ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2024 р. Справа№ 910/2234/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Пантелієнка В.О.

Сотнікова С.В.

участю секретаря судового засідання Карпової М.О.

у присутності представників сторін:

від позивача: Кобук Р.А. - ордер серії АІ №1517898 від 26.12.2023

від відповідача: Писаренко О.В. - довіреність №12 від 17.01.2024

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Таскомбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2023 року

у справі №910/2234/23 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Костянтинівський завод металургійного обладнання"

до Акціонерного товариства "Таскомбанк"

про визнання зобов`язання припиненим

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ТОВ "Костянтинівський завод металургійного обладнання" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до АТ "Таскомбанк", в якій просило визнати припиненим зобов`язання позивача за генеральним договором про надання банківських послуг (мультивалютний) №Т 06.10.2020 К 2587 від 29.12.2020 року.

В обґрунтування позову ТОВ "Костянтинівський завод металургійного обладнання" зазначає, що основне зобов`язання за вказаним генеральним договором припинилось внаслідок звернення АТ "Таскомбанк" стягнення на заставне майно позивача.

За наслідками розгляду заявлених позовних вимог, рішенням Господарського суду міста Києва від 31.10.2023 року у справі №910/2234/23 позов задоволено повністю, визнано припиненими зобов`язання ТОВ "Костянтинівський завод металургійного обладнання" за генеральним договором про надання банківських послуг (мультивалютний) №Т 06.10.2020 К 2587 від 29.12.2020 року; присуджено до стягнення з АТ "Таскомбанк" на користь ТОВ "Костянтинівський завод металургійного обладнання" судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що банком було звернуто стягнення на предмет застави за укладеним з позивачем договором застави шляхом набуття права вимоги до ТОВ "Виробниче об`єднання "Енергокомплект" на суму 1 069 466, 54 євро, що еквівалентно 34254264, 65 грн. щодо виконання зобов`язань за контрактом №КЗМО-ЕК-2020 від 25.11.2020 без необхідності вчинення додаткових дій з боку заставодавця чи заставодержателя, за рахунок чого вимоги банку за генеральним договором про надання банківських послуг (мультивалютний) №Т 06.10.2020 К 2587 від 29.12.2020 в розмірі 599450,53 доларів США, що еквівалентно 21921066,65 грн., погашені в повному обсязі, а у банку відсутні будь-які вимоги за цим договором до позичальника.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, АТ "Таскомбанк" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2023 у справі №910/2234/23 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

За твердженням позивача, оскаржуване рішення прийнято з порушенням правил підсудності, оскільки дану справу слід було розглядати в межах справи про банкрутство ТОВ "Костянтинівський завод металургійного обладнання".

Іншим порушенням судом норм процесуального права скаржник вважає безпідставну відмову 05.09.2023 року у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Щодо порушень судом першої інстанції норм матеріального права, то у якості підстави для скасування оскаржуваного рішення апелянт вказує, що банк не скористався своїм правом звернути стягнення на майнові права за контрактом №КЗМО-ЕК-2020 від 25.11.2020, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів вжиття відповідачем будь-яких передбачених договором та законом активних дій щодо звернення стягнення на заставне майно, а також заперечує розмір заборгованості ТОВ "ВО "Енергокомплект" перед ТОВ "Костянтинівський завод металургійного обладнання" станом на 31.03.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.01.2024 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Хрипун О.О. судді: Яковлєв М.Л., Мальченко А.О. поновлено скаржнику строк для подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "Таскомбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2023 у справі №910/2234/23; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 27.02.2024 за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Костянтинівський завод металургійного обладнання" просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

У зв`язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. на лікарняному витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2024 року для розгляду справи №910/2234/23 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Хрипун О.О. судді: Скрипка І.М., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2024 вищевказаною колегією суддів прийнято до провадження справу №910/2234/23 за апеляційною скаргою АТ "Таскомбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2023 та призначено її до розгляду на 26.03.2024 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

В судовому засіданні 26.03.2024 року суддями Хрипуном О.О., Мальченко А.О., Скрипкою І.М. заявлено самовідвід у справі №910/2234/23, який мотивовано наявністю обставин, які виключають можливість участі вказаних суддів у розгляді даної справи, за наслідками розгляду якого ухвалою суду від 26.03.2024 року вказану заяву про самовідвід у справі №910/2234/23 задоволено, а матеріали справи передано для здійснення визначення складу судової колегії у відповідності до положень ГПК України.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2024 року вказану справу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Копитова О.С., Сотніков С.В.

Ухвалою суду від 01.04.2024 вищевказаною колегією суддів прийнято до провадження справу №910/2234/23 за апеляційною скаргою АТ "Таскомбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2023 та призначено її до розгляду на 16.05.2024 за участю повноважних представників сторін.

У зв`язку з перебуванням судді Копитової О.С. у відпустці витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2024 для розгляду справи №910/2234/23 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Сотніков С.В., Пантелієнко В.О.

Ухвалою суду від 15.05.2024 року вищевказаною колегією суддів прийнято до провадження справу №910/2234/23 за апеляційною скаргою АТ "Таскомбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2023 року.

В судовому засіданні 16.05.2024 року протокольною ухвалою суду оголошено перерву у справі до 06.06.2024 року на підставі ст. 216 ГПК України.

Представник відповідача в судовому засіданні 06.06.2024 року вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 року у справі №910/2234/23 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, заперечував, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

06.06.2024 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення господарського суду міста Києва від 30.10.2023 року у даній справі - скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29.12.2020 між ТОВ "Костянтинівський завод металургійного обладнання" (далі - позивач, позичальник) та АТ "Таскомбанк" (далі - відповідач, банк) укладено генеральний договір про надання банківських послуг (мультивалютний) №Т 06.10.2020 К 2587 (далі - генеральний договір), за умовами якого позичальнику було встановлено генеральний ліміт у розмірі 510 000,00 євро строком користування по 28.12.2021 включно.

29.12.2020 року між позичальником та банком укладено договір застави майнових прав №Т 17.11.2020 І 9382 (далі - договір застави), відповідно до п.1.3. якого предметом застави згідно із Законом України "Про заставу" є право вимоги грошових коштів, що належать заставодавцю від підприємства-боржника заставодавця по контракту №КЗМО-ЕК-2020 від 25.11.2020, укладеному з ТОВ "ВО "Енергокомплект" (ідентифікаційний код 29001517), на суму 8 700 000 євро.

20.04.2021 між позивачем та банком укладено договір №1 про внесення змін та доповнень до кредитного договору, якими передбачено, що зобов`язання позичальника за генеральним договором про надання банківських послуг (мультивалютний) №Т 06.10.2020 К 2587 від 29.12.2020 забезпечуються: майновими правами по контракту №КЗМО-ЕК-2020 від 25.11.2020, який укладено між позичальником та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробниче об`єднання "Енергокомплект" (договір застави майнових прав №Т 17.11.2020 І 9382 від 29.12.2020); фінансовою порукою Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Екосплав".

25.05.2021 між позичальником та банком було укладено договір №2 про внесення змін та доповнень до генерального договору про надання банківських послуг (мультивалютний) №Т 06.10.2020 К 2587 від 29.12.2020, яким, серед іншого, сторонами було змінено генеральний ліміт, який склав 731 000,00 євро та кінцевий строк користування кредитними коштами, а саме до 30.03.2022 включно.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що не погоджується з сумою заборгованості, так як банком невірно та неправомірно нараховано проценти за користування, оскільки право банку нараховувати проценти припинилося з 31.03.2022 разом з закінченням строку кредитування, та за розрахунками позивача, його заборгованість за процентами становить 10282,78 доларів США, загальна заборгованість за генеральним договором складає 599 268,78 доларів США, що еквівалентно 21 914 420,30 грн.

Позивач вказує, що за генеральним договором про надання банківських послуг (мультивалютний) №Т 06.10.2020 К 2587 від 29.12.2020 у нього відсутня заборгованість перед відповідачем у зв`язку з її погашенням за рахунок застави майнових прав, а саме майнових прав по контракту №КЗМО-ЕК-2020 від 25.11.2020, який укладено між позичальником та ТОВ "ВО "Енергокомплект".

За твердженням позивача, станом на 31.01.2022 заборгованість ТОВ "Виробниче об`єднання "Енергокомплект" перед позичальником, яка є предметом застави, складала 1 069 466,54 євро, що в гривневому еквіваленті становило 34 254 264,65 грн. і що на 12 333 198,00 грн. перевищувало розмір вимог банку до позивача. Однак станом на 31.03.2022 заборгованість ТОВ "Виробниче об`єднання "Енергокомплект" перед позичальником становила 896 262,64 євро, що еквівалентно 29 205 255,90 грн., а станом на 16.05.2023 вказана заборгованість становила 686 262,64 євро, що еквівалентно 22 362 279,90 грн. та на 441 213,25 грн. перевищує заборгованість позичальника перед банком.

Позивач зазначає, що права вимоги щодо вказаної суми заборгованості перейшли до банку у результаті позасудового звернення стягнення, оскільки в силу п. 7.1. та п. 7.2. договору застави майнових прав №Т 17.11.2020 І 9382 від 29.12.2020 передбачено відкладальну умову, яка полягає у тому, що у випадку порушення позичальником забезпеченого зобов`язання та настання заставного випадку до банку переходять права позивача вимагати від ТОВ "ВО "Енергокомплект" виконання зобов`язань за контрактом №КЗМО-ЕК-2020 від 25.11.2020.

Таким чином, на переконання позивача, оскільки 31.03.2022 наступив заставний випадок, а сума заборгованості ТОВ "ВО "Енергокомплект" перед позичальником складає 1 069 466,54 євро, то банком було звернуто стягнення на предмет застави за договором застави майнових прав №Т 17.11.2020 І 9382 від 29.12.2020 шляхом набуття права вимоги до ТОВ "Виробниче об`єднання "Енергокомплект" щодо виконання зобов`язань за контрактом №КЗМО-ЕК-2020 від 25.11.2020 без необхідності вчинення додаткових дій з боку заставодавця чи заставодержателя.

На підставі викладеного, позивач дійшов до висновку, що за рахунок звернення стягнення на предмет застави, а саме набуття банком права вимоги до ТОВ "Виробниче об`єднання "Енергокомплект" на суму 1 069 466, 54 Євро, що еквівалентно 34 254 264,65 грн., вимоги за генеральним договором про надання банківських послуг (мультивалютний) №Т 06.10.2020 К 2587 від 29.12.2020 в розмірі 599 268, 78 доларів США, що еквівалентно 21 914 420, 30 грн., погашені в повному обсязі, а відтак у банку відсутні будь-які вимоги за цим договором до позичальника.

Отже, спір у даній справі виник щодо наявності чи відсутності факту припинення зобов`язання позивача перед відповідачем за кредитним договором шляхом звернення відповідачем стягнення на належний позивачу предмет застави (право вимоги грошових коштів до ТОВ "ВО "Енергокомплект").

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, місцевий господарський суд погодився з доводами позивача та дійшов висновку про їх доведеність належними та допустимим доказами.

Однак, переглядаючи в апеляційному порядку законність вказаного рішення, колегія суддів не погоджується з висновком місцевого господарського суду та вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Щодо права позивача на звернення до суду з позовом про визнання зобов`язань припиненими та ефективності такого способу захисту.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Суб`єктивне цивільне право є мірою можливої поведінки у правовідносинах, в яких існує уповноважена і зобов`язана сторона. Суб`єктивні права встановлюються правовими нормами, їх особливістю є здатність вимагати від зобов`язаної сторони певної міри поведінки, у тому числі, з використанням примусу держави.

Поняття охоронюваного законом інтересу в логічно-смисловому зв`язку з поняттям суб`єктивного права визначено в Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Безпосереднє згадування в нормах права інтересів особи як об`єкта правового захисту в певній мірі прирівнює їх до суб`єктивних прав. Тобто законні інтереси, які не опосередковані правовими нормами, можна розглядати як доправову категорію, у якій інтерес передує правам та обов`язкам, тобто виступає як "суб`єктивне право, що може виникнути у майбутньому".

Розмежовуючи поняття прав та інтересів, Конституційний Суд України в рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 зазначив, що і суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес є дозволами. Але перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: "Дозволено все, що передбачено у законі", а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: "Дозволено все, що не забороняється законом". Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення в межах сфери правового регулювання до користування якимсь конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

Одним з таких законних інтересів є інтерес до правової визначеності у відносинах у суспільстві для знання та розуміння своїх прав й обов`язків, а також передбачуваності наслідків своїх дій чи бездіяльності.

Якщо дії або бездіяльність інших осіб створюють для особи правову невизначеність щодо її прав і обов`язків у відносинах із цими особами, така особа може звернутись до суду для захисту свого інтересу у правовій визначеності у відносинах із цими особами.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.10.2022 у справі №910/14224/20.

Спір у даній справі стосовно правової визначеності виник у конкретних відносинах між позивачем та відповідачем щодо стану їх прав і обов`язків за генеральним договором про надання банківських послуг (мультивалютний) №Т 06.10.2020 К 2587 від 29.12.2020.

Судом встановлено, що в даній справі позивачем обрано спосіб захисту у вигляді визнання судом припиненими всіх зобов`язань позивальника перед банком за генеральним договором про надання банківських послуг (мультивалютний) №Т 06.10.2020 К 2587 від 29.12.2020 внаслідок їх повного виконання позивачем, проведеного належним чином.

Таким чином, за висновками колегії суддів, поданням даної позовної заяви позивач звернувся до суду не за захистом свого права на припинення зобов`язання, а за захистом свого законного інтересу у правовій визначеності щодо прав і обов`язків у відносинах з відповідачем за укладеним генеральним договором про надання банківських послуг (мультивалютний), що в свою чергу спростовує відповідні доводи відповідача про обрання позивачем неналежного способу захисту.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що позивач правильно визначився зі способом захисту, який може бути застосований, виходячи з конкретних обставин цієї справи, та який є ефективним для захисту порушеного інтересу позивача у правовій визначеності стосовно належного виконання ним зобов`язань за укладеним договором.

Щодо підсудності даного спору

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Згідно з ч. 3 ст. 7 КУзПБ матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у ч. 2 цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

Положеннями ч. 2 ст. 7 КУзПБ встановлено вичерпний перелік категорій спорів, які підлягають вирішенню виключно в рамках провадження у справі про банкрутство, вирішуючи питання відносно вже існуючих на момент відкриття провадження у справі про банкрутство справ зі спорів за участю боржника законодавцем було визначено обов`язок суду щодо передачі такого спору до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, виключно у випадках, визначених ч. 2 ст. 7 КУзПБ.

В той же час, спір у даній справі не стосується позовних вимог до боржника.

Більш того, майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої є благо, що підлягає грошовій оцінці. Будь-який майновий спір має ціну.

Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми його використання.

До позовних заяв немайнового характеру належать вимоги, які не підлягають вартісній оцінці.

Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої є благо, що не піддається грошовій оцінці

Отже, позовна вимога в даному спорі має немайновий характер, оскільки вирішення спору не спричинить зміну активів та пасивів сторін, відповідно не вплине на майновий стан позивача та відповідача.

Ані загальними нормами (ГПК України), ані спеціальними (КУзПБ) не передбачено обов`язкову передачу всіх справ за участю боржника до кредитора для їх розгляду в межах справи про банкрутство, натомість положеннями ч.ч.2,3 ст. 7 КУзПБ встановлено вичерпний перелік спорів, які мають бути передані для вирішення їх в межах справи про банкрутство.

Враховуючи викладене, оскільки спір у даній справі не відноситься до жодної із перелічених в ст.7 КУзПБ категорій спорів та не є майновим спором, судом першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні клопотання про передачу справи №910/2234/23 для розгляду в межах справи про банкрутство ТОВ "КЗМО" та, як наслідок правомірно розглянув її по суті, що, в свою чергу, спростовує відповідні доводи апеляційної скарги відповідача.

Щодо суті спору та заявлених позовних вимог

Внаслідок укладення генерального договору про надання банківських послуг (мультивалютний) №Т 06.10.2020 К 2587 від 29.12.2020 між сторонами згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, виникли цивільні права та обов`язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 193 ЦК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частинами 1, 3 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як було встановлено судом, 29.12.2020 між ТОВ "Костянтинівський завод металургійного обладнання" та АТ "Таскомбанк" укладено генеральний договір про надання банківських послуг (мультивалютний) №Т 06.10.2020 К 2587, за умовами якого позичальнику було встановлено генеральний ліміт у розмірі 510 000,00 Євро (сімсот тридцять одна тисяча євро) строком користування по 28.12.2021 включно.

Відповідно до п. 2.1. генерального договору, сума непогашених боргових зобов`язань за банківськими послугами підлягає поверненню/виконанню не пізніше кінцевого терміну користування відповідною банківською послугою з урахуванням графіку (за наявності), але в будь-якому випадку не пізніше останнього робочого дня генерального строку, встановленого частиною №1 цього договору, якщо інше не встановлено цим договором.

Згідно з п. 2.2. генерального договору, погашення кредиту, за винятком овердрафту, здійснюється через рахунки для погашення боргових зобов`язань, що зазначені в п.2 частини №1 цього договору, а у випадку, якщо банком письмово повідомлено інший рахунок для платежу - на такий рахунок, вказаний банком.

Як встановлено п. 2.4. генерального договору, остаточною датою повного виконання зобов`язань позичальника за цим договором є день фактичного виконання позичальником всіх своїх зобов`язань перед банком за цим договором в у повному обсязі, включаючи повну сплату процентів, комісій банку, неустойки, пені, штрафів (якщо такі будуть), збитків, іншої заборгованості за цим договором, платежів та санкцій, які передбачені та/або випливають з цього договору та/або договорів забезпечення.

За змістом п. 2.4.1. генерального договору, остаточною датою (моментом) погашення заборгованості за кредитом (за винятком овердрафту) вважається день зарахування на відповідний рахунок(ки) для погашення боргових зобов`язань у порядку, визначеному - цим договором, грошових коштів у сумі, що відповідає розміру заборгованості за кредитом у повному обсязі.

Пунктом 2.4.2. передбачено, що днем (моментом) повернення овердрафту вважається день зарахування на рахунок для надання овердрафту грошових коштів до досягнення на ньому кредитового або нульового залишку.

У п. 2.4.3. сторони погодили, що при зміні розміру ліміту банківської послуги відповідно до графіку, строком погашення заборгованості за банківською послугою, що перевищує розмір ліміту відповідної банківської послуги, встановлений на наступний термін користування нею, є день, що передує дню, з якого починає діяти новий розмір ліміту банківської послуги відповідно до графіку.

У п. 8.13. генерального договору визначено, що відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, ст.ст. 525, 611 Цивільного кодексу України, сторони погодили, що у випадку настання будь-якої з обставин, визначених п.5.4.1. частини №2 цього договору, банк направляє позичальнику повідомлення з вимогою виконання позичальником боргових зобов`язань за цим договором та/або формування позичальником грошового забезпечення на захунках покриття за діючими акредитивами та гарантіями, у визначеній банком частині або в цілому (надалі - "повідомлення"). При цьому строк виконання позичальником боргових зобов`язань та/або формування позичальником грошового забезпечення на рахунках покриття за діючими акредитивами та гарантіями, за взаємною згодою сторін, вважається таким, що настав, на 45 (сорок п`ятий) робочий день з дня направлення позичальнику повідомлення, якщо інший новий строк не передбачений в такому повідомленні. Сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище сорока п`яти денного, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні листа з повідомленням про вручення на адресу позичальника, зазначену в реквізитах цього договору або адресу, повідомлену позичальником відповідно до п. 5.1.5. частини №2 цього договору. У цьому випадку позичальник зобов`язаний достроково повернути заборгованість за кредитом та/або сформувати грошове забезпечення на рахунках покриття за діючими акредитивами та гарантіями, сплатити проценти/комісії за користування кредитом та інші платежі, що належать до сплати за цим договором, у встановлений відповідно до цього пункту договору новий строк у визначеному банком обсязі.

20.04.2021 між позивачем та банком укладено договір №1 про внесення змін та доповнень до кредитного договору, якими передбачено, що зобов`язання позичальника за генеральним договором про надання банківських послуг (мультивалютний) №Т 06.10.2020 К 2587 від 29.12.2020 забезпечуються: майновими правами по контракту №КЗМО-ЕК-2020 від 25.11.2020, який укладено між позичальником та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробниче об`єднання "Енергокомплект" (договір застави майнових прав №Т 17.11.2020 І 9382 від 29.12.2020); фінансовою порукою Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Екосплав".

25.05.2021 між позичальником та банком було укладено договір №2 про внесення змін та доповнень до генерального договору про надання банківських послуг (мультивалютний) №Т 06.10.2020 К 2587 від 29.12.2020, яким, серед іншого, сторонами було змінено генеральний ліміт, який склав 731 000,00 євро та кінцевий строк користування кредитними коштами, а саме до 30.03.2022 включно.

Разом з тим, 29.12.2020 між позичальником та банком укладено договір застави майнових прав №Т 17.11.2020 І 9382, відповідно до п. 1.3. якого, предметом застави згідно із Законом України "Про заставу" є право вимоги грошових коштів, що належать заставодавцю від підприємства-боржника заставодавця по контракту №КЗМО-ЕК-2020 від 25.11.2020, укладеному з ТОВ "Виробниче об`єднання "Енергокомплект" (ідентифікаційний код 29001517), на суму 8 700 000 євро.

За змістом ст.572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 573 Цивільного кодексу України, заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому.

Згідно з ч. 1 ст. 576 Цивільного кодексу України, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Частиною 1 ст. 584 Цивільного кодексу України, у договорі застави визначаються суть, розмір і строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, тa (або) посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору.

В силу ч. 1 ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Станом на день укладення договору вартість предмета застави, за домовленістю сторін, становить 267 908 931,00 грн. (п. 1.4. договору застави).

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, заборгованість позичальника перед банком складає 588 440,00 доларів США.

Наявність майнових прав за вказаним контрактом підтверджено актом звірки взаємних розрахунків між позичальником та ТОВ "Виробниче об`єднання "Енергокомплект" за контрактом №КЗМО-ЕК-2020 від 25.11.2020.

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ "Костянтинівський завод металургійного обладнання", з яким погодився суд першої інстанції, зазначив, що 31.03.2022 зобов`язання позичальника перед банком не були виконані, а отже з 31.03.2022 наступив заставний випадок, передбачений пунктом 7.1. договору застави, у зв`язку з чим, на підставі пункту 7.2. договору застави до відповідача перейшли права вимоги до ТОВ "ВО "Енергокомплект" щодо виконання зобов`язань за контрактом №КЗМО-ЕК-2020 від 25.11.2020 в результаті позасудового звернення стягнення без необхідності вчинення додаткових дій з боку заставодавця чи заставодержателя.

Однак, судова колегія з даним висновком не погоджується, виходячи з наступного.

У відповідності до п. 3.5. Договори застави заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави та реалізувати його, або вимагати від Заставодавця дострокового виконання зобов`язань, що випливають із Кредитного договору, та або здійснити договірне списання відповідно до умов цього Договору у випадку, коли Заставодавець не виконає будь-які свої зобов`язання, викладені в названому Кредитному договорі та/чи доповнень до нього чи даному Договорі, в тому числі у разі невиконання Заставодавцем зобов`язань за Кредитним договором.

Так, Договором застави, зокрема Розділом 7 передбачено три різних способи звернення стягнення на предмет застави, які можуть бути обрані відповідачем на власний розсуд, а саме:

- відступлення (перехід) до Банку права грошової вимоги коштів на підставі відкладальної умови;

- договірне списання грошових коштів з рахунків Заставодавця;

- реалізація предмету застави на підставі рішення суду або на вимогу Заставодержателя у позасудовому порядку.

Згідно з п. 7.1. Договору застави Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (Заставний випадок), серед іншого, якщо на момент настання строку виконання заставодавцем зобов`язань вони не будуть виконані повністю або несвоєчасно або невиконані, у тому числі: при повному чи частковому неповерненні у встановлені відповідно до Кредитного договору строки сум кредиту.

Відповідно до п. 7.2 Договору застави в разі настання хоча б одного із Заставних випадків Заставодавець відступає право вимоги грошових коштів по зобов`язаннях, названих в п. 1.3. цього Договору, де він є кредитором, на користь Заставодержателя чи іншої особи, вказаної Заставодержателем. При цьому, до Заставодержателя переходять права вимоги грошових коштів, які Заставодавець має право отримати від боржника.

Крім того, згідно п. 7.4. Договору, реалізація предмету застави також може проводитись на підставі рішення суду або на вимогу Заставодержателя в позасудовому порядку шляхом повідомлення Заставодавця про звернення стягнення на Предмет застави, при настанні хоча б однієї з обставин, передбачених даним та/чи Кредитним договорами, що дають право на звернення стягнення на Предмет застави. Положення цього пункту не можуть розглядатися як обмеження права Заставодержателя звернути стягнення на Майнове право в будь-який спосіб та в будь-якому порядку, що не суперечать чинному законодавству України.

Відтак, згідно із п. 3.5. та п. 7.4 Договору застави у відповідача - АТ "Таскомбанк" є право вибору одного із способів звернення стягнення на Предмет застави (майнові права), або вимагати від Заставодавця дострокового виконання зобов`язань, або здійснити договірне списання, що передбачені Договором застави та чинним законодавством.

Зазначене спростовує твердження, що до Заставодержателя в силу п. 7.2 Договору автоматично переходить право вимоги за Договором застави майнових прав, оскільки згідно із п. 3.5 договору застави відповідач повинен був прийняти рішення саме про звернення стягнення на майнові права.

За приписами ст. 32 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги, звернення стягнення на нього здійснюється шляхом відступлення обтяжувачу відповідного права. Обтяжувач зобов`язаний повідомити в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, боржника та інших обтяжувачів відповідного права грошової вимоги про свій намір набути на свою користь таке право. При зверненні стягнення на право грошової вимоги в порядку, передбаченому цією статтею, вимоги статті 28 цього Закону щодо обов`язку боржника передати предмет обтяження у володіння обтяжувачу не застосовуються.

Протягом строку, вказаного в частині другій статті 28 цього Закону, інші обтяжувачі, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж права, можуть письмово заявити обтяжувачу, який ініціює звернення стягнення, про свій намір отримати задоволення своїх забезпечених обтяженням вимог за рахунок предмета забезпечувального обтяження.

Після закінчення строку, вказаного в частині другій статті 28 цього Закону, обтяжувач з вищим пріоритетом, який висловив намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, надсилає письмове повідомлення всім особам, які повинні виконати вимоги за відповідним правом грошової вимоги боржника, яке є предметом забезпечувального обтяження. У цьому документі зазначаються:

1) повідомлення про відступлення права грошової вимоги;

2) посилання на підставу для відступлення права грошової вимоги обтяжувачу;

3) реєстраційний номер забезпечувального обтяження;

4) дані про особу обтяжувача, включаючи найменування, адресу та банківський рахунок;

5) вимога про виконання відповідної грошової вимоги на користь обтяжувача;

6) черговість пріоритетів інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження і які вимагають задоволення своїх забезпечених обтяженням вимог за рахунок відповідного права грошової вимоги.

З дня відправлення зазначеного повідомлення обтяжувач з вищим пріоритетом набуває права кредитора в зобов`язанні, право вимоги за яким відступлене на його користь. Обтяжувач користується правами кредитора в цьому зобов`язанні до моменту повного задоволення його забезпеченої обтяженням вимоги.

Протягом п`яти днів після повного задоволення своєї забезпеченої обтяженням вимоги обтяжувач надсилає боржнику та іншим обтяжувачам, які висловили намір отримати задоволення своїх забезпечених обтяженням вимог за рахунок відповідного права грошової вимоги, звіт про отримані платежі за правом грошової вимоги. Перевищення грошової суми, отриманої обтяжувачем за відповідним правом грошової вимоги, над розміром забезпеченої обтяженням вимоги протягом зазначених п`яти днів підлягає переказу іншим обтяжувачам згідно з їх пріоритетом у рахунок задоволення їх забезпечених обтяженням вимог, а в разі відсутності таких - боржнику.

У разі повного задоволення забезпеченої обтяженням вимоги і за умови дотримання вимог, встановлених частиною третьою цієї статті, відповідне право грошової вимоги вважається відступленим іншим обтяжувачам, які висловили намір отримати задоволення своїх забезпечених обтяженням вимог за рахунок відповідного права грошової вимоги, у черговості їх пріоритетів. За відсутності інших обтяжувачів відповідне право грошової вимоги відступається боржнику.

Отже, з аналізу наведеної норми ст. 32 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" вбачається, що після відправлення банком повідомлення-вимоги про свій намір звернути звернення стягнення на предмет застави (майнові права) та у випадку не виконання в 30-ти денний строк (ч. 2 ст. 28 Закону) боржником своїх зобов`язань, банк має право звернути стягнення на предмет застави.

Після закінчення 30-ти денного строку з дня направлення повідомлення-вимоги та у разі прийняття банком рішення про звернення стягнення на предмет застави (майнові права) банк повинен був би повідомити ТОВ "ВО "Енергокомплект" (боржник за контрактом) про виконання зобов`язань за контрактом №КЗМО-ЕК-2020 від 25.11.2020 вже перед АТ "Таскомбанк".

Саме з моменту відправлення відповідного повідомлення ТОВ "ВО "Енергокомплект" за контрактом згідно Договору застави майнових прав, до банка переходять права вимоги за предметом застави.

Однак, у даному випадку банк не скористався своїм правом звернути стягнення на майнові прав за контрактом №КЗМО-ЕК-2020 від 25.11.2020, укладеним ТОВ "КЗМО" з ТОВ "ВО Енергокомплект", доказів протилежного матеріали справи не місять та судом такого факту не встановлено.

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції пункт 7.2 Договору застави тлумачиться як такий, що тягне перехід права вимоги грошових коштів, пов`язаний з настанням відкладальної умови та не пов`язаний з вимогами та/або повідомленнями заставодержателя.

Однак, механізм звернення стягнення на предмет застави у будь-якому випадку пов`язаний з вимогами та/або повідомленнями заставодержателя, що випливає з наведених вище норм Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", а також підтверджується висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.07.2022 року по справі №645/6151/15-ц.

Таким чином, оскільки АТ "Таскомбанк" не приймав рішення про звернення стягнення на майнові права за Договором застави, не відправляв повідомлення ТОВ "ВО "Енергокомплект" (боржнику за контрактом) та іншим обтяжувачам та не отримував платежів за майнові права по Договору застави, про що свідчать розрахунки заборгованості по кредитному договору та банківські виписки по рахункам, тобто не вчиняв жодних передбачених договором та законом активних дій щодо звернення стягнення на заставне майно, у суду відсутні підстави для висновків, що банком в даному випадку проведено процедуру звернення стягнення на майнові права.

Крім того, суд враховує, що положення п. 7.2. Договору застави повинні застосовуватися з урахуванням порядку звернення стягнення на предмет застави, встановленого Законом.

Як передбачено ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Обов`язковість порядку звернення стягнення на предмет забезпечення, встановленого Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", випливає зі змісту ст. ст. 28, 32 такого Закону, і сторони, укладаючи договір, не можуть відступити від наведеного у законі порядку.

Таким чином, за висновками колегії суддів, у сторін відсутня можливість виконати п. 7.2. Договору без урахування положень ст.ст. 28, 32 Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Як зазначалося вище, згідно із п. 3.5. та п. 7.4 Договору застави у відповідача - АТ "Таскомбанк" є право вибору одного із способів звернення стягнення на предмет застави (майнові права) або вимагати від заставодавця дострокового виконання зобов`язань, або здійснити договірне списання, або звернутися до суду, що передбачені Договором застави та чинним законодавством.

Відтак, задоволення позовних вимог з наведених позивачем мотивів та тлумачень п. 7.2. Договору застави, як такого, що імперативно обумовлює перехід до банку права вимоги грошових коштів на підставі відкладальної умови (невиконання основного зобов`язання), призведе до неможливості банку застосувати передбачені п.3.5. та п.7.4 Договору застави механізми задоволення вимог кредитора шляхом вимагання від Заставодавця дострокового виконання зобов`язань, або здійснення договірного списання, або звернення до суду.

Позивачем в даному випадку не надано та матеріали справи не місять доказів звернення банком на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, а тому висновки суду про повне погашення заборгованості за кредитним договором, як наслідок у банку відсутні будь-які вимоги за цим договором до позичальника, є необґрунтованим та безпідставним.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність ТОВ "Костянтинівський завод металургійного обладнання" позовних вимог, а відтак у їх задоволенні слід відмовити.

Оскільки висновки суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання зобов`язання припиненим ґрунтуються на тому, що банком не було звернуто стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, то в даному випадку колегія суддів не вважає не необхідне надавати оцінку доводам сторін щодо правомірності нарахування банком процентів за користування кредитними коштами після настання 31.03.2022 та розміру заборгованості ТОВ "ВО "Енергокомплект" перед ТОВ "Костянтинівський завод металургійного обладнання" станом на 31.03.2022 року.

Посилання позивача на те, що припинення зобов`язань за кредитним договором за рахунок звернення відповідачем стягнення на предмет застави підтверджено Верховним Судом у постанові від 31.05.2023 року по справі №905/1029/22 та постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.09.2023 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 15.11.2023 по справі №918/1094/22, колегією суддів відхиляються, оскільки у наведених справах (№905/1029/22 про банкрутство ТОВ "Костянтинівський завод металургійного обладнання" та №918/1094/22 про банкрутство ТОВ "Завод Екосплав") судами було відмовлено у відкритті провадження у справі про банкрутство боржників, оскільки вимоги кредитора свідчили про наявність спору про право, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

Тобто, надаючи оцінку спірним правовідносинам і фактичним обставинам справи, які ґрунтувались зокрема на укладених між АТ "Таскомбанк" та ТОВ "Костянтинівський завод металургійного обладнання" генеральному договорі про надання банківських послуг (мультивалютний) №Т 06.10.2020 К 2587 від 29.12.2020 та договорі застави майнових прав №Т 17.11.2020 І 9382 від 29.12.2020, судами було відмовлено у відкритті проваджень у справі про банкрутство не у зв`язку із необґрунтованістю кредиторських вимог, а саме через наявність розбіжностей (суперечностей) між суб`єктами правовідносин з приводу їх прав та обов`язків і неможливістю їх здійснення без усунення перешкод в судовому порядку, які полягають у необхідності вирішення спору по суті щодо наявності чи відсутності зобов`язань ТОВ "Костянтинівський завод металургійного обладнання" перед АТ "Таскомбанк" за генеральним договором про надання банківських послуг (мультивалютний) та їх розмір.

Господарський суд міста Києва наведених вище фактичних обставин справи у їх сукупності, які встановлені судом апеляційної інстанції, не врахував, чим допустив неповне дослідження обставин справи та невірне застосування норм матеріального та процесуального права, що в свою чергу призвело до ухвалення помилкового рішення про задоволення позовних вимог ТОВ "Костянтинівський завод металургійного обладнання".

В силу положень процесуального законодавства та численної практики Верховного Суду судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти російської федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України").

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Трофимчук проти України" зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Отже, судом апеляційної інстанції в повній мірі досліджено та надано оцінку наявним у справі доказам, обставинам справи і доводам скаржника та встановлено неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального права під час прийняття оскаржуваного судового рішення.

Щодо порушення судом норм процесуального права, зокрема в частині відмови у задоволенні клопотання відповідача про відкладення судового засідання, яке відбулось 05.09.2023 року, то в даному випадку право відповідача на участь в судовому засіданні та надання своїх доводів та заперечень по суті спору не було порушено, оскільки судом було оголошено перерву у справі до 26.09.2023 року, та в подальшому до 31.10.2023 року, в яких представник відповідача приймав участь.

Інші доводи відповідача судом апеляційної інстанції відхиляються як такі, що не впливають на суть прийнятого судового рішення і не потребують детальної відповіді з огляду на прийняте судом рішення у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

В силу положень ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з порушенням норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи апеляційним господарським судом, а відтак наявні правові підстави для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно із частинами 1, 4, 8 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 14 ст. 129 ГПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового про відмову у задоволенні позовних вимог, витрати апелянта по сплаті судового збору у сумі 4 026,00 грн. за подання апеляційної скарги згідно ст. 129 ГПК України покладаються на позивача шляхом їх стягнення з ТОВ "Костянтинівський завод металургійного обладнання" на користь АТ "Таскомбанк".

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Таскомбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2023 року у справі №910/2234/23 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2023 року у справі №910/2234/23 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Товариств з обмеженою відповідальністю "Костянтинівський завод металургійного обладнання" (85103, Донецька обл., м. Костянтинівка, вул. Інженерна, 3, ідентифікаційний код юридичної особи 25599771) на користь Акціонерного товариства "Таскомбанк" (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30, ідентифікаційний код юридичної особи 09806443) 4 026,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.

6. Копію постанови суду надіслати сторонам у справі.

7. Справу повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови підписано 27.06.2024 року.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді В.О. Пантелієнко

С.В. Сотніков