СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м. Харків Справа № 922/11/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Слободін М.М. , суддя Шутенко І.А.,

без виклику сторін в порядку спрощеного провадження;

розглянувши в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Соларус" (вх.№1062Х/1),

на рішення господарського суду Харківської області від 03.04.2024 (повний текст судового рішення складений від 03.04.2024, суддя Шарко Л.В.)

у справі №922/11/24

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця", м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Соларус", м. Харків

про стягнення 14 510,24 грн,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2023 року Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до ТОВ "Соларус" про стягнення 14510,00 грн, а саме: заборгованість за договором № БМЕСД-03/25СУМ від 17.03.2021 про відшкодування витрат балансоутримувача у розмірі 14510,24 грн, з яких у т.ч.: основного боргу 13483,20 грн; пені - 80,46 грн; штрафу 322,80 грн; інфляційних збитків - 409,85 грн; 3 % річних від суми заборгованості 213,93 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі №922/11/24 позовні вимоги задоволено повністю.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване доведеністю матеріалами справи факту порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором № БМЕСД-03/25СУМ від 17.03.2021 про відшкодування витрат балансоутримувача та наявністю правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Соларус" , не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення господарського суду Харківської області від 03.04.2024 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю "Соларус" посилається на наступне:

- місцевим господарським судом при винесенні оскаржуваного судового рішення не було враховано факт поширення на виниклі між сторонами правовідносинами обставини форс-мажору;

- територія міста Харкова відноситься до територій можливих бойових дій, піддається ворожим обстрілам, а контр-агенти відповідача перебувають на тимчасово окупованих територіях, що свідчить про неможливість ведення останнім господарської діяльності, неможливість використання орендованого майна та, як наслідок, про виникнення обставин непереборної сили;

- позивачем не було надано до матеріалів справи доказів виставленні відповідачу рахунків на оплату, тому обов`язок відповідача щодо їх оплати не настав.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 24.04.2024 для розгляду справи №922/11/24 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Гребенюк Н.В., судді Слободін М.М., Шутенко І.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.04.2024 у справі №922/11/24 витребувано у господарського суду Харківської області матеріали справи 922/11/24; відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Соларус" (вх.№1062Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі №922/11/24, до надходження матеріалів справи.

30.04.2024 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/11/24.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.05.2024 у справі №922/11/24 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Соларус" (вх.№1062Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі №922/11/24; встановлено учасникам справи строк до 16.05.2024 для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання учасникам провадження в порядку, визначеному статтею 42 Господарського процесуального кодексу України; розпочато розгляд справи з 16.05.2024 без повідомлення учасників справи.

08.05.2024 до Східного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги відповідача, просить залишити її без задоволення, оскаржуване судове рішення без змін.

Будь-яких інших заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції не надходило.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, 17.03.2021 між АТ "Укрзалізниця" в особі Філії "Центр будівельно- монтажних робіт на експлуатації будівель і споруд" (надалі - позивач) в якості балансоутримувача) із орендарем ТОВ "СОЛАРУС" (надалі - відповідач), був укладений договір № БМЕСД-3-25/СУМ на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання нерухомого майна (надалі - Договір), орендованого за договором оренди нерухомого майна від 17.03.2021 р. № БМЕС-01/73-ВУМ (надалі - Договір оренди), за умовами якого балансоутримувач забезпечує утримання та обслуговування вищевказаного об`єкта нерухомого Майна, а Орендар бере участь у відшкодуванні витрат Балансоутримувача по обслуговування та утримання нерухомого майна загальною площею 200,00 кв. м., а саме: частини шляху підвищеного контейнерного майданчика 17 шляху вантажного двору станції Харків- Балашовський за адресою: м. Харків. вул. Плеханівська, 114. (надалі - Майно).

Сторонами правочину умовами договору було погоджено наступне:

- розмір витрат Балансоутримувача по обслуговуванню та утриманню майна, що підлягає відшкодуванню Орендарем, визначається пропорційно до площі майна, яким Орендар користується відповідно до основаного договору оренди, від загальної площі об`єкта нерухомості, в якому розташоване майно (п.п. 1.1, 1.2. Договору);

- відшкодування Орендарем витрат Орендодавця на утримання та обслуговування Майна, що включає, крім іншого, податок на майно (земельний податок та податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки), а також здійснені Орендодавцем витрати по наданню комунальних послуг (вода, тепло, електрична енергія) (п.п. 2.1., 2.2. Договору);

- орендар не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним вносить плату по відшкодуванню витрат балансоутримувача згідно рахунку, виставленого ним (п.2.4 Договору);

- договір діє до моменту закінчення строку дії вищевказаного Договору оренди (до 12.03.2024 р.), але не раніше дня повернення Майна за Актом приймання-передачі у відповідності до його умов (п. 3.1. Договору).

Таким чином, відповідач взяв на себе грошові зобов`язання із періодичного і систематичного внесення платежів, а саме, орендної плати за основним договором (Договір оренди) та відшкодування витрат на утримання орендованого Майна.

19.03.2021 на виконання умов Договору Орендодавець передав Майно Орендарю за Актом приймання-передачі майна.

До теперішнього часу Майно перебуває в користуванні Орендаря.

Позивачем за період з 30.06.2022 по 31.07.2023 було нараховано 161 146,90 грн за оренду Майна та 13483,20 грн за відшкодування витрат на його утримання, які не були сплачені Відповідачем в порядку та строки, визначені Договорами.

За твердженнями позивача, у зв`язку із наявною заборгованістю за Договором, який є предметом цього позову, позивачем вживались заходи досудового врегулювання спору шляхом направлення відповідачеві претензії від 24.05.2023 № БМЕСД-3-11/280 на суму основного боргу у розмірі 8070,00 грн., проте заборгованість відповідачем не погашена.

Посилаючись на те, що з урахуванням положень про відповідальність за невиконання або несвоєчасне виконання обов`язків за Договором ( п. 6.2., 6.3. Договору) та приписів ст. 625 ЦК України станом на 01.09.2023 заборгованість відповідача за договором складає 14510,24 грн, з яких: основний борг - 13483,20 грн, пеня - 80,46 грн, штраф - 322,80 грн інфляційні збитки- 409,85 грн, 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання - 213,93 грн, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Місцевий господарський суд позовні вимоги задовольнив в повному обсязі.

Надаючи власну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, судова колегія зазначає наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України.

За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст.509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт господарювання (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб`єкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язків.

Згідно з ч.7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Постановою Кабінету Міністрів України №938 від 31.10.2018 "Деякі питання діяльності акціонерного товариства "Українська залізниця" затверджено Статут АТ "Укрзалізниця" (далі - Статут) в новій редакції.

Відповідно до зазначеної редакції Статуту змінено тип та назву публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на акціонерне товариство "Українська залізниця".

Згідно з п. 15 Статуту товариство має право від свого імені вчиняти будь-які правочини та укладати будь-які договори, набувати майнові та немайнові права, нести обов`язки, виступати позивачем та відповідачем у суді, крім випадків, передбачених законодавством та цим Статутом.

У відповідності до п. 31, 32 Статуту майно товариства складається з основних фондів, обігових коштів, майнових прав, зокрема права господарського відання майном, переданим товариству на праві господарського відання, та права постійного користування земельними ділянками, наданими для розміщення підприємств залізничного транспорту, акцій (часток) у статутному (складеному) капіталі господарських товариств, цінних паперів, а також інших активів, відображених у самостійному балансі товариства. Майно товариства формується за рахунок, зокрема, майна, внесеного засновником до статутного капіталу товариства.

Згідно ст. 33 Статуту здійснюючи право власності, товариство володіє, користується та розпоряджається належним йому майном і вчиняє стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству, цьому Статуту та меті діяльності товариства.

Відповідно до Довідки про балансову належність від 18.10.2023 р. № БМЕСД-3-11/600 майно, що є предметом спору, входить до статутного капіталу товариства.

Пунктом 1 ст. 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Згідно з приписами ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк (ч.1 ст. 759 ЦК України).

Частиною 1 ст. 763 ЦК України встановлено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Обставинами вище встановлено, що факт передачі майна орендарю у користування підтверджується актом приймання-передачі майна від 19.03.2021, у відповідно до якого на виконання умов договору № БМЕС-01/73-ВУМ від 17.03.2021 позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нерухоме майно загальною площею 200,00 кв.м, а саме: частину шляху підвищенного контейнерного майданчика 17 шляху вантажного двору станції Харків- Балашовський за адресою: м. Харків. вул. Плеханівська, 114.

Пунктом 3.9. наведеного договору сторонами погоджено, що у разі припинення (розірвання) цього договору орендар сплачує орендну плату до дати фактичного повернення майна за актом приймання-передачі майна від орендаря до орендодавця включно.

Отже, нарахування на відшкодування витрат на утримання орендованого майна, здійснюються до дати його фактичного повернення за актом приймання-передачі майна від орендаря до орендодавця.

Сторонами правочину п.п. 2.2., 2.3 Договору № БМЕСД-3-25/СУМ на відшкодування витрат балансоутримувача від 17.03.2021 погоджено, що розмір щомісячного відшкодування визначається на підставі розрахунку (Додаток 1 до цього Договору), що є невід`ємною частиною Договору. Розмір витрат Балансоутримувача по наданню комунальних послуг має динамічний характер та визначається на підставі показників лічильників води, тепла та електричної енергії (за відсутності лічильників визначається розрахунковим шляхом згідно методики (правил) встановлених уповноваженим органом) та об`єму фактично спожитих послуг. Орендар самостійно, за необхідністю, укладає договори з відповідними комунальними службами (постачальними організаціями) на комунальні послуги (послуги з газопостачання, електропостачання, водопостачання, водовідведення та інше), що безпосередньо пов`язані з орендованим Майном та не надані у відповідності до умов Договору.

Таким чином, беручи до уваги те, що орендоване майно відповідачем не було повернуто, відповідачеві були виставлені рахунки на відшкодування витрат на утримання орендованого майна та оформлені акти виконаних робіт на загальну суму 13 483,20 грн, які не були оплачені у терміни, визначені договором на суму 13 483,20грн, а саме: 874-301 від 30.06.2022 - 538,00 грн, 874-665 від 30.06.2022 - 538,00 грн, 874-704 від 30.06.2022 - 538,00 грн, 874-743 від 30.06.2022 - 538,00 грн, 874-780 від 30.06.2022 - 538,00 грн, 874-877 від 31.07.2022 - 538,00 грн, 874-974 від 31.08.2022 - 538,00 грн, 874-1264 від 30.09.2022 - 538,00 грн, 874-1328 від 31.10.2022 - 538,00 грн, 874-1624 від 30.11.2022 - 538,00 грн, 874-1828 від 31.12.2022 - 538,00 грн, 874-46 від 31.01.2023 - 538,00 грн, 874-449 від 31.03.2023 - 538,00 грн, 874-646 від 30.04.2023 - 538,00 грн, 874-840 від 31.05.2023 - 538,00 грн, 874-1065 від 30.06.2023 - 538,00 грн, 874-1243 від 30.06.2023 - 3799,20 грн, 874-1453 від 31.07.2023 - 538,00 грн.

Пунктом 2.4. спірного договору встановлено, що орендар не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним вносить плату по відшкодуванню витрат Балансоутримувача згідно рахунку, виставленого ним.

Водночас, як правильно зазначено судом першої інстанції, за своєю правовою природою рахунок на оплату витрат не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер.

Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити витрати балансоутримувачу.

Отже, наявність або відсутність рахунка не звільняє боржника від обов`язку здійснити оплату.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 925/2028/15, від 02.07.2019 у справі № 918/537/18, від 29.08.2019 у справі № 905/2245/17, від 26.02.2020 у справі № 915/400/18, від 10.01.2024 у справі № 904/6023/19 (904/4903/22).

Оскільки обов`язок сплати платежів орендаря у відповідності до умов договору наставав щомісяця 20 числа місяця, наступного за звітним, незалежно від того, чи виставлявся рахунок орендодавцем, та з урахуванням приписів ст. 530 ЦК України, строки виконання грошових зобов`язань відповідача за договором вважаються такими, що настали, що спростовує доводи апелянта.

Щодо доводів апелянта про неможливість використання майна у спірний період та поширення на виниклі правовідносини обставин форс-мажору, судова колегія зазначає наступне.

За змістом частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У частині 6 статті 762 цього Кодексу відсутній вичерпний перелік обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження (постанова Верховного Суду від 08.07.2021 у справі № 910/8040/20).

У пункті 6.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/7495/16 зазначено, що підставою для застосування норми частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Відповідно до частини першої статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.

За змістом частини другої статті 218 ГК України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Так, частиною другою статті 218 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Верховний Суд аналізував окремі аспекти, пов`язані з форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), зокрема щодо тягаря доказування наявності непереборної сили, предмета (обсягу) доказування, відсутності у форс-мажорних обставин преюдиційного характеру, повідомлення іншої сторони про форс-мажор, наслідків неповідомлення або несвоєчасності такого повідомлення.

Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за конкретних умов господарської діяльності. Тобто ознаками форс-мажорних обставин є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність (пункт 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16).

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (аналогічний висновок викладено в пункті 38 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20).

Разом з тим форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тобто мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність (схожий правовий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 в справі № 904/3886/21, від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21, від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).

При цьому, в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 зазначено, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

У постанові від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21 Верховний Суд виснував, що між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

Посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі №913/785/17, від 30.11.2021 у справі №913/785/17 та від 07.06.2023 у справі №906/540/22).

Статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" передбачено, що торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Разом з тим, загальний офіційний лист ТПП України, розміщений в мережі Інтернет 28.02.2022, на який посилається відповідач, не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин, вказаний лист не є сертифікатом та не є документом, який виданий за зверненням відповідного суб`єкта, для якого настали певні форс-мажорні обставини, що підтверджують неможливість виконання відповідачем договірних зобов`язань, тому не визнається судом допустимим і достатнім доказом настання форс-мажорних обставин для конкретної особи.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні статей 76-77 ГПК України, які би свідчили про те, що саме військова агресія російської федерації проти України унеможливила виконання відповідачем свого зобов`язання, а також неможливість використання орендованого майна.

Як тимчасова неможливість отримання відповідачем доходів, так і призупинення господарської діяльності підприємства не може бути беззаперечним доказом неможливості використання орендованого майна та виконання грошового зобов`язання з оплати виниклої заборгованості.

Сам по собі факт військової агресії російської федерації проти України, введення в державі воєнного стану не може бути беззаперечним доказом наявності форс-мажорних обставин за відсутності доказів безпосереднього впливу на реальну можливість виконання стороною договору своїх зобов`язань.

Умовами пунктів 6.5, 6.7, 6.8, 6.10 спірного договору погоджено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов Договору, якщо останнє зумовлене обставинами непереборної сили. У разі виникнення обставин непереборної сили Сторона, позбавлена внаслідок їх виникнення можливості належного виконання умов цього Договору, зобов`язана сповістити іншу Сторону про виникнення таких обставин непереборної сили не пізніше 5 робочих днів з дня їх виникнення офіційним листом, засобами факсимільного зв`язку або на електронну пошту, зазначені у Договорі. Оригінал листа про настання обставин непереборної сили паралельно направляється засобами поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення у лист. Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про виникнення обставин непереборної сили позбавляє Сторону договору права посилатись на виникнення та дію таких обставин як підставу від звільнення від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору. Настання обставин непереборної сили підтверджується у порядку передбаченому чинним законодавством, зокрема сертифікатом Торгово-промислової палати України та уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат.

Натомість, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем не було надано доказів повідомлення позивача про неможливість виконувати зобов`язання за цим Договором унаслідок дії обставин непереборної сили.

Також відповідач не звертався до позивача з повідомленням про неможливість використання спірного майна у відповідний період та не надавав до матеріалів справи доказів на його підтвердження.

Крім того, відповідачем не надано відповідних документів Торгово-промислової палати України щодо виникнення обставин непереборної сили та унеможливлення виконання саме зобов`язання за укладеним сторонами Договором в наслідок непереборної сили.

В матеріалах справи відсутні докази засвідчення Торгово-промисловою палатою України для відповідача за його зверненням введення воєнного стану, як форс-мажорної обставини, що об`єктивно унеможливлює виконання зобов`язань за договором, шляхом видачі відповідного сертифіката.

Беручи до уваги те, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно вимогам закону, а також враховуючи те, що відповідач не надав доказів на підтвердження сплати заборгованості за договором № БМЕСД-03/25-СУМ від 17.03.2021 про відшкодування витрат балансоутримувача у розмірі 13483,20 грн, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Пунктами 6.1.-6.3. Договору сторони погодили, що сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання покладених на них зобов`язань за цим Договором відповідно до чинного законодавства України та умов цього Договору. У разі несвоєчасної оплати рахунків Балансоутримувача Орендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми наданих послуг за кожен день прострочення, а також можливі збитки, завдані Балансоутримувачу несплатою виставлених ним рахунків. У разі виникнення у Орендаря заборгованості по відшкодуванню витрат Балансоутримувача на утримання та обслуговування Майна та витрат по наданню комунальних послуг у розмірі 50% та більше від сум, виставлених по рахункам за три місяці, Орендар сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунки позивача по нарахуванню пені в сумі 80,46 грн та штрафу в сумі 322,80 грн, погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо їх обґрунтованості та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Перевіривши розрахунок позивача, правильність періоду нарахування останнім суми 3% річних, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що відповідний розрахунок є вірним, а тому підлягає задоволенню в сумі 213,93 грн.

У розумінні приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції зазначає про їх арифметичну правильність, що свідчить про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у сумі 409,85 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при перегляді оскаржуваного судового рішення та не є підставою для його скасування.

З огляду на викладене та враховуючи, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного судового рішення було дотримано норми матеріального та процесуального права, повно досліджено обставини справи, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваного судового рішення, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а тому рішення господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі №922/11/24 слід залишити без змін.

У відповідності до статті 129 ГПК України витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1 ч.1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Соларус" (вх.№1062Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі №922/11/24 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 03.04.2024 у справі №922/11/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.06.2024

Головуючий суддя Н.В. Гребенюк

Суддя М.М. Слободін

Суддя І.А. Шутенко