ділянку з кадастровим номером :01:004:0220, цільове призначення для розміщнення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, площею 1,0297 Га, що розташована за адресою: вул. Ювілейна, с. Тинне, Сарненського району.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Позивача від 24 січня 2023 року № 1321 "Про затвердження звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки та продаж земельної ділянки для розміщення та експлуатації будівель та споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій" затверджено звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки та продаж земельної ділянки для розміщення та експлуатації будівель та споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, а також вирішено продати у власність Відповідача земельну ділянку з кадастровим номером :01:004:0220, що розташована за адресою: вул. Ювілейна, с.Тинне, Сарненського району з оціночною вартістю 177 958 грн.

На виконання зазначеного рішення 13 лютого 2023 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який зареєстровано в реєстрі № 142 та згідно якого останній передано у власність земельну ділянку площею 1,0297 га з кадастровим номером :01:004:0220.

Прокурор зазначає, що на момент первинної державної реєстрації 30 травня 2022 року за Відповідачем так і на момент прийняття рішення Позивачем від 24 січня 2023 року № 1321 та укладення 13 лютого 2023 року оспорюваного Договору купівлі - продажу земельної ділянки, спірний об`єкт складався лише з фундаменту та мав відсоток готовності 6 %. Відтак, за доводами Прокурора, надана недостовірна інформація Відповідачем органу місцевого самоврядування про наявність у неї нерухомого майна, слугувала підставою для продажу у власність останній вказаної земельної ділянки на неконкурентних засадах, що призвело до грубого та неприпустимого порушення майнових прав територіальної громади села Тинне в особі Немовицької сільської ради.

Враховуючи вказане, з метою недопущення порушення інтересів територіальної громади щодо розпорядження землями комунальної власності, зокрема, шляхом їх продажу або передачі в оренду на конкурентних засадах, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 13 лютого 2023 року, на переконання Прокуратури підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка - витребуванню у комунальну власність.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 13 березня 2024 року в справі № 918/6/24 позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу землі від 13 лютого 2023 року та витребувано у Відповідача у комунальну власність Немовицької сільської територіальної громади Сарненського району земельну ділянку з кадастровим номером :01:004:0220, цільове призначення - для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, площею 1,0297 га, що розташована за адресою: вул. Ювілейна, 52, с. Тинне, Сарненського району.

При ухвалені вказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що належний на праві власності Відповідачу об`єкт незавершеного будівництва в с. Тинне по вул. Ювілейній, 52, готовність якого складає 6%, не є об`єктом нерухомого майна. При цьому, державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна. Судом першої інстанції встановлено, що під час продажу спірної земельної ділянки Відповідачу не існувала жодна з підстав, що визначені частинами 2, 3 статті 134 Земельного кодексу України, які б звільняли Позивача від обов`язку проведення земельних торгів щодо продажу земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером :01:004:0220, площею 1,0297 га.

Окрім того, судом першої інстанції зазначено, що рішення Позивача від 24 січня 2023 року № 1321 "Про затвердження звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки та продаж земельної ділянки для розміщення та експлуатації будівель та споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій", яким продано Відповідачу земельну ділянку з кадастровим номером :01:004:0220, площею 1,0297 га прийняте з порушеннями та призвело до порушення приписів законодавства України, яке регулювало порядок та процедуру передачі у приватну власність земель комунальної власності, а саме частини 1 статті 116, частини 2 статті 127, статті 128 та статтей 134, 135 Земельного кодексу України. На виконання рішення Позивача від 24 січня 2023 року № 1321, 13 лютого 2023 року між Позивачем та Відповідачем укладено оскаржуваний договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні виходячи з обставин справи зазначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 13 лютого 2023 року, укладений між Позивачем та Відповідачем на підставі якого останній отримав у приватну власність спірну земельну ділянку без проведення земельних торгів, підлягає визнанню недійсним.

Щодо витребування земельної ділянки, то суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що оскільки Відповідач отримав спірну земельну ділянку на підставі рішення Позивача № 1321 від 24 січня 2023 року "Про затвердження звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки та продаж земельної ділянки для розміщення та експлуатації будівель та споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій", прийнято всупереч положенням Земельного кодексу України, відтак земельна ділянка з кадастровим номером :01:004:0220, цільове призначення - для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, площею 1,0297 га, підлягає витребуванню у Відповідача на користь держави в особі Немовицької сільської територіальної громади.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Відповідач звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду, скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог (том 2, а.с. 5-16).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги Відповідач посилається на те, що Прокурором не наведено жодної підстави чи належного доказу, що надавав можливість вважати, що Позивач діяв всупереч інтересам саме територіальної громади, жодної скарги чи заяви з даного приводу ні від жителів громади, ні від будь-якого органу з початку будівництва не подавалося, в матеріалах справи такі докази відсутні. Всі рішення Позивача є дійсними, не визнавалися не дійсними та оскаржувалися в законному порядку.

Відповідач стверджує, що на момент укладання зазначеного Договору Позивач засвідчив відсутність тих порушень, про які Прокурор зазначає у своєму позові.

Також, Відповідач вказав, що жодним нормативним актом Позивача чи умовами Договору оренди земельної ділянки від 12 серпня 2021 року або ж Договору купівлі - продажу земельної ділянки від 13 лютого 2023 року не визначено обов`язкових термінів та строків здійснення та завершення будівництва об`єкта нерухомого майна - автомобільного центру по вул. Ювілейна в с.Тинне.

Відповідач також зазначає, що фактично з моменту укладення договору оренди земельної ділянки 12 серпня 2021 року та в подальшому укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки 13 лютого 2023 року, Відповідач не мав стабільної фінансової можливості та мав брак ресурсів людського характеру продовжувати будівельні роботи через початок активних військових дій та постійну загрозу існуючим обстрілам. Вказує, що саме тому будівництво було тимчасово призупинено, оскільки існує невизначеність, а проведення будівельних робіт за таких обставин є невиправданим ризиком.

Скаржник в апеляційній скарзі вказав, що належний на праві власності Відповідачу об`єкт незавершеного будівництва, що розташований по АДРЕСА_1 , є об`єктом нерухомого майна, оскільки 30 травня 2022 року за Відповідачем зареєстровано право власності на нерухоме майно - незавершене будівництво (автомобільний центр) за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:004:0220.

За доводами апелянта підставами для реєстрації є: договір оренди землі, від 12 серпня 2021 року: повідомлення про початок будівельних робіт серія та номер ГУ05, видавник ЄДЕССБ; технічний паспорт Т101:0211-3708-9967-0261, виданий 17 травня 2022 року. Згідно технічного паспорту на об`єкт незавершеного будівництва за адресою АДРЕСА_1 від 24 лютого 2022 року, виготовленого Регіональним бюро технічної інвентаризації "Комплекс", вбачається що згідно характеристики будинку, господарських будівель та споруд, відсоток готовності об`єкта незавершеного будівництва (автомобільного центру) становить 6%, а саме наявне бетонне замощення (фундамент) площею 29,8 кв.м. Зазначив, що рішенням Позивача від 23 березня 2021 року № 320 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20 травня 2024 року по справі №918/6/24 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на рішення Господарського суду Рівненської області від 13 березня 2024 року по справі №918/6/24. Запропоновано учасникам по справі №918/6/24 в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали надати до канцелярії суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання в порядку частини 2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 31 травня 2024 року від Прокурора надійшов відзив, в котрому, Прокурор просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Прокурор вважає, що у Відповідача відсутні докази введення спірного об`єкту нерухомого майна в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію не передбачено. З урахуванням системно-логічного тлумачення вказаних положень Прокурор констатує, що до моменту завершення будівництва нерухомого майна, як і права власності на нього не існує в натурі, а об`єкт незавершеного будівництва за визначенням частини 3 статті 331 Цивільного кодексу України за своєю правовою природою є сукупністю матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво), оскільки правовий статус об`єкта як нерухомого майна виникає з моменту завершення будівництва. При цьому, Прокурор вказує, що державна реєстрація права власності Відповідача на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні статті 181 та частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України, оскільки така реєстрація не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.

Прокурор вказав, що наявність на спірній земельній ділянці об`єкту незавершеного будівництва, не надавала Відповідачу права на придбання її у власність поза межами конкурентних засад, а саме як власнику об`єкта нерухомого майна, та земельна ділянка підлягала продажу Позивачем виключно на підставі земельних торгів (том 2, а.с. 40-50).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13 червня 2024 року проведення підготовчих дій закінчено. Розгляд апеляційної скарги призначено на 26 червня 2024 року об 15:20 год..

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії Маціщук А.В., на підставі Службової записки головуючого судді по даній справі, розпорядженням керівника апарату суду від 26 червня 2024 року за №01-05/326 призначено заміну судді-члена колегії в справі №918/6/24.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., Бучинська Г.Б..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26 червня 2024 року прийнято справу №918/6/24 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., Філіпова Т.Л., Бучинська Г.Б..

В судове засідання від 26 червня 2024 року представник Позивача не з`явилися.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду від 13 червня 2024 року сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 ГПК України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 ГПК України).

При цьому сторони належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

При цьому суд констатує, що згідно з частинами 1 та 2, пунктами 1, 2, 6, 8-11 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

В судовому засіданні від 26 червня 2024 року, представник Відповідача підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вказавши, що на момент укладання зазначеного Договору Позивач засвідчив відсутність тих порушень, про які Прокурор зазначає у своєму позові. Також, представник Відповідач вказав, що жодним нормативним актом Позивача чи умовами договору оренди земельної ділянки від 12 серпня 2021 року або ж Договору купівлі - продажу земельної ділянки від 13 лютого 2023 року не визначено обов`язкових термінів та строків здійснення та завершення будівництва об`єкта нерухомого майна. Представник Відповідача вказав, що належний на праві власності Відповідачу об`єкт незавершеного будівництва, є об`єктом нерухомого майна, оскільки 30 травня 2022 року за Відповідачем зареєстровано право власності на нерухоме майно - незавершене будівництво, кадастровий номер :01:004:0220. Підставами для реєстрації були: договір оренди землі, від 12 серпня 2021 року; повідомлення про початок будівельних робіт серія та номер ГУ05, видавник ЄДЕССБ; технічний паспорт Т101:0211-3708-9967-0261, виданий 17 травня 2022 року.

В судовому засіданні від 26 червня 2024 року, Прокурор просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Прокурор вказав, що у Відповідача відсутні докази введення спірного об`єкту нерухомого майна в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права. Зазначив, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію не передбачено. При цьому, державна реєстрація права власності Відповідача на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 та частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України, оскільки така реєстрація не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва ввести його в установленому порядку в експлуатацію та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно. Прокурор вказав, що наявність на спірній земельній ділянці об`єкту незавершеного будівництва, не надавала Відповідачу права на придбання її у власність поза межами конкурентних засад, а саме як власнику об`єкта нерухомого майна, та земельна ділянка підлягала продажу Позивачем виключно на підставі земельних торгів

Заслухавши пояснення представників Відповідача та Прокурора дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційні скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Відповідача слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Позивачем прийнято рішення від 23 березня 2021 року № 320 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, право оренди якої підлягає продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) в с. Тинне по вул. Ювілейна", яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, право оренди якої підлягає продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) в с. Тинне по вул. Ювілейна.

На підставі зазначеного рішення проведено земельні торги (лот №73113, аукціон №35506), за результатом яких складно протокол № 4/21 від 12 серпня 2021 року.

Переможцем зазначеного аукціону визнано Відповідача від імені якої діяв ОСОБА_2 .

В подальшому, 12 серпня 2021 року між Позивачем в особі сільського голови Трохимця О.П. та Відповідачем укладено Договір про передачу в оренду земельної ділянки площею 1,0297 га з кадастровим номером :01:004:0220, що розташована за адресою: вул. Ювілейна, с. Тинне, Сарненського району, строком на 5 років (надалі Договір оренди; том 1, а.с. 35 38).

У відповідності до пунктів 3,4 Договору оренди, на земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна. Земельна ділянка передається в оренду без об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до пункту 26 Договору оренди, Відповідач має право за письмовою згодою з Позивачем зводити в установленому законодавством порядку, виробничі та інші господарські споруди, закладати багаторічні насадження.

Наказом Сарненської районної державної адміністрації № 20 від 4 листопада 2021 року затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва - автомобільного центру по вул. Ювілейна в с. Тинне Сарненського району Рівненської області. Замовником будівництва є Відповідач, а проведення будівельних робіт заплановано на земельній ділянці з кадастровим номером :01:004:0220.

24 лютого 2022 року Регіональним бюро технічної інвентаризації "Комплекс" виготовлено технічний паспорт на об`єкт незавершеного будівництва з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, що розташоване за адресою: вул. Ювілейна, 52, с. Тинне, Сарненського району. Відповідно до зазначеного паспорта ступінь готовності зазначеного об`єкта складає 6%.

Згідно витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації, фундамент - залізобетон, відсоток готовності - 6% (том 1, а.с. 55-58).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 301844767 Відповідач 30 травня 2022 року на підставі Договору оренди; повідомлення про початок будівельних робот, серія та номер: ІУ05 та технічного паспорта Т101:0211-3708-9967-0261, виданого 17 травня 2022 року, зареєстрував право власності на незавершене будівництво, об`єкт житлової нерухомості, опис об`єкта: А - незавершене будівництво (автомобільний центр), стан готовності 6%; І замощення (том 1, а.с. 60).

В подальшому, рішенням Позивача від 24 січня 2023 року № 1321 «Про затвердження звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки та продаж земельної ділянки для розміщення та експлуатації будівель та споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій» затверджено звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки та продаж земельної ділянки для розміщення та експлуатації будівель та споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, а також вирішено продати у власність Відповідача земельну ділянку з кадастровим номером :01:004:0220, що розташована за адресою: вул. Ювілейна, с. Тинне, Сарненського району з оціночною вартістю 177 958 грн (том 1, а.с. 61-62).

На виконання зазначеного рішення 13 лютого 2023 року між Позивачеи в особі сільського голови Трохимця О.П. та Відповідача укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який зареєстровано в реєстрі № 142 та згідно якого останній передано у власність земельну ділянку площею 1,0297 га з кадастровим номером :01:004:0220, що розташована за адресою: вул. Ювілейна, с. Тинне, Сарненського району (надалі Договір; том 1, а.с. 63-64).

Після чого, на підставі вищевказаного Договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Токовим В.Г. 13 лютого 2023 року зареєстровано право власності Відповідача на земельну ділянку к.н. :01:004:0220 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 66390794; том 1, а.с. 65-66).

В той же час, в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000055 від 21 серпня 2023 року за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статтею 367 Кримінального кодексу України, в межах вказаного кримінального провадження, проведено огляд земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:0220, в ході якого встановлено, що:

· на земельній ділянці міститься фундамент у вигляді будівельної площадки зроблений з бетону розміром- шириною 9,85 м, довжиною 15,35 м, висотою 15 см; земельна ділянка по периметру не огороджена;

· будь-які об`єкти нерухомості на земельній ділянці площею 1,0297 га кадастровий номер :01:004:0220 відсутні; за результатами огляду земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:0220 складено протокол огляду від 22 вересня 2023 року з фототаблицею (том 1, а.с. 98-95).

Прокурор посилаючись на те, що земельна ділянка вибула без правових підстав, що на думку Прокурора є порушенням права щодо володіння даним майном територіальною громадою, яке підлягає захисту, шляхом звернення в суд з позовом до Відповідача про визнання недійсним Договору та витребування земельної ділянки у комунальну власність Позивача.

Щодо представництва Прокурором інтересів держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати функції у спірних правовідносинах, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з абзацами 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до абзаців 1-3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Водночас згідно з положеннями частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 зроблено висновок про те, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

При цьому, прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких відповідний орган не здійснює захисту своїх інтересів (аналогічні правові висновки наведені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 квітня 2019 року в справі №910/3486/18, від 16 серпня 2018 року в справі №910/21265/17).

Колегія суду констатує, що Прокурор у позові зазначив, що порушення інтересів держави у спірних правовідносинах полягає у незаконному вибутті з комунальної власності земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що завдає шкоди розвитку та функціонуванню територіальній громаді. Зокрема, законне, раціональне та ефективне використання земель територіальної громади беззаперечно становить державний інтерес, оскільки є одним із основних принципів розвитку територіальної громади, який полягає у виваженому, плановому, своєчасному використанні земельних ресурсів.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

За правилами статтей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Отже, правовідносини, пов`язані із вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес.

У даному випадку інтерес держави полягає у необхідності забезпечення прав та інтересів власника землі, забезпечення раціонального використання та охорони земель.

Належне (законне) розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності, які відповідно до статті 14 Конституції України є основним національним багатством, що перебувають під особливою охороною держави, а право власності на які набувається виключно відповідно до закону, безумовно є складовою питання державного (загального) інтересу (вказане цілком узгоджується із правовою позицією ЄСПЛ, пункті 70-71 рішення від 20 жовтня 2011 року всправі "Рисовський проти України", пункт 54 рішення від 2 листопада 2004 року в справі "Трегубенко проти України").

Відповідно до положень частини 5 статті 16 та частини 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Частиною 1 статті 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" від 28 квітня 2021 року №1423-IХ, який набрав чинності з 27 травня 2021 року, доповнено розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України пунктом 24 наступного змісту: "З дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); оборони; природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті."

Отже, Прокурором при зверненні до суду в інтересах держави правомірно зазначено Позивача органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що 29 грудня 2023 року Прокурором скеровано до Позивача лист з проханням надати витребувані документи з метою встановлення наявності підстав для представництва Прокурором інтересів держави (том 1, а.с. 68-71).

Позивач листом від 13 березня 2023 року за №623/07-07 повідомив, що під час укладення оскаржуваного Договору Позивач діяв в межах наданих повноважень та чинного законодавства України при цьому будь-яких порушень інтересів держави не відбулося, відповідно підстави для представництва Прокурором інтересів держави відсутні. Щодо надання копій запитуваних документів, то Позивач вказав, що такі документи містять персональні дані Відповідача, що в силу статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» може бути поширена без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи. Наразі копії документів, зазначених у запиті Прокурора, можуть бути утримані на підставі ухвали слідчого судді у порядку тимчасового доступу до речей та документів (том 1, а.с. 73-81).

29 грудня 2023 року Прокурором скеровано до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області із повідомленням про звернення до суду із позовом про визнання недійсним Договору та витребування земельної ділянки (том 1, а.с. 85-86).

Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області листом від 19 травня 2023 року за №10-17-0.6.1-2692/2-23 повідомило, що зважаючи на викладені Прокурором у листі обставини, вбачаються підстави для визнання незаконним рішення Позивача від 24 січня 2023 року, визнання недійсним Договору, скасування рішення про реєстрацію права власності та повернення земельної ділянки площею 1,0297 Га. Разом з тим, Головне управління повідомило Прокурора, що у зв`язку із відсутністю достатніх коштів по сплаті судового збору не має можливості звернутися із вказаним позовом до суду (том 1, а. с. 87).

Позивач направив до Прокуратури лист від 29 грудня 2023 року в якому повідомив, що відповідно до статті 1 закону України «Про іпотеку» нерухоме майно земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці і невід`ємно пов`язані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Оскільки на вищевказаній земельній ділянці, наявний фундамент будівлі автомобільного центру, який неможливо перемітити без його знецінення та зміни його призначення, то такий об`єкт нерухомого майна є невід`ємною частиною земельної ділянки площею 1,0297 га кадастровий номер :01:004:0220. Позивач зазначив, що під час укладення Договору, Позивач діяв в межах наданих повноважень та чинного законодавства України. Позивач повідомив, що заходи щодо захисту інтересів держави по даному питанню Позивачем вживатися не будуть (том 1, а.с. 104-106).

Суд апеляційної інстанції констатує, що з даної відповіді Позивача вбачається не лише бездіяльність Позивача в аспекті подачі позову для захисту порушеного права (з котрим звернувся Прокурор), але й повне небажання здобувати такий захист, що вказує на підставність звернення Прокурора з даним позовом.

Водночас, Прокурор повідомив Позивача, що в зв`язку із встановлення підстав для представництва інтересів держави, Прокурором буде скеровано відповідний позовом до суду (том 1, а.с. 109).

З огляду на встановлені вищевикладені обставини та з урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 та Верховного Суду від 16 серпня 2021 року в справі №910/21377/17, що зверненню Прокурора з позовом у цій справі передувало відповідне листування з Позивачем з дотриманням процедури встановленої частинами 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", а тому, враховуючи звернення Прокурора до компетентного органу та нездійснення Позивачем захисту інтересів держави у спірних правовідносинах шляхом звернення до суду із відповідним позовом, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про доведення Прокурором наявності підстав для звернення до суду з позовом в даній справі в інтересах держави в особі Позивача.

Аналізуючи спірні правовідносини на предмет їх регулювання нормами матеріального права, колегія суду зауважує, що норми господарського процесуального законодавства закріплюють право фізичних осіб звертатися до господарського суду з позовами саме у випадку, коли їх справа віднесена до юрисдикції господарського суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктами "б", "ґ" статті 5 Земельного кодексу України, земельне законодавство базується на принципах, зокрема, забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю.

Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства.

Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності.

Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 2 статті 127 Земельного кодексу України (чинної на час прийняття рішення) визначено, що продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності та набуття прав користування ними (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюються на конкурентних засадах (на земельних торгах) у формі електронного аукціону у випадках та порядку, встановлених главою 21 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 134 Земельного кодексу України (чинної на момент виникнення правовідносин) земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 статті 134 Земельного кодексу України (чинної на момент виникнення правовідносин) передбачалось, що не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб; використання земельних ділянок для потреб, пов`язаних з користуванням надрами, та спеціального водокористування відповідно до отриманих дозволів; використання релігійними організаціями, які легалізовані в Україні, земельних ділянок під культовими будівлями; будівництва об`єктів, що в повному обсязі здійснюється за кошти державного та місцевих бюджетів; надання земельних ділянок підприємствам, установам і громадським організаціям у сфері культури і мистецтв (у тому числі національним творчим спілкам та їх членам) під творчі майстерні; надання земельних ділянок в оренду для реконструкції кварталів застарілої забудови, для будівництва соціального та доступного житла, якщо конкурс на його будівництво вже проведено; розміщення іноземних дипломатичних представництв та консульських установ, представництв міжнародних організацій згідно з міжнародними договорами України; надання земельної ділянки, викупленої для суспільних потреб чи примусово відчуженої з мотивів суспільної необхідності для забезпечення таких потреб; надання земельних ділянок державної або комунальної власності для потреб приватного партнера в рамках державно-приватного партнерства відповідно до закону; надання земельної ділянки замість викупленої для суспільних потреб чи примусово відчуженої з мотивів суспільної необхідності та повернення такої земельної ділянки колишньому власнику чи його спадкоємцю (правонаступнику), у разі якщо така потреба відпала; будівництва, обслуговування об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, мультимодальних терміналів, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу); будівництва об`єктів забезпечення життєдіяльності населених пунктів (сміттєпереробних об`єктів, очисних споруд, котелень, кладовищ, протиерозійних, протизсувних і протиселевих споруд); передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби, для городництва; надання земельних ділянок суб`єктам господарювання, що реалізують відповідно до Закону України "Про особливості провадження інвестиційної діяльності на території Автономної Республіки Крим" зареєстровані в установленому порядку інвестиційні проекти.

Розглядаючи вимоги про визнання недійсним Договору, котрі обгрунтовані порушенням частин 2, 3 статті 134 Земельного кодексу України, враховуючи заперечення Відповідача наведені в апеляційній скарзі щодо відсутності порушень законодавства при укладення оскаржуваного Договору, з огляду на розміщення на спірній земельній ділянці саме об`єкту який є нерухомим майно. колегія суддів зауважує наступне.

Частиною 2 статті 134 Земельного кодексу України передбачалось, що не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

При цьому, вичерпний перелік обставин та підстав, існування яких не потребує проведення земельних торгів при продажі земельних ділянок комунальної власності, визначені в частинах 2, 3 статті 134 Земельного кодексу України.

Разом з цим, частина 2 статті 134 Земельного кодексу України не передбачає виключення щодо продажу не на конкурентних засадах земельної ділянки саме для здійснення будівництва (автомобільного центру).

В рішенні Позивача № 1321 від 24 січня 2023 року конкретизовано, що спірна земельна ділянка продається для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій (код КВЦПЗ 12.08).

В той же час, на момент прийняття зазначеного рішення, згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080) за адресою: с. Тинне, вул. Ювілейна, 52, на земельній ділянці з кадастровим номером :01:004:0220 знаходилось незавершене будівництво (автомобільний центр), стан готовності 6 %; І- замощення.

Відтак, доказами долученими до матеріалів справи підтверджено, що на момент прийняття рішення Позивачем, котре стало підставою для набуття Відповідачем речового права на земельну ділянку, на земельній ділянці були відсутні об`єкти нерухомого майна, а знаходився об`єкт незавершеного будівництва готовністю 6%. Дане в свою чергу, в правовому полі частина 2 статті 134 Земельного кодексу України, позбавляє Позивача законного права щодо укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки на безоплатній основі без проведення земельних торгів.

Водночас, Відповідач відстоюючи свою позицію констатує про розташування на спірній земельній ділянці саме об`єкту нерухомого майна яким і є об`єкт незавершеного будівництва покликаючись при цьому на реєстрацію незавершеного будівництва. З приводу чого колегія суддів зазначає таке.

У відповідності до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В силу дії пунктів 1, 2 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктом 68 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 для державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва подаються: документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом (крім випадку, коли речове право на земельну ділянку вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); документ, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт; технічний паспорт на об`єкт незавершеного будівництва.

У відповідності до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1243 від 22 вересня 2004 року, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об`єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що у Відповідача відсутні докази введення спірного об`єкту нерухомого майна в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

Враховуючи, що об`єкт незавершеного будівництва не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права в розумінні статті 181 та частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України, приймаючи до уваги винятки щодо продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельних ділянок комунальної власності, що передбачені частиною 2 статтею 134 Земельного кодексу України, наявність на орендованій земельній ділянці об`єкту незавершеного будівництва не надавала Відповідачу права на придбання у власність спірної земельної ділянки поза межами конкурентних засад, а саме як власнику ніби-то об`єкта нерухомого майна та підлягала, продажу Позивачем виключно на підставі земельних торгів. Відтак, передача спірної земельної ділянки у власність без проведення земельних торгів поставила Відповідача в привілейоване становище та призвела до порушення прав і законних інтересів Немовицької територіальної громади, яка відповідно до статті 13 Конституції України є власником землі та інших природних ресурсів, оскільки громада, зокрема, втратила можливість отримати максимально великий розмір плати при продажі земельної ділянки.

Аналогічна позиція наведена і в ухвалах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 серпня 2023 року та 19 грудня 2023 року, якими відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_3 на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 8 червня 2023 року та рішення Господарського суду Рівненської області від 20 квітня 2023 року у справі № 572/1056/21

Апеляційний господарський суд наголошує, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію не передбачено

В силу дії частини 1 статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований статтею 331 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 3 статті 331 Цивільного кодексу України передбачалось, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності або спеціального майнового права на нього відповідно до закону.

Отже, об`єкт незавершеного будівництва за визначенням частини 3 статті 331 Цивільного кодексу України за своєю правовою природою є сукупністю матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво), оскільки правовий статус об`єкта як нерухомого майна виникає з моменту завершення будівництва, а визнання за судовим рішенням права власності цієї особи на об`єкт незавершеного будівництва ні за яких умов не спричиняє правового наслідку у вигляді отримання таким майном (сукупністю будівельних матеріалів) статусу ново створеного нерухомого майна.

З метою отримання можливості укладення цивільно-правових договорів (купівлі-продажу, застави тощо) щодо об`єкта незавершеного будівництва ( сукупності будівельних матеріалів), тобто можливості набути відповідні цивільні права та обов`язки власника майна, забудовник вправі, до завершення будівництва та досягнення його кінцевої мети у вигляді створення нерухомого майна, здійснити державну реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва, надавши органу державної реєстрації визначений законодавством перелік документів.

Аналогічний правовий висновок викладений і у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року № 916/633/19.

В той же час, здійснення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні статті 181 та частини 2 статті 331 ЦК України, оскільки така реєстрація не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція наведена і в постанові Верховного Суду від 16 лютого 2021 року по справі № 914/2070/19.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22) виснувала, що «відповідно до вимог статей 328 та 329 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна)».

Отже, підсумовуючи описане вище колегія суду зауважує, що належний на праві власності Відповідачу об`єкт незавершеного будівництва в с. Тинне по вул. Ювілейній, 52, готовність якого складає 6%, не є об`єктом нерухомого майна та у Відповідача до моменту проведення ним державної реєстрації саме новоствореного майна право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає. При цьому, державна реєстрація права власності Відповідача на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна незавершене будівництво.

В той же час, дослідивши матеріали справи апеляційний господарський суд констатує, що під час продажу спірної земельної ділянки Відповідачу не існувала жодна з підстав, що визначені частинами 2, 3 статті 134 Земельного кодексу України, які б звільняли Позивача від обов`язку проведення земельних торгів щодо продажу земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером :01:004:0220, площею 1,0297 га та надавали б Позивачу право на безоплатну передачу, шляхом укладення спірного Договору, земельної ділянки саме з огляду на розміщення на ній об`єкта нерухомого майна, котрий належить на праві власності Відповідачу.

Окрім того, колегія суду вважає безпідставним покликання Відповідача в апеляційній скарзі на положення статей 120 Земельного кодексу України, 377 Цивільного кодексу України, які констатують перехід прав на земельну ділянку як до нового власника нерухомого майна, оскільки дані норми права підлягають застосуванню саме до об`єктів нерухомого майна, однак, як зазначено вище в даній постанові, незавершене будівництво не є нерухомим майном.

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 липня 2022 року по справі №910/5201/19 особа може набути право користування земельною ділянкою поза конкурсом лише під нерухомим майном та площею необхідною для його обслуговування і експлуатації.

Отже, рішення Відповідача від 24 січня 2023 року № 1321 "Про затвердження звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки та продаж земельної ділянки для розміщення та експлуатації будівель та споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій", яким продано Відповідачу земельну ділянку з кадастровим номером :01:004:0220, площею 1,0297 га прийняте з порушеннями та призвело до порушення приписів законодавства України, яке регулювало порядок та процедуру передачі у приватну власність земель комунальної власності, а саме частини 1 статті 116, частини 2 статті 127, статті 128 та статтей 134, 135 Земельного кодексу України.

На виконання рішення Позивача від 24 січня 2023 року № 1321, між Позивачем та Відповідачем 13 лютого 2023 року укладено спірний Договір.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У разі визнання недійсною підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, припиняються самі цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Враховуючи усе вищевстановлене в даній судовій постанові, колегія суддів дійшла до висновку, що укладений Договір, який вчинено сторонами, зокрема, з порушенням статті 134 Цивільного кодексу України, що вказує про доведеність та обгрунтованість позовних вимог Прокурора, у зв`язку з чим задоволює позовні вимоги та визнає недійсним Договір.

Дане рішення було прийняте і місцевим господарським судом, а відтак Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін.

Що ж до повних вимог про витребування земельної ділянки у комунальну власність Немирівської сільської територіальної громади, то колегія суду зауважує наступне.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, стаття 387 Цивільного кодексу України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

В силу дії статті 387 Цивільного кодексу України загального правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Так, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 Цивільного кодексу України, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Норма статті 388 Цивільного кодексу України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Разом з тим рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації в силу статтей 19, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень".

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статтею 388 Цивільного кодексу України.

Якщо після укладення недійсного правочину укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача.

З огляду на наведене, рішення Позивача № 1321 від 24 січня 2023 року "Про затвердження звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки та продаж земельної ділянки для розміщення та експлуатації будівель та споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій" прийняте всупереч положенням частини 1 статті 116, частини 2 статті 127, статтей 128, 134, 135 Земельного кодексу України.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном.

Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема землями сільськогосподарського призначення, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зокрема, згідно статті 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.

Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

Водночас, як вже зазначалось вище в постанові, Відповідач отримав спірну земельну ділянку на підставі рішення Позивача № 1321 від 24 січня 2023 року "Про затвердження звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки та продаж земельної ділянки для розміщення та експлуатації будівель та споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій", що прийнято всупереч положенням частини 1 статті 116, частини 2 статті 127 та статтей 128, 134, 135 Земельного кодексу України.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такий правовий висновок, зокрема, викладено і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86), від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 16 червня 2020 року в справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19, пункт 33) та від 2 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 49).

При цьому, зважаючи на покликання Відповідача в апеляційній скарзі на те, що Прокурорм не оскаржено рішення Позивача № 1321 від 24 січня 2023 року "Про затвердження звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки та продаж земельної ділянки для розміщення та експлуатації будівель та споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій", що на переконання Відповідача, свідчить про погодження Прокурора з обставинами отриманням Відповідачем спірної земельної ділянки, колегія суду зазначає таке.

Задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Позивача № 1321 від 24 січня 2023 року "Про затвердження звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки та продаж земельної ділянки для розміщення та експлуатації будівель та споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій" про купівлю Відповідачем земельної ділянки, яке вже було реалізоване і вичерпало свою дію шляхом державної реєстрації за останньою права власності на спірну ділянку, не призведе до захисту прав чи інтересів держави. Тобто, зазначена вимога є неналежним способом захисту прав сільської ради. Дане свідчить про підставність не звернення Прокурора з відповідною вимогою.

Разом з тим Позивач у межах розгляду справи може посилатися, зокрема, на незаконність зазначеного рішення без заявлення вимоги про визнання його незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19).

Подібні за змістом висновки сформульовані і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, також у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, з`ясувавши обставини та дослідивши докази у справі, законодавство, яке регулює спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що позов Прокурора в інтересах держави в особі Позивача про витребування у Відповідача в комунальну власність Позивача земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:0220 (цільове призначення - для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, площею 1,0297 га, що розташована за адресою: вул. Ювілейна, 52, с. Тинне, Сарненського району) підлягає задоволенню.

Дане рішення в цій частині прийнято і місцевим господарським судом, а тому Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення суду і в цій частині без змін.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Відповідача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Матюк Юлії Михайлівни на рішення Господарського суду Рівненської області від 13 березня 2024 року по справі №918/6/24 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 13 березня 2024 року по справі №918/6/24 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №918/6/24 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови виготовлено 28 червня 2024 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.