ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2024 Справа № 914/1383/24

Господарський суд Львівської області у складі судді Долінської О.З., за участю секретаря судового засідання Артишук В.І.,

розглянувши матеріали справи за позовом: Фізичної особи підприємця Рудницького Юлія Ігоровича, м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю 1000 Дрібниць, м. Львів

про: стягнення заборгованості у розмірі 436 400,00 грн.

Представники сторін:

від позивача: Рудницький Ю. І.

від відповідача: Альховська І.Б. адвокат, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 001330 від 01.02.2019 р.

ВСТАНОВИВ:

На адресу Господарського суду Львівської області в підсистему Електронний суд надійшла позовна заява Фізичної особи підприємця Рудницького Юлія Ігоровича до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю 1000 Дрібниць про стягнення заборгованості у розмірі 436 400,00 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.05.2024 р., справу № 914/1383/24 розподілено для розгляду судді Долінській О.З.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.05.2024 р., прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Судом постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 26.06.2024 р.

26.06.2024 р. представником відповідача подано на адресу суду в підсистему Електронний суд заяву про визнання позовних вимог позивача з додатками за вх. № 16703/24. У вказаній заяві відповідач зазначає про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю « 1000 Дрібниць» повністю визнає позовні вимоги Фізичної-особи підприємця Рудницького Юлія Ігоровича щодо наявності заборгованості та її стягнення. Також вказує на те, що прострочення виконання зобов`язання вчинено відповідачем з причин тимчасового складного фінансового становища та буде виконано у майбутньому у повному обсязі. Зважаючи на викладене, представник відповідача просить суд прийняти зазначену заяву про визнання позовних вимог позивача та прийняти передбачене ч. 4 ст. 191 та ч. 3 ст. 185 ГПК України судове рішення за наслідками визнання позовних вимог відповідачем.

26.06.2024 р. позивач в підготовче судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та поясненнях, наданих в судовому засіданні. Просив суд ухвалити рішення у підготовчому засіданні у зв`язку з визнання позову відповідачем. Крім того, позивач заявив клопотання (за вх. № 2484/24 від 26.06.2024 р.) про повернення йому з Державного бюджету України 50% судового збору, що становить 3 273,00 грн., cплачений на підставі платіжної квитанції ID 2308-3357-7252-6270 від 28.05.2024 р. на суму 6 546,00 грн., керуючись ч. 1 ст. 130 ГПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України Про судовий збір.

26.06.2024 р. представник відповідача в підготовче судове засідання з`явився, позовні вимоги визнав повністю згідно поданої заяви за вх. № 16703/24 від 26.06.2024 р., просив суд прийняти зазначену заяву про визнання позовних вимог позивача та ухвалити передбачене ч. 4 ст. 191 та ч. 3 ст. 185 ГПК України рішення у даній справі.

Згідно із ч. ч. 1, 2, 4 ст. 191 ГПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом, на виконання вимог ч. 2 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні встановлено, що представник відповідача не обмежений у повноваженнях на подання до суду заяви про визнання позову, а визнання ним позову відповідає фактичним обставинам справи, які підтверджуються наявними у справі доказами, та представнику відповідача роз`яснено наслідки визнання позову та у зв`язку з цим судом роз`яснено сторонам наслідки відповідних процесуальних дій.

Так, подана відповідачем заява про визнання позовних вимог за вх. № 16703/24 від 26.06.2024 р. не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, а тому суд приймає її.

Частиною 3 ст. 185 ГПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.

Враховуючи викладене, беручи до уваги визнання відповідачем позову в повному обсязі, суд вважає за можливе ухвалити судове рішення в підготовчому засіданні.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів.

Враховуючи те, що норми ст. 81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції у справі.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 74 ГПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Отже, судом було забезпечено принцип змагальності сторін, рівність сторін, що полягає у наданні їм однакових можливостей для реалізації ними своїх процесуальних прав, з огляду на сплив строків для подання доказів, з метою дотримання прав позивача на своєчасне вирішення спору.

В силу приписів ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суд з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).

Водночас, необґрунтоване відкладення розгляду справи призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Враховуючи те, що подані сторонами у цій справі докази дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), якими учасники справи обґрунтовують свої позовні вимоги та заперечення позовних вимог і які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, що в свою чергу, вказує на можливість виконання завдань господарського судочинства та з урахуванням необхідності дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення у справі № 914/1383/24 за результатами підготовчого провадження, у відповідності до ч. 3 ст. 185 ГПК України.

В судовому засіданні 26.06.2024 р., відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позиція позивача.

В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначає про те, що 05.01.2024 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір № 05/01/2024 про надання правничої допомоги. На виконання вказаного договору, позивачем було надано правничу допомогу на загальну суму 400 000,00 грн. Позивач зазначає, що надана правнича допомога відповідачем не оплачена. На підставі наведеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача) 400 000,00 грн. основної заборгованості, 16 400 грн. пені та 20 000,00 грн. - штрафу, згідно приведених ним розрахунків, що містяться в матеріалах справи та стягнути понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору.

Крім того, у зв`язку із визнанням позову відповідачем, 26.06.2024 р. позивачем подано на адресу суду в підсистему Електронний суд клопотання (за вх. № 2484/24) про повернення йому з Державного бюджету України 50% судового збору, що становить 3 273,00 грн., на підставі ч. 1 ст. 130 ГПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України Про судовий збір.

Позиція відповідача.

26.06.2024 р. представником відповідача подано на адресу суду в підсистему Електронний суд заяву про визнання позовних вимог позивача з додатками за вх. № 16703/24. У вказаній заяві відповідач зазначає про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю « 1000 Дрібниць» повністю визнає позовні вимоги Фізичної-особи підприємця Рудницького Юлія Ігоровича щодо наявності заборгованості та її стягнення. Також вказує на те, що прострочення виконання зобов`язання вчинено відповідачем з причин тимчасового складного фінансового становища та буде виконано у майбутньому у повному обсязі. Зважаючи на викладене, представник відповідача просить суд прийняти зазначену заяву про визнання позовних вимог позивача та прийняти передбачене ч. 4 ст. 191 та ч. 3 ст. 185 ГПК України судове рішення за наслідками визнання позовних вимог відповідачем.

В судовому засіданні 26.06.2024 р. представник відповідача підтримав подану заяву про визнання позовних вимог за вх. № 16703/24 від 26.06.2024 р., просив суд прийняти зазначену заяву про визнання позовних вимог позивача та ухвалити передбачене ч. 4 ст. 191 та ч. 3 ст. 185 ГПК України рішення у даній справі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, подані суду, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, здійснивши огляд документів, заслухавши пояснення учасників справи, суд встановив наступне.

05 січня 2024 року між ФОП Рудницьким Ю.І. (позивач у справі, адвокат за договором) та ТзОВ « 1000 Дрібниць» (відповідач у справі, клієнт за договором) укладено договір № 05/01/2024 про надання правничої допомоги, згідно п. 1.1 якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати правничу (професійну правничу допомогу) клієнту передбачену договором (надалі правнича допомога), а клієнт зобов`язується оплатити надану адвокатом клієнтові правничу допомогу та виконувати інші обов`язки, відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 2.1. договору, правнича допомога за цим договором полягає у наданні адвокатом наступних послуг клієнту: Надання консультацій та висновків щодо виділу та/або поділу юридичної особи; Аналіз дотримання вимог законодавства при купівлі часток та формуванні статутного капіталу; Юридичний аналіз впливу кримінальних проваджень, у яких фігурують засновники юридичної особи, на діяльність цієї юридичної особи; Розробка юридичного механізму поділу майна юридичної особи між засновниками; Підготовка юридичної особи до майбутніх перевірок контролюючими органами; Аналіз контрагентів на предмет правових ризиків при здійсненні господарської діяльності; Розробка внутрішньої нормативної документації юридичної особи; Представництво інтересів юридичної особи у судах та інших державних органах, органах місцевого самоврядування, установах, підприємствах та організаціях.

Факт надання правничої допомоги клієнту та вартість правничої допомоги підтверджується підписаним сторонами актом надання правової допомоги (надалі Акт). Акт складається та підписується адвокатом не пізніше 10 (десяти) робочих днів з моменту надання правничої допомоги чи в повному обсязі з подальшим направленням/наданням акту у двох примірниках клієнтові. Сторони мають право скласти проміжний акт/проміжні акти у разі такої необхідності (п.п. 2.9, 2.10 Договору).

Пунктом 2.11 Договору встановлено, що клієнт зобов`язаний підписати акт у день отримання акту або не пізніше одного робочого дня з моменту отримання акту надати адвокату свої письмові мотивовані заперечення щодо підписання акту. У разі не підписання акту клієнтом або ненадання клієнтом письмових мотивованих заперечень щодо підписання акту у строк, визначений цим пунктом договору, акт, підписаний адвокатом, вважається беззастережно погодженим клієнтом і вказана в акті правнича допомога підлягає оплаті клієнтом в повному обсязі.

Згідно п.п. 3.1- 3.5 Договору за надану правничу допомогу відповідно до цього договору, клієнт зобов`язується сплатити адвокату винагороду (надалі гонорар) у розмірі визначеному актами/актом. Розмір гонорару за фактично надану адвокатом правничу допомогу не залежить від досягнення чи недосягнення адвокатом результату, якого бажає клієнт. У разі надання адвокатом правничої допомоги клієнту у неробочий час, вихідні та святкові дні, така правнича допомога тарифікується у подвійному розмірі. Клієнт зобов`язаний сплатити гонорар адвокату шляхом безготівкового переказу на рахунок адвоката у наступному порядку: оплата за фактично наданий обсяг правничої допомоги за договором не пізніше 3 (трьох) робочих днів з моменту підписання відповідного акту. До гонорару не включаються фактичні витрати (сплата судового збору, витрат у виконавчому провадженні, інших обов`язкових платежів/зборів, оплата відправлення кореспонденції, інші витрати необхідні для надання правничої допомоги), необхідні для виконання договору. Адвокат не зобов`язаний оплачувати фактичні витрати, пов`язані з надання правничої допомоги клієнтові. Клієнт зобов`язаний авансувати всі фактичні витрати адвоката, пов`язані з наданням правничої допомоги на підставі договору. У разі здійснення адвокатом вказаних фактичних витрат за рахунок адвоката, клієнт зобов`язаний відшкодувати адвокату вказані витрати у повному обсязі впродовж 3 (трьох) робочих днів з моменту подання клієнтові адвокатом підтверджуючих документів про здійснення таких витрат.

Факт надання позивачем відповідачу правничої допомоги на загальну суму 400 000,00 грн. підтверджується наступними документами: Акт від 02 лютого 2024 року № 05/01/2024/1 про надані послуги за січень 2024 року на суму 87 000,00 грн.; Акт від 03 березня 2024 року №05/01/2024/2 про надані послуги за лютий 2024 року на суму 107 000,00 грн.; Акт від 01 квітня 2024 року №05/01/2024/3 про надані послуги за березень 2024 року на суму 129 000,00 грн.; Акт від 16 квітня 2024 року №05/01/2024/4 про надані послуги за квітень 2024 року на суму 77 000,00 грн.

Вказані акти про надані послуги підписані повноважними представниками сторін та підпис керівника Товариства з обмеженою відповідальністю 1000 Дрібниць засвідчений печаткою юридичної особи.

Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи акт звірки взаєморозрахунків станом на 16.04.2024 р., відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем станом на 16.04.2024 р. становить 400 000,00 грн. основної заборгованості.

Згідно п. 3.4 Договору, клієнт зобов`язаний сплатити гонорар адвокату шляхом безготівкового переказу на рахунок адвоката у наступному порядку: оплата за фактично наданий обсяг правничої допомоги за договором не пізніше 3 (трьох) робочих днів з моменту підписання відповідного акту.

Позивачем направлено на адресу відповідача досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань від 23.05.2024 р. про сплату основної заборгованості. Проте вказана досудова вимога позивача залишена відповідачем без відповіді і реагування.

В порушення взятих на себе зобов`язань за Договором, відповідачем не здійснено оплати за надані адвокатські послуги, що і слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Оцінка суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено ст.174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є укладений Договір про надання правничої допомоги № 05/01/2024 від 05.01.2024 р.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У відповідності із ст.193 ГК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що відповідач не виконав зобов`язань за Договором про надання правничої допомоги № 05/01/2024 від 05.01.2024 р. щодо оплати наданої правничої допомоги, що не заперечується відповідачем.

Факт надання позивачем відповідачу правничої допомоги на загальну суму 400 000,00 грн. підтверджується наступними документами: Акт від 02 лютого 2024 року № 05/01/2024/1 про надані послуги за січень 2024 року на суму 87 000,00 грн.; Акт від 03 березня 2024 року №05/01/2024/2 про надані послуги за лютий 2024 року на суму 107 000,00 грн.; Акт від 01 квітня 2024 року №05/01/2024/3 про надані послуги за березень 2024 року на суму 129 000,00 грн.; Акт від 16 квітня 2024 року №05/01/2024/4 про надані послуги за квітень 2024 року на суму 77 000,00 грн.

Це підтверджено також у акті звірки взаєморозрахунків між ФОП Рудницьким Ю.І. і ТзОВ « 1000 Дрібниць», складеному за Договором № 05/01/2024 від 05.01.2024 р., в якому представники сторін засвідчили своїми підписами і скріплено печаткою відповідача, що за даними на 16.04.2024 р. заборгованість відповідача на користь ФОП Рудницького Ю.І. складає 400 000,00 грн.

Відтак, основна заборгованість відповідача перед позивачем на час ухвалення рішення у даній справі становить 400 000,00 грн., яка визнана відповідачем та підлягає до стягнення на користь позивача з відповідача.

Стосовно нарахованої позивачем пені у розмірі 16 400,00 грн. за період з 17.04.2024 р. по 27.05.2023 р., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ч.2 ст. 343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ст.ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.2. Договору передбачено, що разі прострочення оплати правничої допомоги, клієнт зобов`язаний сплатити на користь адвоката пеню у розмірі 0,1% від простроченої суми оплати правової допомоги, за кожен день прострочення до моменту повної оплати заборгованості.

Перевіривши розрахунок розміру пені, який позивачем долучено до матеріалів справи, суд встановив, що такий проведений вірно, а позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення і стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 16 400,00 грн. пені за період з 17.04.2024 р. по 27.05.2023 р.

У пункті 5.3 Договору передбачено, що у випадку нездійснення оплати за правничу допомогу у строк більше, аніж 60 календарних днів з моменту скерування акту про надання правничої допомоги на адресу клієнта, клієнт зобов`язаний оплатити неустойку за порушення виконання зобов`язань у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень за кожен випадок такого прострочення.

На підставі п. 5.3 Договору, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 20 000,00 грн. штрафу згідно Акту № 05/01/2024/1 від 02.02.2024 р. про надані послуги за січень 2024 року та Акту №05/01/2024/2 від 03.03.2024 р. про надані послуги за лютий 2024 року.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Сума штрафу в розмірі 20 000,00 грн. розрахована позивачем згідно долученого до матеріалів справи розрахунку.

Судом встановлено порушення відповідачем умов укладеного між сторонами Договору про надання правничої допомоги № 05/01/2024 від 05.01.2024 р. Перевіривши наданий розрахунок позивача, суд дійшов висновку, що позовна вимога в частині стягнення з відповідача штрафу підлягає до задоволення.

За приписами ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Застосування господарських санкцій до суб`єкта, який порушив зобов`язання, не звільняє цього суб`єкта від обов`язку виконати зобов`язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Згідно із ч. 4 ст. 231 ГК України, розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу та можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань надано сторонам частинами другою та четвертою статті 231 ГК України. В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, а також приписами статті 546 ЦК України та статті 231 ГК України.

Відтак, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна право позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19.

У суду відсутні докази про те, що на час ухвалення судом рішення у справі, Договір про надання правничої допомоги № 05/01/2024 від 05.01.2024 р. визнавався судом недійсним чи неукладеним, договірними сторонами Договір розірваний чи змінений не був.

У зв`язку з викладеним, враховуючи вищенаведені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 400 000,00 грн. основної заборгованості, 16 400 грн. пені та 20 000,00 грн. - штрафу є обґрунтованими, доведеними належними, допустимими, достовірними, вірогідними доказами, не спростовані відповідачем.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування вірогідності доказів на відміну від достатності доказів, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведені норми законодавства та встановлені судом обставини, перевіривши розрахунок позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 400 000,00 грн. основної заборгованості, 16 400 грн. пені та 20 000,00 грн. - штрафу, є обгрунтованими та підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають до задоволення в даному розмірі і стягненню з відповідача на користь позивача.

Судові витрати.

26.06.2024 р. позивачем подано на адресу суду в підсистему Електронний суд клопотання (за вх. № 2484/24) про повернення йому з Державного бюджету України 50% судового збору, що становить 3 273,00 грн., на підставі ч. 1 ст. 130 ГПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України Про судовий збір.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 ГПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України Про судовий збір, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Судом встановлено, що при поданні позову, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 6 546,00 грн., що підтверджується платіжною квитанцією ID 2308-3357-7252-6270 від 28.05.2024 р. на суму 6 546,00 грн., яка міститься в матеріалах справи.

Таким чином, на підставі ч. 1 ст. 130 ГПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України Про судовий збір, суд вважає за необхідне клопотання позивача про повернення судового збору за вх. № 2484/24 від 26.06.2024 р. задоволити та повернути Фізичній особі підприємцю Рудницькому Юлію Ігоровичу з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 3 273,00 грн., cплачений при подані позову згідно платіжної квитанції ID 2308-3357-7252-6270 від 28.05.2024 р. на суму 6 546,00 грн.

Здійснюючи розподіл судових витрат, суд зазначає, що відповідно до положень ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, сплачений судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 3 273,00 грн. понесених витрат на сплату судового збору.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 43, 46, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 120, 122, 123, 129, ч. 1 ст. 130, ч. 3 ст. 185, ст. 191, ст.ст. 236-241, 242, 327 ГПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України Про судовий збір, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю 1000 Дрібниць (79007, м. Львів, вул. Данилишина, 2; код ЄДРПОУ № 19334591) на користь позивача: Фізичної особи підприємця Рудницького Юлія Ігоровича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 400 000,00 грн. основної заборгованості, 16 400 грн. - пені, 20 000,00 грн. - штрафу та 3 273,00 грн. понесених витрат на сплату судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 327 ГПК України.

4. Задоволити клопотання позивача від 26.06.2024 р. про повернення 50% судового збору у відповідності до ч. 1 ст. 130 ГПК України.

5. Повернути Фізичній особі підприємцю Рудницькому Юлію Ігоровичу ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 3 273,00 грн., cплачений при подані позову згідно платіжної квитанції ID 2308-3357-7252-6270 від 28.05.2024 р. на суму 6 546,00 грн.

6. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 27.06.2024 р.

Суддя Долінська О.З.