ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"24" червня 2024 р.м. Одеса Справа № 916/4878/23
Господарський суд Одеської області у складі судді Д`яченко Т.Г.
при секретарі судового засідання Меленчук Т.М.
розглянувши справу №916/4878/23
про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 165469,56 грн.
від прокуратури: Ейсмонт І.С., посвідчення
від Південного офісу Держаудитслужби: не з`явився
від Одеської обласної ради: Цибуля Ю.І., самопредставництво
від Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія: Оляш К.І., довіреність
від Одеського геріатричного будинку-інтернату: Король О. І., самопредставництво
Встановив: Заступник керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби, Одеської обласної ради, Одеського геріатричного будинку-інтернату звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 165469,56 грн.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 13.11.2023р. позовну заяву Заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси від 07.11.2023р. вх. № ГСОО 5449/23 залишено без руху. Встановлено прокурору десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної, які визначено судом в ухвалі суду. Повідомлено Заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ГПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.
16.11.2023р. до господарського суду Одеської області прокурором були надані відомості, в підтвердження усунення недоліків позовної заяви, які були визначені судом в ухвалі господарського суду Одеської області від 13.11.2023р.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 20.11.2023р. прийнято позовну заяву Заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби, Одеської обласної ради, Одеського геріатричного будинку-інтернату до розгляду та відкрито провадження у справі №916/4878/23. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на "18" грудня 2023 р. о 10:00. Запропоновано відповідачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати позивачам та прокурору відзив на позов, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст.165 ГПК України, протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. Викликано учасників справи та прокурора у підготовче засідання, призначене на 18.12.2022р. о 10:00.
11.12.2023р. до суду відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія надано клопотання про продовження строку на надання відзиву на позовну заяву у порядку ст. 119 ГПК України.
11.12.2023р. до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, відповідно до якого відповідач просив суд зупинити провадження у справі №916/4878/23 до отримання правого висновку Великої Палати Верховного Суду по справі №922/2321/22.
15.12.2023р. до суду позивачем - Південним офісом Держаудитслужби надано додаткові пояснення у справі.
15.12.2023р. до суду Південним офісом Держаудитслужби надано заяву про розгляд справи без участі позивача.
29.02.2024р. до суду від прокуратури надійшло клопотання про поновлення провадження у справі.
Як з`ясовано судом, постановою Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024р. по справі №922/2321/22 касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задоволено. Рішення Господарського суду Харківської області від 07 березня 2023 року та постанову Східного апеляційного господарського суду від 26 червня 2023 року у справі № 922/2321/22 скасовано. Ухвалено нове рішення. Позов заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Північного офісу Державної аудиторської служби та Спеціального авіаційного загону оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій до Товариства з обмеженою відповідальністю Вєк Технолоджі про визнання недійсними додаткових угод та стягнення коштів у розмірі 473 758,34 грн задоволено. Визнанол недійсними додаткові угоди від 13 квітня 2021 року № 2, від 14 квітня 2021 року № 3, від 15 квітня 2021 року №4, від 21 квітня 2021 року № 5, від 26 квітня 2021 року № 6, від 13 жовтня 2021 року № 7 - 14 до договору №44 про постачання електричної енергії споживачу від 11 лютого 2021 року. Також вирішено питання щодо розподілу судового збору.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 05.03.2024р. поновлено провадження у справі №916/4878/23. Підготовче засідання у справі призначено на "01" квітня 2024 р. о 11:00. Викликано учасників справи та прокурора в судове засідання, призначене на 01.04.2024р. о 11:00.
28.03.2024р. до суду від прокурора надійшло клопотання, відповідно до якого він просив суд позов Заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в частині представництва інтересів держави в особі Одеського геріатричного будинку-інтернату залишити без розгляду.
28.03.2024р. до суду прокурором було надано клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача, відповідно до якого він просив суд залучити співвідповідачем у даній справі за вимогами про визнання недійсними додаткових угод - Одеський геріатричний будинок-інтернат.
29.03.2024р. до суду відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія надано відзив на позовну заяву.
15.04.2024р. до суду відповідачем - Одеським геріатричним будинком-інтернатом надано відзив на позовну заяву.
16.04.2024р. до суду від Одеського геріатричного будинку-інтернату надійшло клопотання про розгляд справи №916/4878/23 з початку.
19.04.2024р. до суду прокурором було надано відповідь на відзив.
26.04.2024р. до суду Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія надано клопотання про застосування ч. 9 ст. 129 ГПК України.
26.04.2024р. до суду Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія надано клопотання про застосування висновків Верховного Суду та практики Європейського союзу.
26.04.2024р. до суду Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія надано заперечення на відповідь на відзив.
26.04.2024р. до суду Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія надано заяву про розстрочення виконання рішення суду.
10.05.2024р. до суду прокуратурою надано заперечення на клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія від 26.04.2024р. про застосування практики Верховного Суду.
10.05.2024р. до суду прокуратурою надано відповідь на відзив Одеського геріатричного будинку-інтернату.
10.05.2024р. до суду прокурором надано заперечення щодо розподілу судових витрат та розстрочення виконання рішення суду.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 20.05.2024р. закрито підготовче провадження по справі №916/4878/23. Призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні на "17" червня 2024 р. о 10:40. Викликано учасників справи та прокурора у судове засідання, призначене на 17.06.2024р. о 10:40.
17.06.2024 р. судом було оголошено перерву у розгляді справи по суті до 24.06.2024р. о 10:00.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 17.06.2024р. повідомлено Південний офіс Держаудитслужби про судове засідання, яке відбудеться "24" червня 2024р. о 10:00.
21.06.2024р. до суду прокурором було надано клопотання про долучення доказів.
Протокольною ухвалою суду від 24.06.2024р. клопотання прокурора судом було залишено без розгляду.
Заступник керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси підтримує поданий позов та просить суд його задовольнити.
Південним офісом Держаудитслужби було викладено свою позицію у поданих письмових поясненнях.
Одеською обласною радою пояснень до суду надано не було, усно було зазначено суду, що позивач залишає вирішення спору на розсуд суду.
Товариство з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія заперечує проти заявлених вимог.
Одеський геріатричний будинок-інтернат просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
У судовому засіданні 24.06.2024 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 24.06.2024р.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представників учасників справи за час розгляду справи, суд встановив.
В обґрунтування поданого позову, прокурором було зазначено суду, що опрацюванням даних оприлюднених на веб-порталі «Prozorro - публічні закупівлі» встановлено, що Одеський геріатричний будинок-інтернат 05.01.2021р. оголосив про проведення переговорної процедури із закупівлі електричної енергії за ДК 021:2015:09310000-5:Електрична енергія з очікуваною вартістю 790500,00 гривень. Запланований обсяг електричної енергії складав 310000 кВт.
Учасником вказаної процедури закупівлі зареєструвалось Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія з ціновою пропозицією 790500,00 грн.
Відповідно до протоколу розкриття тендерних пропозицій уповноваженої особи від 05.01.2021р., тендерна пропозиція Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія була визначена, як така, що відповідає кваліфікаційним критеріям, встановленим в тендерній документації, а підстави для відмови, встановлені ст. 17 Закону України «Про публічні закупівлі» були відсутні.
Надалі, уповноваженою особою Замовника 05.01.2021р. було оприлюднено повідомлення про намір укласти договір про закупівлю з Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія на закупівлю електричної енергії (ДК 021:2015:09310000-5: Електрична енергія) обсягом 310000 кВт, з ціновою пропозицією 790500,00 гривень, строком виконання до 31.12.2021р.
Як зазначає прокурор, між Одеським геріатричним будинком-інтернатом та Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія 19.01.2021р. було укладено договір № 04-5500Z-ВЦ про закупівлю електричної енергії у постачальника.
Відповідно до умов договору та додатків до нього, предметом вказаного договору є: електрична енергія, ДК 021:2015 під кодом: 09310000-5 «електрична енергія», за ціною 2,55 грн. з ПДВ за 1 кВт*год, за обсяг електричної енергії: 310000 кВт*год, загальною вартістю 790500,00 гривень. Постачання електричної енергії було визначено з 19.01.2021р. по 31.12.2021р.
За поясненнями прокурора, у подальшому до Договору № 04-5500Z-ВЦ від 19.01.2021р. було укладено ряд додаткових угод, якими було зменшено обсяги постачання електричної енергії з урахуванням збільшення її ціни.
Додаткова угода № 1 від 18.08.2021р. до договору, на підставі якої було підвищено ціну на електричну енергію до 2,805 грн. за кВт*год, загальний обсяг постачання електричної енергії встановлений - 296126 кВт*год, загальна вартість договору залишилась без змін. Отже, ціна на товар за даною додатковою угодою була збільшена на 10 %, в порівнянні з ціною, яка була встановлена основним договором.
Додаткова угода № 2 від 19.08.2021р. до договору, на підставі якої було підвищено ціну на електричну енергію до 3,086 гривень за кВт*год, загальний обсяг постачання електричної енергії встановлений - 283 514 кВт*год, загальна вартість договору залишилась без змін. Отже, ціна на товар за даною додатковою угодою була збільшена на 21,02 %, в порівнянні з ціною, яка була встановлена основним договором, та на 10,02 %, в порівнянні з ціною, яка була встановлена додатковою угодою № 1 від 18.08.2021р.
Додаткова угода № 3 від 20.08.2021р. до договору, на підставі якої було підвищено ціну на електричну енергію до 3,2398 грн. за кВт*год, загальний обсяг постачання електричної енергії встановлений - 277 509 кВт*год, загальна вартість договору залишилась без змін. Отже, ціна на товар за даною додатковою угодою була збільшена на 27,05 %, в порівнянні з ціною, яка була встановлена основним договором, та на 4,98 %, в порівнянні з ціною, яка була встановлена додатковою угодою № від 19.08.2021р.
Додаткова угода № 4 від 15.12.2021р. до договору, на підставі якої було підвищено ціну на електричну енергію до 3,56 грн. за кВт*год, загальний обсяг постачання електричної енергії встановлений - 272120 кВт*год, загальна вартість договору залишилась без змін. Отже, ціна на товар за даною додатковою угодою була збільшена на 39,6 %, в порівнянні з ціною, яка була встановлена основним договором, та на 9,88 %, в порівнянні з ціною, яка була встановлена додатковою угодою № 3 від 20.08.2021р.
Додаткова угода № 5 від 15.12.2021р. до договору, на підставі якої було підвищено ціну на електричну енергію до 3,919 грн. за к8т*год, загальний обсяг постачання електричної енергії встановлений - 272120 кВт*год, загальна вартість договору залишилась без змін. Отже, ціна на товар за даною додатковою угодою була збільшена на 53,69 %, в порівнянні з ціною, яка була встановлена основним договором, та на 10,08 %, в порівнянні з ціною, яка була встановлена додатковою угодою № 4 від 15.12.2021р.
Крім цього, як було зазначено прокурором, відповідно до додаткової угоди № 3/6 від 28.12.2021р. до договору, ціна договору була зменшена на 1820,20 гривень та склала 788679,80 грн., а загальний обсяг постачання визначений, як 266756 кВт*год.
Крім цього, відповідно до додаткової угоди № 2/7 від 30.12.2021р. до договору, строк дії договору був продовжений до 31.03.2022р. та визначений з 19.01.2021р. до 31.03.2022р.
Додаткова угода № 6 від 11.02.2022р. до договору, на підставі якої було підвищено ціну на електричну енергію до 3,98 грн. за кВт*год, загальний обсяг постачання електричної енергії встановлений - 272120 к8т*год, загальна вартість договору залишилась без змін. Отже, ціна на товар за даною додатковою угодою була збільшена на 56,08 %, в порівнянні з ціною, яка була встановлена основним договором, та на 1,56 %, в порівнянні з ціною, яка була встановлена додатковою угодою № 5 від 15.12.2021р.
За поясненнями прокурора, внаслідок укладання Додаткових угод до Договору за рахунок зменшення обсягів поставки вартість одиниці електричної енергії загалом збільшилась на 56,08%, у жодній додатковій угоді до Договору не вказано належного обґрунтування необхідності внесення змін до договору, самі угоди до Договору укладені з порушенням вимог ст. 5, ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», ст. 180 ГК України, ст. 653 ЦК України, а відповідно є недійсними.
Посилаючись на ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічну закупівлі», прокурором було зазначено суду, що ключовим для збільшення ціни за одиницю товару після підписання договору є коливання ціни такого товару на ринку.
Як вказує прокурор, відповідно до додатку № 2 до договору № 04-5500Z-ВЦ від 19.01.2021р. (комерційна пропозиція), орієнтована ціна закупівлі електричної енергії в наступних розрахункових періодах змінюється відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі». Зміна ціни на спожиту електричну енергію внаслідок збільшення орієнтовної ціни закупівлі електричної енергії узгоджується Сторонами шляхом укладання додаткової угоди до договору.
За посиланням прокурора, підставою для укладання Додаткової угоди № 1 від 18.08.2021р. до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника № 04-5500Z-ВЦ від 19.01.2021р., згідно тексту самої угоди, стала неуточнена інформація з веб-сайту ДП «Оператор ринку» без будь-якого додаткового належного документального обґрунтування коливання ціни товару на ринку для її подальшого збільшення. Водночас, згідно з даними ДП «Оператор ринку» середньозважена ціна на РДН по ОЕС України за період з 01.07.2021р. по 18.08.2021р. складала 1692,64 грн/МВт. год, тобто зменшилась на 34 % в порівнянні із ціною в основному договорі, що повністю залишилось поза увагою сторін.
Підставою для укладання Додаткової угоди № 2 від 19.08.2021р. до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника № 04-5500Z-ВЦ від 19.01.2021р., згідно тексту самої угоди, стала неуточнена інформація з веб-сайту ДП «Оператор ринку», без будь-якого додаткового належного документального обґрунтування коливання ціни товару на ринку для її подальшого збільшення. Водночас, згідно з даними ДП «Оператор ринку» середньозважена ціна на РДН по ОЕС України за період з 01.07.2021р. по 19.08.2021р. (дата підписання додаткової угоди № 2) складала 1700,67 грн/Мбт.год, тобто зменшилась на 33 % в порівнянні із ціною в основному договорі, що повністю залишилось поза увагою сторін договору.
Підставою для укладання Додаткової угоди № 3 від 20.08.2021р. до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника № 04-5500Z-ВЦ від 19.01.2021рю, згідно тексту самої угоди, стала неуточнена інформація з веб-сайту ДП «Оператор ринку» без будь-якого додаткового належного документального обґрунтування коливання ціни товару на ринку для її подальшого збільшення. Згідно з даними ДП «Оператор ринку» середньозважена ціна на РДН по ОЕС України за період з 01.07.2021р. по 20.08.2021р. (дата підписання додаткової угоди № 3) складала 1707,62 грн/МВт. год, тобто зменшилась на 33% в порівнянні із ціною основному договорі, що залишилось поза увагою сторін договору.
Підставою для укладання Додаткової угоди № 4 від 15.12.2021р. до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника № 04-5500Z-ВЦ від 19.01.2021р., згідно тексту самої угоди, стала неуточнена інформація з веб-сайту ДП «Оператор ринку» без будь-якого додаткового належного документального обґрунтування коливання ціни товару на ринку для її подальшого збільшення. Водночас, слід звернути увагу на те, що згідно з даними ДП «Оператор ринку» середньозважена ціна на РДН по ОЕС України за період з 15.11.2021р. по 15.12.2021р. (дата підписання додаткової угоди № 4) складала 3210,69 грн/МВт.год, тобто була менше на 10,9% в порівнянні із ціною додаткової угоди № 4.
Підставою для укладання Додаткової угоди № 5 від 15.12.2021р. до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника № 04-5500Z-ВЦ від 19.01.2021р., згідно тексту самої угоди, стала неуточнена інформація з веб-сайту ДП «Оператор ринку» без будь-якого додаткового належного документального обґрунтування коливання ціни товару на ринку для її подальшого збільшення. Водночас, згідно з даними ДП «Оператор ринку» середньозважена ціна на РДН по ОЕС України за період з 15.11.2021р. по 15.12.2021р. (дата підписання додаткової угоди № 5) складала 3210,69 грн/МВт. год, тобто була менше на 22,08% в порівнянні із ціною додаткової угоди № 5.
Підставою для укладання Додаткової угоди № 6 від 11.02.2022р. до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника № 04-5500Z-8Ц від 19.01.2021р., згідно тексту самої угоди, стала неуточнена інформація з веб-сайту ДП «Оператор ринку» без будь-якого додаткового належного документального обґрунтування коливання ціни товару на ринку для її подальшого збільшення. Водночас, згідно з даними ДП «Оператор ринку» середньозважена ціна на РДН по ОЕС України за період з 11.01.2022р. по 11.02.2022р. (дата підписання додаткової угоди № 6) складала 2612,43 грн/МВт.год, тобто була менше на 52,37% в порівнянні із ціною додаткової угоди № 6 та зменшилась на 50 % в порівнянні із ціною додаткової угоди № 5, що повністю залишилось поза увагою сторін договору.
Прокурором було зауважено суду, що на час підписання основного договору про закупівлю електричної енергії у постачальника № 04-5500Z-ВЦ від 19.01.2021р. Товариство з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія засвідчило, що має можливість та погоджується виконати домовленість, вказану у Договорі та додатках до нього, тобто добровільно взяло на себе зобов`язання поставити Споживачу електричну енергію обсягом 310000 кВт*год кВт*год, загальною вартістю 790500,00 гривень, тобто за ціною 2,55 гривень з ПДВ за 1 кВт*год.
Як зазначає прокурор, Товариство з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія відповідно до договору та законодавства було зобов`язано поставити саме той обсяг електричної енергії і за тією ціною, що передбачено договором від № 04-5500Z-ВЦ від 19.01.2021р.
За посиланням прокурора, Одеський геріатричний будинок-інтернат мав беззаперечне право на отримання електроенергії по ціні, визначеній в укладеному сторонами Договорі. Однак, Покупець без надання письмових заперечень чи проведення переговорів щодо пропозиції Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія про збільшення ціни, підписав додаткові угоди, внаслідок чого вартість одиниці електричної енергії загалом збільшилась на 56,08%.
Це призвело до повного нівелювання результатів відкритих торгів. Таким чином, комунальна установа втратила можливість закупити електроенергію по ціні, запропонованій переможцем тендеру. Натомість було змушено оплачувати електроенергію за ціною на 56,08% вище, аніж встановлена Договором.
Прокурор вважає, що метою регулювання, передбаченої ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10%, є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника, але законодавець передбачив, що у такому разі має відбутись коливання ціни на ринку, водночас, таке коливання має бути документально підтверджено.
При цьому, як зазначає прокурор, Одеський геріатричний будинок-інтернат, як сторона договору, розпоряджалось не власними коштами, а бюджетними коштами територіальної громади. Отже, таке розпорядження було неефективним, здійсненим на шкоду інтересам держави та всіх платників податків до бюджету з порушенням норм Закону України «Про публічні закупівлі» та засад цивільного законодавства (добросовісного користування правами).
Отже, прокурор вважає, що укладаючи додаткові угоди, сторони порушили п. 2 ч. 5 ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки не підтвердили коливання такої ціни на ринку. Ураховуючи викладене, вказані додаткові угоди до договору постачання електроенергії мають бути визнана недійсними на підставі ст. 203, 215 ЦК України.
Щодо повернення надмірно сплачених коштів, прокурор зазначав, що недійсність цих додаткових угод не означає відсутність між сторонами договірних відносин, адже відносини між ними врегульовані Договором, тобто зобов`язання є договірним.
Посилаючись на ч. 2 ст. 712, ст. 655 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 56 Закону України «Про публічні закупівлі», прокурором було зазначено суду, що
Відповідно до звіту про виконання договору про закупівлю UA-2021-0 1-05-001751-а від 14.03.2022, відповідачі виконали умови договору. Відповідно до умов додаткової угоди № 7 від 11.02.2022р., наданих споживачем копій актів прийняття-передавання товарної продукції та платіжних доручень до договору, обсяг постачання електричної енергії за договором на період до 03.03.2022р. становив 306253,41 кВт*год, Одеський геріатричний будинок-інтернат сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» за договором грошові кошти на загальну суму 946415,76 грн.
Враховуючи, що первісна вартість кВт*год електричної енергії за Договором становила 2,55 грн. - сума, яку мав сплатити Одеський геріатричний будинок-інтернат становить 780946,20 грн., у зв`язку з чим поверненню підлягають грошові кошти у розмірі 165469,56грн.
Також прокурором було надано обґрунтування підстав для представництва прокурором інтересів держави шляхом звернення до суду з позовною заявою, та зазначено, що Південним офісом Держаудитслужби не було вжито заходів на усунення виявлених прокурором порушень та Одеською обласною радою також не було вжито заходів на усунення виявлених прокурором порушень.
За поясненнями позивача, Південним офісом Держаудитслужби листом від 04.10.2022р. №151531-17/2880/2022 повідомлено прокуратуру про те, що моніторинг процедури закупівлі не здійснювався, а також не досліджувалося питання дотримання вимог законодавства при проведенні процедури закупівлі під час проведення інших заходів державного фінансового контролю. Також було зазначено, що у Держаудитслужби відсутня пряма норма Закону на здійснення повноважень задля звернення до суду з позовами про визнання недійсними договорів, у тому числі укладених за результатами процедури закупівель.
Надаючи відзив, Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія було зазначено суду, що у прокурора відсутні правові підстави для звернення до суду за захистом інтересів держави. Представництво інтересів держави може здійснюватися прокурором лише у виключних випадках і з дотримання порядку, визначеного законом, в тому числі Законом України «Про прокуратуру». Прокурором не було доведено факт завдання шкоди інтересам держави та необхідність їх захисту в судовому порядку. Укладення оспорюваних додаткових угод жодним чином не впливає на інтереси держави, а отже відсутні підстави для їх захисту в судовому порядку.
Відповідач зазначав, що у прокурора відсутні правові підстави для звернення до суду в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби.
Як зазначає відповідач, підставою для звернення прокурора до суду із позовом у даній справі не є результати державного фінансового контролю, а відтак залучення прокуратурою Південного офісу Держаудитслужби в якості позивача у даній справі є безпідставним та неможливим, оскільки у спірних правовідносинах Держаудитслужба не набула статусу позивача.
Також відповідачем надавались заперечення з приводу відсутності правових підстав для звернення до суду в інтересах держави в особі Одеської обласної ради. Прокурором не було надано належних та допустимих доказів нездійснення з боку Одеської обласної ради своїх повноважень протягом розумного строку, не доведено розповсюдження повноважень Одеської обласної ради стосовно контролю фінансової діяльності Одеського геріатричного будинку-інтернату на правовідносини, що свідчить про відсутність підстав для звернення із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія. Наведене не дає підстав для висновку щодо бездіяльності органу в частині вжиття заходів на захист інтересів держави.
За посиланням відповідача, прокурором порушено приписи ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», якою визначено, що прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.
За твердженнями відповідача, прокурором не було доведено, що спірні додаткові угоди вчинені з порушенням Закону України «Про публічні закупівлі», що підтверджується наступним. Відповідач вважає, що саме на позивача покладається тягар доведення недійсності оспорюваних додаткових угод, а отже і наведення у позові конкретних обставин (доводів) з якими позивач пов`язує недійсність додаткових угод. Отже, саме прокурор, а не відповідач, має довести наявність підстав для визнання оспорюваних додаткових угод недійсними.
Доводи прокуратури, що Товариство з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія взяло на себе зобов`язання постачати Одеському геріатричному будинку-інтернату електричну енергію за ціною 2,55 грн з ПДВ за 1 кВт.год є суб`єктивним переконанням прокуратури, а не фактичною фіксованою ціною за електричну енергію. За поясненнями відповідача, ціна за спожиту електричну енергію для клієнта визначається на підставі показників ціни закупівлі електричної енергії Постачальником на ринках електричної пропозиції, грн/кВт.год з урахуванням тарифу на послуги з передачі електричної енергії, який визначається Постановами НКРЕКП та з урахуванням ціни на послуги, пов`язані із постачанням електричної енергії клієнту. Сторони узгодили між собою порядок зміни ціни у випадку коливання цін на ринку електричної енергії, а також узгодили документи, якими такі коливання можуть підтверджуватись.
Як вбачається з позову, прокурор вказує на те, що з моменту укладення Договору ціна збільшилась на 56,08 %. Проте, такі доводи прокурора не спростовують дійсність оспорюваних додаткових угод. Зі змісту додаткових угод вбачається, що зміни до Договору були внесені за взаємною згодою сторін. Укладення додаткових угод №№ 1-6 здійснювалось у відповідності до п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та було обумовлене коливанням цін на ринку електроенергії.
Посилаючись на п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» відповідачем було зазначено суду, що вказаним законом передбачена можливість неодноразового збільшення ціни за одиницю товару до 10%. Про це свідчить формулювання «не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю чи з моменту внесення змін до такого договору (тобто з моменту підписання останньої додаткової угоди)». Тобто законодавець зазначає, що підвищення ціни до 10% є можливим через 90 днів з моменту підписання договору або внесення змін щодо збільшення ціни. Попри однозначно встановлену можливість декілька разів підвищувати ціну за одиницю товару, в п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» не обмежується підсумковий, кінцевий відсоток підвищення ціни. Тобто сторони в договорі про закупівлю можуть щоразу збільшувати ціну за одиницю товару до 10%. Збільшення відбувається під час коливання ціни на товар (електроенергія) пропорційно збільшенню ціни на ринку. Крім того, враховуючи специфіку ринку електричної енергії та його особливості, Закон України «Про публічні закупівлі» не встановлює обмеження щодо строків зміни ціни не частіше ніж один раз на 90 днів. Таким чином, підвищення цін на електроенергію може здійснюватися пропорційно збільшенню ціни на ринку, так часто, як це потрібно, але не більше ніж до 10% щоразу.
Відповідач вважає, що укладення додаткових угод №№ 1-6 здійснювалось із дотриманням п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі». Поряд із цим, прокурором, в порушення приписів ч. 1 ст. 74 ГПК України, не було доведено належними та допустимими доказами факт порушення п.п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» під час укладання оспорюваних додаткових угод.
Як вбачається з тексту додаткових угод №№ 1-6 підставами для внесення змін щодо ціни за одиницю товару було коливання ціни такого товару, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку», проте, як зазначає відповідач, в порушення приписів ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 ГПК України, прокурором не надано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин та вказаних коливань ціни на ринку електричної енергії.
Додаткова угода № 6 була укладена сторонами не на підставі приписів п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а на підставі п. 7 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», який не вимагає від сторін Договору доводити факт коливання ціни на ринку електричної енергії.
Таким чином, як зазначає відповідач, з урахуванням усього вищевикладеного вбачається, що додаткові угоди №№1-6 до Договору відповідають приписам Закону України «Про публічні закупівлі» (у тому числі положенням ч. 5 ст. 41), а відтак правові підстави для визнання їх недійсними відсутні.
Також відповідачем було зазначено суду, що підвищення цін на електроенергію може здійснюватися пропорційно збільшенню ціни на ринку, так часто, як це потрібно, але не більше ніж до 10% щоразу. При цьому, сукупність таких змін (додаткових угод) може перевищувати 10 відсотків від ціни за одиницю товару, визначену сторонами на момент укладення договору про закупівлю.
В свою чергу, положення ч. 1 ст. 670 ЦК України, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки виходячи із суті відносин за укладеним між сторонами Договором, постачання електричної енергії здійснюється у обсязі, який був фактично використаний споживачем електричної енергії (залежить виключно від волі споживача). За поясненнями відповідача, виходячи з природи правовідносин, які врегульовані умовами Договору, обсяг поставленої за Договором електричної енергії повністю залежить від волевиявлення споживача, а саме від фактичного обсягу спожитої ним електричної енергії.
Відповідач вважає, що прокурор не має повноважень на пред`явлення вимог щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія грошових коштів у розмірі 165469,56 грн. до моменту пред`явлення Одеським геріатричним будинком-інтернату такої вимоги до відповідача, оскільки, з огляду на зміст ч. 1 ст. 670 ЦК України, у продавця виникає обов`язок щодо повернення таких коштів лише після отримання такої вимоги від покупця.
Відповідно до наданого відзиву, Одеським геріатричним будинком-інтернатом було зазначено суду щодо здійснення прокурором представництва Південного офісу Держаудитслужби та Одеської міської ради. Враховуючи підставу та предмет позову прокурора по цій справі, у позивачів, від особи яких подано позов, повинні мати повноваження на здійснення контролю за додержанням законодавства в сфері публічних закупівель і права на звернення до суду про визнання недійсними додаткових угод та повернення надмірно сплачених коштів.
Укладання зазначених додаткових угод було здійснено відповідно до умов договору № 04 5500Z ВЦ та на підставі Закону України «Про публічні закупівлі» (п. 2 ч. 5 ст. 41) у редакції, яка діяла на момент укладення договору, яка надавала права вносити зміни до істотних умов договору, зокрема, збільшувати ціну за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару.
За поясненнями відповідача, усі додаткові угоди про підвищення ціни за одиницю товару були укладені на підставі п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (у редакції, яка діяла на момент їх укладення )у повній відповідності до Листів Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.
Відповідач вважає, що всі дії з боку Одеського геріатричного будинку інтернату під час укладання додаткових угод були здійснені у межах визначених законодавством, що діяло на момент укладення та виконання договору про постачання електричної енергії, тому підстав для визнання їх недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України не має.
Надаючи відповідь на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія, прокурором було зазначено суду щодо наявності підстав для звернення до суду та зазначено, що Південним офісом ДАСУ, Одеською обласною радою не оскаржувались підстави для представництва прокурором їх інтересів держави в суд. Також було зазначено, що у зв`язку з тим, що кошти, які підлягають поверненню, сплачено за рахунок місцевого бюджету бюджету Одеської обласної ради, позивачем визначено Одеську обласну раду та у прохальній частині позовної заяви прокуратура просить стягнути надміру сплачені кошти саме на рахунок Одеської обласної ради.
Прокурором надано суду та сторонам докази направлення 20.09.2023р. позивачам повідомлень про намір звернутися із даним позовом до господарського суду в їх інтересах., таким чином, як вказує прокурор, позивачами було отримано повідомлення прокуратури до направлення позовної заяви до суду.
На спростування доводів відповідача, прокурором було зазначено суду, що ним у позові обґрунтовано зазначено, що ціну за одиницю товару при укладанні додаткових угод можна збільшувати загалом не більше ніж на 10%. Відповідно до даних, які містяться на веб-сайті ДП «Оператор ринку», вбачається, що коливання ціни протягом 2021 на електричну енергію відбувалося як у бік збільшення, так і у бік зменшення, однак протягом усього періоду дії Договору сторонами не укладено жодної додаткової угоди, яка б зменшувала ціну за одиницю товару для Замовника, таким чином, вбачається, що укладення спірних додаткових угод спричиняє шкоду інтересам держави та призвело до неефективного використання бюджетних коштів.
За переконанням прокурора, до спірних правовідносин має бути застосовано ст. 670 Цивільного кодексу України.
Надаючи заперечення на відповідь на відзив, Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія було зазначено суду, що відповідач вважає необґрунтованими доводи прокурора щодо наявності інтересів держави в діяльності приватних підприємств та товариств. Укладення оспорюваних додаткових угод жодним чином не впливає на інтереси держави, а отже відсутні підстави для їх захисту в судовому порядку.
Попри однозначно встановлену можливість декілька разів підвищувати ціну за одиницю товару, в п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» не обмежується підсумковий, кінцевий відсоток підвищення ціни. Тобто сторони в договорі про закупівлю можуть щоразу збільшувати ціну за одиницю товару до 10%. Збільшення відбувається під час коливання ціни на товар (електроенергія) пропорційно збільшенню ціни на ринку.
За посиланням відповідача, прокуратурою не надано належних, допустимих, достовірних та у своїй сукупності достатніх доказів, які б підтверджували його повноваження щодо представництва; достатніх доказів для визнання недійсними додаткових угод укладених із дотриманням законодавства; доказів звернення до позивачів попередньо із повідомленнями у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та доказів надання розумного строку для реагування, доказів на підтвердження достовірності проведеного розрахунку ціни позову у відповідності до ст. 670 ЦК України, доказів, які би підтверджували право вимоги стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія коштів у розмірі 255 016,60 грн. на користь Одеської обласної ради, що виключає правомірність задоволення позовних вимог.
Надаючи відповідь на відзив Одеського геріатричного будинку-інтернату, прокурором було зазначено суду щодо наявності підстав для звернення до суду та зазначено, що Південним офісом ДАСУ, Одеською обласною радою не оскаржувались підстави для представництва прокурором їх інтересів держави в суд. Також було зазначено, що у зв`язку з тим, що кошти, які підлягають поверненню, сплачено за рахунок місцевого бюджету бюджету Одеської обласної ради, позивачем визначено Одеську обласну раду та у прохальній частині позовної заяви прокуратура просить стягнути надміру сплачені кошти саме на рахунок Одеської обласної ради.
Як було зазначено прокурором, Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги заступника керівника Харківської обласної прокуратури у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 сформувала правовий висновок згідно якого «У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п?ятої статті 41 Закону № 922-VI, проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі».
Таким чином, прокурором у позові обґрунтовано зазначено, що ціну за одиницю товару при укладанні додаткових угод можна збільшувати загалом не більше ніж на 10% та укладення спірних додаткових угод спричиняє шкоду інтересам держави та призвело до неефективного використання бюджетних коштів.
Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та учасників справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов таких висновків.
Відповідно до ст. 2 Закону України „Про судоустрій та статус суддів, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді в особі Південного офісу Держаудитслужби та Одеської обласної ради суд зазначає таке.
За змістом ст. 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France ЄСПЛ зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права".
Позиція ЄСПЛ засвідчує, що основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинно чинитися правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Закон України "Про прокуратуру" визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Так, відповідно до частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".
З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.
Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі №924/1237/17).
Отже, з урахуванням вищевикладеного, у розумінні положень ст.ст. 73, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини здійснення ним повідомлення на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, а також надати докази того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.
В обґрунтування підстав представництва прокурора в суді, останній зазначав, що сторонами всупереч інтересів держави, без будь-яких належних на те підстав та в порушення вимог Закону України Про публічні закупівлі укладено ряд додаткових угод, за якими суттєво збільшено ціну за одиницю товару, що призвело до зайвого витрачання бюджетних коштів на закупівлю електричної енергії за договором, у зв`язку з чим прокурором подано позов в особі Південного офісу Держаудитслужби та Одеської обласної ради.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Відповідно до ст. 4 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах: народовладдя; законності; гласності; колегіальності; поєднання місцевих і державних інтересів; виборності; правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених цим та іншими законами; підзвітності та відповідальності перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб; державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування; судового захисту прав місцевого самоврядування.
Згідно до ч. 2 ст. 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.
Судом враховано, що Одеська обласна рада виступає у якості суб`єкта владних повноважень, які приймає участь у формуванні бюджету та забезпечує його виконання.
Відповідно до ст. 62 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, держава фінансово підтримує місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком. Вона гарантує органам місцевого самоврядування доходну базу, достатню для забезпечення населення послугами на рівні мінімальних соціальних потреб. У випадках, коли доходи від закріплених за місцевими бюджетами загальнодержавних податків та зборів перевищують мінімальний розмір місцевого бюджету, держава вилучає із місцевого бюджету до державного бюджету частину надлишку в порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.12.2022 по справі №904/123/22, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами першою та другою статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Обласні та районні ради затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку відповідних областей і районів та контролюють їх виконання; затверджують районні і обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.
Використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади.
Як з`ясовано судом, прокурором на адресу Одеської обласної ради було скеровано лист №53-5117ВИХ-22, у якому було звернуто увагу на виявлені порушення Закону України «Про публічні закупівлі» та запропоновано вжити заходи реагування. (а.с. 74, т.1).
Відповідно до листа ГУ Державної казначейської служби в Одеській області від 27.07.2023р. №10-13-06/7062 вбачається, що Одеський геріатричний будинок-інтернат є розпорядником бюджетних коштів, що повністю утримується за рахунок місцевого бюджету та є неприбутковою установою, отримує асигнування від головного розпорядника бюджетних коштів Департаменту соціальної політики та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації. (а.с. 105, т.1).
Відповідно до листа ГУ Державної казначейської служби України в Одеській області від 19.09.2023р. №10-13-06/8390 з`ясовано, що у разі повернення коштів у поточному бюджетному періоді, видатки за якими були проведені у минулих бюджетних періодах, то такі кошти в обов`язковому порядку перераховуються розпорядником бюджетних коштів до доходів відповідного бюджету, у даному випадку Одеський геріатричний будинок-інтернат отримав фінансування з обласного бюджету. Кошти, отримані з обласного бюджету Одеської області, повертаються в дохід місцевого бюджету на відповідні розрахункові реквізити. (а.с.109, т.1).
Зважаючи на викладене, виходячи із предмета і підстав позову, сформульованих прокурором, та враховуючи, що Одеська обласна рада не звернулась до суду з позовом про визнання недійсними договорів після отримання інформації від прокурора про наявні порушення, що підтверджує бездіяльність компетентного органу, суд приходить до висновку про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Одеської обласної ради.
Щодо Південного офісу Державної аудиторської служби суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" уповноважений орган - це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері публічних закупівель.
Уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику в сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом. Рахункова палата, Антимонопольний комітет України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері державного фінансового контролю, здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України (частин 1 та 3 статті 7 Закону України "Про публічні закупівлі").
Положенням про Державну аудиторську службу України (затвердженим постановою КМУ від 03.02.2016 №43, надалі - Положення), визначено що реалізуючи державний фінансовий контроль через здійснення перевірки, моніторингу закупівель, Державна аудиторська служба України, яка є центральними органами виконавчої влади, діяльність якої спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, має право звертатися до суду в інтересах держави в разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Згідно з підпунктами 3, 4, 9 п.4 цього Положення Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань: реалізує державний фінансовий контроль через здійснення, зокрема, перевірки державних закупівель; здійснює контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про державні закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: звертається до суду в інтересах держави в разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку правоохоронним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю в разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.
Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (п.7 Положення).
Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2018 у справі №826/9672/17).
Суд вважає, що Держаудитслужба є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики в сфері закупівель (аналогічний висновок у подібних правовідносинах щодо визначення позивачем у справі офісу Держаудитслужби викладено в постановах Верховного Суду від 30.07.2020 у справі №904/5598/18, від 01.09.2020 у справі №911/1534/19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, у якій наведено такі правові висновки: "Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".
Як з`ясовано судом, прокурором 14.09.2023р. на адресу Південного офісу Держаудитслужби було скеровано лист №53-5111ВИХ-22, у якому було звернуто увагу на виявлені порушення Закону України «Про публічні закупівлі» та запропоновано вжити заходи реагування, з метою усунення порушень законодавства про публічну закупівлі. (а.с. 79, т.1).
Відповідно листа Південного офісу Держаудитслужби від 04.10.2022р. вбачається, що прокуратуру повідомлено про те, що в офісі відсутні правові підстави для проведення моніторингу зазначеної процедури закупівлі, а викладені у листі прокуратури факти буду враховані під час планування заходів фінансового контролю.
Отже, Судом з`ясовано, що позивачами Одеською обласною радою та Південним офісом Держаудитслужби не було вжито заходів усунення виявлених прокурором порушень.
Матеріали даної справи містять копії повідомлень Суворовської окружної прокуратури міста Одеси до Одеської обласної ради та Південного офісу Держаудитслужби від 20.09.2023 року, в яких з посиланням на ч. 4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру", повідомлено про те, що найближчим часом позовні заява буде скерована до господарського суду Одеської області для розгляду по суті.
Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивачі належним чином не здійснили захист інтересів територіальної громади в спірних правовідносинах, у зв`язку з чим у прокурора були обґрунтовані підстави для представництва в суді інтересів держави, у тому числі, в особі позивачів за цим позовом.
Суд вважає, що при поданні цього позову прокурор не замінює позивачів та не їх альтернативою, а виконує субсидіарну роль, аби інтереси держави, які в цьому випадку збігаються із публічним інтересом, не були незахищені. Участь прокурора в цій справі, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, є виправданою, не порушує справедливого балансу та зумовлена не тільки захистом державного, але й публічного інтересу, який полягає у захисті прав великої кількості громадян.
У даній справі правовідносини, які склалися між сторонами стосуються, в тому числі, і інтересів держави у сфері бюджету. Відтак, визначальним при вирішенні наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави є наявність порушень у сфері бюджетних правовідносин.
При цьому, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які належать до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який належить до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.
З огляду на зазначене та враховуючи дотримання прокурором визначеної національним законодавством процедури представництва інтересів держави в суді, суд приходить до висновку, що наданими прокурором доказами підтверджено наявність підстав для представництва в суді інтересів держави у спірних правовідносинах в особі Одеською обласною радою та Південним офісом Держаудитслужби правомірним.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або відсутність підстав для визнання недійсними зазначених у прохальній частині позовної заяви прокурора додаткових угод, укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія та Одеським геріатричним будинком-інтернату та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія надмірно сплачених бюджетних коштів в сумі 165469,56 грн.
Як з`ясовано судом, 19.01.2021р. між Одеським геріатричним будинком-інтернатом, як споживачем, та Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія, як постачальником, було укладено Договір № 04-5500Z-ВЦ про закупівлю електричної енергії у постачальника.
Відповідно до п. 2.1. Договору, за цим Договором постачальник продає електричну енергію, за кодом СРV за ДК 021:2015-09310000-5 Електрична енергія, споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору. Кількість електричної енергії на 2021р. визначено в очікуваному обсязі 310000 кВт/год, відповідно до Додатку 3 до Договору «Обсяги постачання (закупівлі) електричної енергії споживачу (чем). Очікуваний обсяг постачання може бути змінений залежно від реального фінансування споживача та в інших випадках за згодою сторін, визначеному цим Договором та додатками до нього. Обсяги закупівлі можуть бути зменшені залежно від фактичного споживання електричної енергії споживачем та з урахуванням фактичного обсягу кошторисних призначень споживача.
За час розгляду справи з`ясовано, що Додатковою угодою № 1 від 18.08.2021р. до договору було підвищено ціну на електричну енергію до 2,805 грн. за кВт*год, загальний обсяг постачання електричної енергії встановлений - 296126 кВт*год, Додатковою угодою №2 від 19.08.2021р. до договору було підвищено ціну на електричну енергію до 3,086 гривень за кВт*год, загальний обсяг постачання електричної енергії встановлений - 283514 кВт*год, Додатковою угодою № 3 від 20.08.2021р. до договору було підвищено ціну на електричну енергію до 3,239 грн. за кВт*год, загальний обсяг постачання електричної енергії встановлений - 277509 кВт*год, Додатковою угодою № 4 від 15.12.2021р. до договору було підвищено ціну на електричну енергію до 3,56 грн. за кВт*год, загальний обсяг постачання електричної енергії встановлений - 272120 кВт*год, Додатковою угодою № 5 від 15.12.2021р. до договору було підвищено ціну на електричну енергію до 3,919 грн. за кВт*год, загальний обсяг постачання електричної енергії встановлений - 272120 кВт*год, Додатковою угодою № 6 від 11.02.2022р. до договору підвищено ціну на електричну енергію до 3,98 грн. за кВт*год.
Закон України «Про публічні закупівлі» визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно до ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Відповідно до ч. 2 ст. 189 Господарського кодексу України, ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін.
Згідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 653 Цивільного кодексу України, у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Умовами ст. 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Положеннями п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Із системного тлумачення наведених норм Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про публічні закупівлі» вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.
Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 Цивільного кодексу України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 Цивільного кодексу України та п.2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
В іншому випадку не досягається мета Закону України «Про публічні закупівлі», яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.
Наведене підтверджується також історичним тлумаченням норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону N 922-VIII. У цьому Законі в редакції до 19 квітня 2020 року норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 була викладена в статті 36 та мала такий зміст: "Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі".
Отже, вказана норма Закону N 922-VIIIв редакції до 19 квітня 2020 року не дозволяла зміни ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю, проте не обмежувала сторони в можливості багато разів змінювати (не було обмежень щодо строків зміни ціни) таку ціну протягом дії договору в межах встановлених 10 % у разі коливання ціни такого товару на ринку.
Зазначена норма була змінена Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель" N 114-IX від 18 вересня 2019 року (далі - Закон №114-IX), яким Закон №922-VIII було викладено в новій редакції. У новій редакції зазначена норма була викладена в пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII та доповнена умовою, що така зміна ціни в бік збільшення не може відбуватись частіше ніж один раз на 90 днів, крім закупівлі бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії.
Отже, в новій редакції норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII не змінила свого змісту щодо розміру зміни ціни за одиницю товару (не більше ніж на 10 % від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю), проте була доповнена умовою, яка обмежила строки зміни такої ціни, а саме не частіше ніж один раз на 90 днів.
Як убачається з пояснювальної записки до проєкту Закону №114-IX, метою його прийняття було удосконалення системи публічних закупівель, спрямованої на розвиток конкурентного середовища та добросовісної конкуренції у сфері закупівель, а також забезпечення виконання міжнародних зобов`язань України у сфері публічних закупівель, у тому числі протидії "ціновому демпінгу" коли учасник процедури закупівлі пропонує значно занижену ціну товару, щоб перемогти, а потім через додаткові угоди суттєво збільшує ціну товару та відповідно зменшує обсяг закупівлі, чим нівелює результати публічної закупівлі.
За такої мети очевидно, що зміни, внесені законодавцем Законом №114-IX у вказану норму пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель використовувати "ціновий демпінг" з подальшим збільшенням ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни, визначеної сторонами за результатами процедури закупівлі та при укладенні договору про закупівлю.
Правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024р. по справі №922/2321/22.
Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів та документів, які б передували укладанню спірних додаткових угод з підтвердженням відповідної необхідності зміни ціни договору, не доведено жодних обставин, які б засвідчували неможливість виконання постачальником умов договору по запропонованій на процедурі закупівлі ціні, також відсутні будь-які докази, що виконання зобов`язань постачальником за ціною, що була узгоджена у договорі є неможливим та підвищення ціни було непрогнозованим для постачальника станом на час укладення договору.
У постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 ОП ВС зазначила, що зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, який входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку (обґрунтоване і документально підтверджене постачальником); ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися. Будь-який покупець товару, за звичайних умов, не може бути зацікавленим у збільшенні його ціни, а відповідно й у зміні відповідних умов договору. Тобто, навіть за наявності росту цін на ринку відповідного товару, який відбувся після укладення договору, покупець має право відмовитися від підписання невигідної для нього додаткової угоди, адже ціна продажу товару вже визначена в договорі купівлі-продажу чи поставки. Верховний Суд звертає увагу на невірне тлумачення скаржником висновків суду апеляційної інстанції. Постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Отже, як з`ясовано судом, укладаючи 19.01.2021р. Договір № 04-5500Z-ВЦ про закупівлю електричної енергії у постачальника сторонами - Одеським геріатричним будинком-інтернатом та Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія було узгоджено ціну за електричну енергію у розмірі 2,55 грн. за 1 кВт*год та укладаючи у подальшому додаткові угоди: № 1 від 18.08.2021р., № 2 від 19.08.2021р., № 3 від 20.08.2021р., № 4 від 15.12.2021р., № 5 від 15.12.2021р. та № 6 від 11.02.2022р. до Договору було підвищено ціну на електричну енергію загалом на 56,08%.
Дослідивши обставини спору, суд приходить до висновку, що відбулось збільшення ціни товару, шляхом укладання додаткових угоди № 1 від 18.08.2021р., № 2 від 19.08.2021р., № 3 від 20.08.2021р., № 4 від 15.12.2021р., № 5 від 15.12.2021р. та № 6 від 11.02.2022р., що суперечить п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України Про закупівлю та не відповідає принципам здійснення публічних закупівель, визначеним у ст. 5 цього Закону.
Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення вимог прокурора у даній частині та визнання недійсними додаткові угоди: № 1 від 18.08.2021р., № 2 від 19.08.2021р., № 3 від 20.08.2021р., № 4 від 15.12.2021р., № 5 від 15.12.2021р. та № 6 від 11.02.2022р.
Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За матеріалами справи судом з`ясовано, що загальних обсяг постачання за Договором становив 306253,41 кВт/год та Одеським геріатричним будинком-інтернату було перераховано Товариству з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія грошові кошти у розмірі 946415,76 грн., тоді як із врахуванням вірної вартості за електричну енергію сума становить 780946,20 грн., у зв`язку з чим сума надмірно сплачених грошових коштів становить 165469,56 грн.
Приймаючи до уваги, що Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону N 922-VIII ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору, приймаючи до уваги, що спірні додаткові угоди визнанні судом недійсними та оскільки зазначені додаткові угоди є недійсними та не породжують правових наслідків, грошові кошти в сумі 165469,56 грн є такими, що були безпідставно одержані Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія, підстава їх набуття відпала, а тому останній зобов`язаний їх повернути.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Результатом процесу мотивування судового рішення є формування обґрунтованих висновків у справі та прийняття одного з встановлених процесуальним законом рішень (повне або часткове задоволення позову, відмова у задоволенні позову).
В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Суд наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №911/2243/18, від 18.05.2021 у справі №916/2255/18, від 05.11.2019 у справі №915/641/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 26.02.2019 у справі №914/385/18 та від 05.02.2019 у справі №914/1131/18.
При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №916/2620/20, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 18.11.2019 у справі №902/761/18 та від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.
За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог Заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби, Одеської обласної ради до Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія, Одеського геріатричного будинку-інтернату про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 165469,56 грн.
Щодо розподілу судових витрат.
Щодо заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія про розстрочення виконання рішення суду, суд вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Статтею 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
У свою чергу, частиною 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Відповідно до частин 3 та 4 статті 331 Господарського процесуального кодексу України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
З аналізу вказаної норми права вбачається, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. При вирішенні питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, враховуються, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
У зв`язку з тим, що розстрочка продовжує період відновлення порушеного права стягувача, при її наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку продовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання розстрочення виконання судового рішення.
Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка чи розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру..., а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.
Так, у пункті 40 рішення від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" Суд зазначив, що затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції. На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці.
Із підстав, умов та меж надання розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки чи розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.
Отже, питання щодо надання розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.
Таким чином, враховуючи, що необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати не тільки доводи боржника, а і заперечення кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану. При цьому, суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №904/5819/20, від 20.10.2022 у справі №910/3782/21, від 07.07.2021 у справі №916/2620/20, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 18.11.2019 у справі №902/761/18 та від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.
Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
На переконання суду, Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія не надано суду жодних доказів на підтвердження існування виключних обставин, що можуть бути підставою для розстрочення виконання рішення суду, зокрема, наявності доказів, що підтверджують неможливість його виконання або обумовлюють наявність ускладнень під час виконання судового акту.
Також суд зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія, при поданні відповідної заяви про розстрочення виконання рішення суду строком на 1 рік, не було надано відповідних доказів та не доведено суду письмовими доказами наявності у відповідача можливості виконання рішення за умови розстрочення виконання такого рішення терміном саме на 1 рік.
Також, суд наголошує, що введення в Україні воєнного стану не є безумовною підставою для розстрочення виконання судового рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.
Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п. 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.
Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.
З огляду на наведене суд дійшов висновку про те, що надання розстрочення виконання рішення в даній справі порушить баланс інтересів сторін, зокрема, не буде досягнуто мети виконання судового рішення з дотриманням співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом стягувача. Розстрочення виконання судового рішення, за обставин відсутності доведення намірів боржника його добровільно виконувати, фактично сприятиме ухиленню від виконання ним свого обов`язку, а за наявності інфляційних процесів в економіці держави, суттєво та негативно вплине на фінансовий стан стягувача.
З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія про розстрочення виконання рішення суду у даній справі.
Керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, суд
1.Позовну заяву Заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби, Одеської обласної ради до Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія, Одеського геріатричного будинку-інтернату про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 165469,56 грн. задовольнити повністю.
2.Визнати недійною додаткову угоду № 1 від 18.08.2021 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника № 04-5500Z-ВЦ від 19.01.2021 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія та Одеським геріатричним будинком-інтернатом.
3.Визнати недійною додаткову угоду № 2 від 19.08.2021 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника № 04-5500Z-ВЦ від 19.01.2021 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія та Одеським геріатричним будинком-інтернатом.
4.Визнати недійсною додаткову угоду № 3 від 20.08.2021 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника № 04-5500Z-ВЦ від 19.01.2021 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія та Одеським геріатричним будинком-інтернатом.
5.Визнати недійсною додаткову угоду № 4 від 15.12.2021 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника № 04-5500Z-ВЦ від 19.01.2021 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія та Одеським геріатричним будинком-інтернатом.
6.Визнати недійсною додаткову угоду № 5 від 15.12.2021 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника № 04-5500Z-ВЦ від 19.01.2021 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія та Одеським геріатричним будинком-інтернатом.
7.Визнати недійсною додаткову угоду № 6 від 11.02.2022 до Договору про закупівлю електричної енергії у постачальника № 04-5500Z-ВЦ від 19.01.2021 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія та Одеським геріатричним будинком-інтернатом.
Повний текст рішення складено 24 червня 2024 р.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя Т.Г. Д`яченко