ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року

м. Київ

cправа № 924/262/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н.М. - головуючий, Кондратова І.Д., Кролевець О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Долгополової Ю.А.,

представників учасників справи:

позивача (відповідача за зустрічним позовом) - Мазаєв С.О.,

відповідача (позивача за зустрічним позовом) - Керницька І.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного підприємства "ГВМ-АГРО"

на рішення Господарського суду Хмельницької області

у складі судді Грамчука І.В.

від 30.10.2023 та

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Коломис В.В., Миханюк М.В. , Саврій В.А.

від 25.01.2024

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕСТ ЛІЗИНГ"

до Приватного підприємства "ГВМ-АГРО"

про стягнення заборгованості та штрафних санкцій в сумі 1 981 255,72 грн

та за зустрічним позовом Приватного підприємства "ГВМ-АГРО"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕСТ ЛІЗИНГ"

про визнання недійсними положень договору фінансового лізингу.

Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду № 32.2-01/1014 від 12.06.2024 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 924/262/23 у зв`язку з відпусткою судді Вронської Г.О. для догляду за дитиною.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2024 для розгляду справи № 924/262/23 визначено колегію суддів Касаційного господарського суду у наступному складі: головуючий - Губенко Н.М., судді: Баранець О.М., Кондратова І.Д.

Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду № 32.2-01/1049 від 14.06.2024 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 924/262/23 у зв`язку із запланованою відпусткою судді Баранця О.М.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.06.2024 для розгляду справи № 924/262/23 визначено колегію суддів Касаційного господарського суду у наступному складі: головуючий - Губенко Н.М., судді: Кондратова І.Д., Кролевець О.А.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "БЕСТ ЛІЗИНГ" звернулося до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Приватного підприємства "ГВМ-АГРО" про стягнення 1 439 877,06 грн простроченої заборгованості за лізинговими платежами, 201 887,69 грн пені, 96 905,50 грн 24% річних, 21 820,77 грн інфляційних втрат, 120 764,70 грн штрафу за неподання відомостей про стан та місцезнаходження майна, 100 000,00 грн штрафу за неповернення об`єкта лізингу, 29 718,84 грн витрат по сплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором фінансового лізингу № 210826-2/ФЛ-Ю-А від 26.08.2021, зокрема, щодо сплати лізингових платежів, повідомлення лізингодавця про стан та місцезнаходження об`єкта лізингу, повернення об`єкта лізингу.

Приватне підприємство "ГВМ-АГРО" звернулося до Господарського суду Хмельницької області з зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕСТ ЛІЗИНГ" про визнання недійсними пунктів 2.7, 6.1, 7.1 (7.1.1, 7.1.2, 7.1.3) договору фінансового лізингу № 210826-2/ФЛ-Ю-А від 26.08.2021, укладеного між сторонами.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні умови договору фінансового лізингу № 210826-2/ФЛ-Ю-А від 26.08.2021 суперечать вимогам законодавства та містять ознаки несправедливості, відповідно до пунктів 2, 3, 5, 6, 14, 16, частини 3 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", внаслідок спірних умов договору існує явний, істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, що несуть шкоду споживачеві.

2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

26 серпня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "БЕСТ ЛІЗИНГ" (надалі - Лізингодавець) та Приватним підприємством "ГВМ-АГРО" (надалі - Лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу № 210826-2/ФЛ-Ю-А (надалі - Договір).

Відповідно до пункту 4 Договору об`єктом лізингу є автомобіль Меrcedes-Benz GLE, загальна вартість якого з ПДВ становить 3 019 117,56 грн, детальний опис визначений у додатку "Специфікація".

Згідно з пунктом 5 Договору строк лізингу становить 28 місяців; максимальний термін передачі, з урахування положень додатку "Загальні умови": 30.09.2021; місце передачі: м. Хмельницький, просп. Миру, буд. 102; мінімальний строк для дострокового придбання (з дати передачі): 17 місяців; адреса базування: Хмельниька обл., Ярмолинецький р-н, с. Іванівка, вул.Шевченка, буд.62.

В Договорі сторонами також передбачено, що всі додатки та додаткові угоди до Договору є невід`ємними його частинами.

Одночасно з укладенням Договору, сторонами складено та підписано додатки до нього, а саме: "Загальні умови договору" (надалі - Загальні умови), "Графік сплати лізингових платежів" (надалі - Графік сплати), "Специфікація", "Страхування", "Технічний асістанс", "Довідка (типова форма) про стан об`єкта лізингу та фактичну адресу базування (зберігання)", "Акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності на об`єкт лізингу (зразок)", "Поняття нормального зносу".

Відповідно до пункту 1.1 Загальних умов Лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування вживаний об`єкт лізингу (надалі - Об`єкт лізингу), найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, ціна одиниці, кількість, вартість і загальна вартість якого на момент укладення Договору наведені в додатку "Специфікація" (надалі - "Специфікація"), a Лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах Договору. По закінченню строку лізингу, до Лізингоодержувача переходить право власності на Об`єкт лізингу згідно з умовами Договору (за виключенням випадків, передбачених Договором та/або законодавством). Найменування фінансової операції: фінансовий лізинг.

Згідно з пунктом 1.2 Загальних умов строк користування Лізингоодержувачем предметом лізингу (строк лізингу) складається з періодів (місяців) лізингу, зазначених в додатку "Графік сплати лізингових платежів" (надалі - "Графік"), та починається з дати підписання сторонами акта приймання-передачі предмета лізингу, але в будь-якому випадку не може бути менше одного року.

Відповідно до пункту 1.3 Загальних умов, якщо в Договорі визначено продавця (постачальника) Об`єкта лізингу (надалі - продавець), сторони погодили, а Лізингоодержувач також і підтверджує, що він самостійно та на власний ризик обрав Об`єкт лізингу та продавця (постачальника) Об`єкта лізингу, зазначеного в Договорі. Об`єкт лізингу є власністю Лізингодавця протягом строку дії Договору. В разі переходу права власності на Об`єкт лізингу від Лізингодавця до Лізингоодержувача згідно з умовами Договору, Об`єкт лізингу по закінченню строку лізингу Лізингоодержувачем не повертається, а повертається Лізингоодержувачу у власність, за виключенням випадків, передбачених Договором чи обумовлених угодою сторін.

Згідно з пунктом 2.1.5 Загальних умов остаточною загальною вартістю предмета лізингу є вартість вказана в акті приймання-передачі (надалі - Акт) або останньому по даті акті коригування вартості предмета лізингу, направленого Лізингодавцем Лізингоодержувачу.

Пунктом 2.1.7 Загальних умов визначено, що число сплати - це число (порядковий номер дня у відповідному календарному місяці) сплати чергових лізингових платежів кожного календарного місяця, яке визначається сторонами згідно з пунктом 2.1.7.1 Загальних умов.

Відповідно до пункту 2.1.7.1 Загальних умов у випадку, якщо авансовий платіж, визначений у графіку сплати лізингових платежів (додаток до Договору) становить менше, або дорівнює 20% від загальної вартості Об`єкта лізингу, визначеного в пункті 4.2 Договору, то числом сплати лізингового платежу 1-го періоду лізингу є порядковий номер дня у відповідному календарному місяці дати, яка визначається шляхом додавання чотирьох календарних днів до дати підписання Акта (наприклад: дата підписання сторонами акта - 04 лютого 2021 року. Черговий лізинговий платіж 1-го періоду лізингу сплачується 08 лютого 2021 року. Наступні чергові лізингові платежі - кожного 08 числа календарного місяця протягом усього строку лізингу). У разі відсутності такого числа у відповідному календарному місяці (наприклад, якщо числом сплати є 31 число, а у календарному місяці 30 днів), платіж сплачується в останній робочий день відповідного календарного місяця. У випадку, якщо авансовий платіж, визначений у графіку сплати лізингових платежів (додаток до Договору) становить більше ніж 20% від загальної вартості Об`єкта лізингу, визначеного в пункті 4.2 Договору, то числом сплати лізингового платежу 1-го періоду лізингу є порядковий номер дня у відповідному календарному місяці дати, яка визначається шляхом додавання 20 календарних днів до дати підписання Акта. (Наприклад, якщо дата підписання сторонами акта - 04 лютого 2021 року, то черговий лізинговий платіж 1-го періоду лізингу сплачується 24 лютого 2021 року, а наступні чергові лізингові платежі - кожного 24 числа календарного місяця протягом усього строку лізингу). У разі відсутності такого числа у відповідному календарному місяці (наприклад, якщо числом сплати є 31 число, а у календарному місяці 30 днів), платіж сплачується в останній робочий день відповідного календарного місяця.

Відповідно до пункту 2.2 Загальних умов усі платежі за Договором Лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати у число сплати, в національній валюті України (гривні) відповідно до Графіку та Загальних умов, а також інших положень Договору та/або чинного законодавства шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Лізингодавця. Лізингові платежі включають платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості Об`єкта лізингу (з врахуванням коригування, вказаного в пунктах 2.5, 2.6 Загальних умов): винагороду (комісію) Лізингодавцю за отриманий у лізинг Об`єкт лізингу з врахуванням коригування, вказаного в пунктах 2.7-2.9, 3.5 Загальних умов (надалі - "винагорода"). При цьому сторони погодили, що такі лізингові платежі за Договором не містять покупної ціни, передбаченої Договором і, у сукупності, є платою за користування Об`єктом лізингу.

За умовами пункту 2.3 Загальних умов авансовий платіж, визначений у графіку сплати лізингових платежів (додаток до Договору), з урахування пункту 2.6 Загальних умов, Лізингоодержувач зобов`язаний сплатити протягом трьох банківських днів з моменту відправлення рахунку Лізингодавцем, але не пізніше ніж в дату, зазначену сторонами в пункті 5.6 Договору та в сумі авансового лізингового платежу, визначеному в графіку плати лізингових платежів незалежно від отримання рахунку.

У пункті 2.4 Загальних умов визначено, що якщо строк сплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочий (вихідний, святковий або ін.) день, Лізингоодержувач зобов`язаний сплатити такий платіж не пізніше останнього робочого дня, який передує вихідному (святковому та ін.) дню.

Пунктом 2.7 Загальних умов визначено, що у разі, якщо Лізингоодержувач прострочить сплату лізингових платежів, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, сторони погодили, що Лізингодавець має право нарахувати, а Лізингоодержувач зобов`язується сплачувати 24% річних від простроченої суми, протягом всього періоду існування простроченої заборгованості. Сторони домовились, що такі проценти в бухгалтерському обліку відносяться на винагороду (комісію) Лізингодавцю за отриманий в лізинг Об`єкт лізингу, у зв`язку з чим розмір винагороди (комісії) Лізингодавцю за отриманий в лізинг Об`єкт лізингу збільшується на суму таких сплачених процентів.

Згідно з пунктом 5.2.1 Загальних умов Лізингоодержувач зобов`язаний щоквартально (не пізніше 10 календарних днів з моменту закінчення відповідного звітного кварталу) письмово інформувати Лізингодавця про стан та адресу базування Об`єкта лізингу шляхом направлення Лізингодавцю звіту у формі встановленою в додатку "Довідка" до Договору.

В пункті 6.1 Загальних умов визначено, що Лізингодавець має право в односторонньому порядку змінити умови Договору у визначених сторонами випадках, зокрема, несплати Лізингоодержувачем лізингових платежів (частково або в повному обсязі) та прострочення сплати становить більше 60 календарних днів з дня настання строку платежу, встановленого в Договорі (пункт 6.1.1).

Згідно з пунктом 6.6 Загальних умов у будь-якому випадку, незважаючи на те, вирішить Лізингоодержувач скористатися можливістю здійснити викупний платіж, або не вирішить, Лізингодавець має право у односторонньому порядку відмовитись від Договору (розірвати Договір) та вилучити Об`єкт лізингу у випадках, передбачених пунктами 6.1.1 - 6.1.4, 6.1.8 Загальних умов.

Підпунктом 6.6.1 Загальних умов передбачено, що Лізингодавець надсилає Лізингоодержувачу повідомлення про відмову від Договору (його розірвання) та вилучення Об`єкта лізингу із зазначенням строку та місця його передачі Лізингодавцю в межах України. Якщо інше не встановлено у такому повідомленні, місцем виконання Договору (зобов`язань за Договором) щодо повернення Лізингоодержувачем Об`єкта лізингу є місцезнаходження Лізингодавця. Лізингоодержувач зобов`язаний за свій рахунок, протягом строку встановленому в повідомленні про вилучення Об`єкта лізингу, повернути Об`єкт лізингу Лізингодавцю. Незалежно від цього Лізингодавець має право самостійно вилучити Об`єкт лізингу з місця зберігання (знаходження, експлуатації, ремонту тощо) Об`єкта лізингу без будь-яких погоджень або дозволів Лізингоодержувача або будь-яких інших осіб, з покладенням на Лізингоодержувача понесених при цьому витрат.

Згідно з пунктом 6.6.4 Загальних умов вилучення Об`єкта лізингу, припинення або розірвання Договору не звільняє Лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та несплачених платежів, передбачених Договором, крім випадків, коли одностороння відмова від Договору або його розірвання здійснюються до моменту передачі Об`єкта лізингу Лізингоодержувачу.

У пункті 6.7 Загальних умов сторони погодили, що Лізингодавець має право стягнути з Лізингоодержувача заборгованість зі сплати лізингових платежів на дату розірвання Договору, а також збитки, неустойку (штраф, пеню), інші витрати, у тому числі понесені Лізингодавцем у зв`язку з вчиненням виконавчого напису нотаріусом (якщо такий здійснювався).

Згідно з пунктом 7.1.1 Загальних умов за порушення обов`язку з своєчасної сплати платежів передбачених Договором та/або чинним законодавством України Лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочки, від простроченої заборгованості за платежами за кожен день прострочки, та відшкодовує всі збитки, завдані цим Лізингодавцеві, понад вказану пеню. Сторони домовились, що нарахування даної пені за прострочення сплати платежів, передбачених Договором та/або чинним законодавством України, припиняється через дванадцять місяців, від дня коли сплата мала відбутися.

Відповідно до пункту 7.1.2 Загальних умов, якщо Лізингоодержувач та/або інші особи, яким Об`єкт лізингу може бути надано Лізингоодержувачем у тимчасове користування, не повернули Об`єкт лізингу або повернули його невчасно, зокрема, у випадках вилучення Об`єкта лізингу у відповідності до Договору або чинного законодавства України, Лізингоодержувач сплачує на вибір Лізингодавця неустойку у розмірі подвійної суми лізингового платежу, який необхідно було сплатити Лізингоодержувачу в останньому періоді лізингу, який передує періоду невиконання Лізингоодержувачем обов`язку по поверненню Об`єкта лізингу, в розрахунку за кожен день такого невиконання - за весь час невиконання, або Лізингоодержувач сплачує Лізингодавцю договірну санкцію (неустойку) у розмірі 1 відсоток остаточної загальної вартості Об`єкта лізингу, за кожен день прострочення повернення Об`єкта лізингу.

Згідно з пунктом 7.1.3 Загальних умов Лізингоодержувач за порушення пункту 5.2 Загальних умов сплачує договірну санкцію (штраф) у розмірі 1 відсоток остаточної загальної вартості Об`єкта лізингу за кожен та будь-який випадок зазначеного порушення. Сторони погодили, що даний штраф є визначеною грошовою сумою, яка не змінюється (після встановлення остаточної загальної вартості Об`єкта лізингу) протягом строку дії Договору, та для зручності сторін визначається як 1 відсоток від розміру остаточної загальної вартості Об`єкта лізингу.

Відповідно до пункту 10.11.4 Загальних умов, до моменту укладення Договору Лізингоодержувачу була надана вся інформація, визначена Законом України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року А1023-ХІІ (зі змінами та доповненнями), Лізингоодержувача було ознайомлено зі змістом статті 18 цього закону, а також, Лізингоодержувач підтвердив, що умови Договору йому зрозумілі, відповідають зазначеним вимогам і жодних заперечень з цього приводу у Лізингоодержувача немає.

Відповідно до Специфікації, найменування, марка Об`єкта лізингу: автомобіль Меrcedes-Benz; модель, комплектація: (PKW) GLE-Class V167 400 d 4MATIC 2,925 куб. см, 330 к.с.; 2021 року випуску; в кількості 1 штука загальною вартістю без ПДВ - 2 515 931,30 грн; загальна вартість Об`єкта лізингу на момент укладення Договору складає 3 019 117,56 грн з ПДВ.

Згідно з Графіком сплати лізингових платежів Лізингоодержувач зобов`язався сплатити на користь Лізингодавця авансовий платіж у розмірі 629 281,83 грн, а також щомісячно погашати лізингові платежі за 28 черговими періодами; відшкодування (компенсація) часини вартості Об`єкта лізингу, в т.ч. ПДВ складає 3 019 117,56 грн; винагорода (комісія) Лізингодавцю за отриманий в лізинг Об`єкт лізингу, без ПДВ складає 1 467 997,05 грн; загальний лізинговий платіж - 4 487 114,61 грн з ПДВ.

На виконання умов Договору між сторонами підписано акт прийому-передачі Об`єкта лізингу в користування, згідно з пунктом 1 якого Лізингодавець передав Об`єкт лізингу, а саме: новий легковий автомобіль Меrcedes-Benz GLE 3.0, 2021 року випуску, номер кузова (шасі, рами, заводський) НОМЕР_1 , а Лізингоодержувач прийняв вищевказаний Об`єкт лізингу в користування (фінансовий лізинг). Вартість Об`єкта лізингу на момент передачі становить 3 019 117,56 грн, в т.ч. ПДВ (пункт 4 Акта).

Лізингоодержувач у порушення умов Договору, зобов`язання щодо сплати щомісячних лізингових платежів виконував не в повному обсязі, з огляду на що в період з 21 жовтня 2022 року по 04 січня 2023 року у нього утворилась заборгованість, яка склала 1 439 877,06 грн.

Лізингоодержувач у порушення умов Договору, а саме, пункту 5.2.1 Загальних умов жодного разу не повідомляв Лізингодавця про стан та місцезнаходження Об`єкта лізингу.

23 грудня 2022 року Лізингодавець звернувся до Лізингоодержувача з вимогою № 3325, в якій просив сплатити штраф за неподання звітності за 4 квартал 2021 року, 1 квартал 2022 року, 2 квартал 2022 року, 3 квартал 2022 року на загальну суму 120 764,70 грн.

Також 23.12.2022 Лізингодавець звернувся до Лізингоодержувача з повідомленням № 3326, в якому посилаючись на прострочену заборгованість (несплату лізингових платежів) більше 60 днів, повідомив про розірвання (відмову від) Договору, та вимагав у строк до 03.01.2023 включно повернути Лізингодавцю за адресою: 03038, м. Київ, вул. Лінійна, 17, отримане за Договором майно - Об`єкт лізингу з усіма приналежностями (в т.ч. свідоцтво про державну реєстрацію Об`єкта лізингу, комплект ключів, комплект державних реєстраційних номерів, сервісна книжка, інструкція по експлуатації), а також підписати акт повернення Об`єкта лізингу та видати зареєстровану в ЄРПН податкову накладну. Вказані вимога та повідомлення залишені Лізингоодержувачем без відповіді та належного реагування.

24 січня 2023 року Лізингодавцем було вилучено у Лізингоодержувача Об`єкт лізингу на підставі пункту 6.6.1 Загальних умов, що підтверджується актом прийому-передачі предмета лізингу за Договором.

3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 30.10.2023 у справі № 924/262/23, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.01.2024, первісний позов задоволено. Стягнуто з Приватного підприємства "ГВМ-АГРО" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕСТ ЛІЗИНГ" 1 439 877,06 грн простроченої заборгованості за лізинговими платежами, 201 887,69 грн пені, 96 905,50 грн 24% річних, 21 820,77 грн інфляційних втрат, 120 764,70 грн штрафу за неподання відомостей про стан та місцезнаходження майна, 100 000,00 грн штрафу за неповернення об`єкта лізингу, 29 718,84 грн витрат по сплаті судового збору. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанцій мотивовано тим, що:

- Лізингодавець належним чином виконав взяті на себе зобов`язання та передав в користування Лізингоодержувачу Об`єкт лізингу на підставі підписаного 31 серпня 2021 року сторонами акта прийому-передачі майна. Натомість, Лізингоодержувач, у порушення умов Договору, зобов`язання щодо сплати щомісячних лізингових платежів виконав частково, внаслідок чого у останнього в період з 21 жовтня 2022 року по 03 січня 2023 року виникла заборгованість в розмірі 1 439 877,06 грн;

- Лізингоодержувач, всупереч пункту 5.2.1 Загальних умов жодного разу не повідомляв Лізингодавця про стан та місцезнаходження Об`єкта лізингу, чим порушив взяті на себе зобов`язання за Договором;

- 23 грудня 2022 року Лізингодавець звернувся до Лізингоодержувача з повідомленням № 3326, в якому повідомив про розірвання (відмову від) Договору, та вимагав в строк до 03.01.2023 включно повернути Об`єкт лізингу. Однак всупереч приписам Закону України "Про фінансовий лізинг" та пункту 6.6.1 Загальних умов Об`єкт лізингу у визначений в повідомленні строк до 03.01.2023 повернутий не був;

- оскільки матеріалами справи підтверджено неналежне виконання Лізингоодержувачем умов Договору, первісні позовні вимоги підлягають задоволенню;

- відповідачем за первісним позовом не надано суду будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б слугували підставою для зменшення розміру штрафних санкцій;

- при укладанні Договору сторонами не було порушено приписів статей 203, 215 Цивільного кодексу України, такий правочин відповідає вимогам чинного законодавства України, був укладений сторонами внаслідок повного розуміння правової природи правовідносин та вільного волевиявлення сторін; у подальшому виконання умов такого Договору було схвалено Лізингоодержувачем шляхом його підписання та скріплення печаткою без будь-яких зауважень та заперечень, прийняття відповідних прав та зобов`язань за укладеним правочином, і їх подальшої реалізації понад 1 рік 10 місяців, та користування предметом лізингу без претензій до січня 2023 року, користування супутніми послугами обслуговування визначеними "Технічний асистанс", а тому відсутні підстави для визнання визначених позивачем за зустрічним позовом окремих пунктів такого правочину недійсними.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 30.10.2023 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.01.2024 у даній справі та прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Підставою касаційного оскарження скаржником зазначено пункти 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме:

- суди застосували статті 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" без урахування висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11.05.2016 у справі № 6-3020цс15; статтю 233 Господарського кодексу України та частину 3 статті 551 Цивільного кодексу України без урахування висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, постановах Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 922/4294/19, від 16.03.2021 у справі № 922/266/20;

- відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 3 Цивільного кодексу України (принцип справедливості та розумності), частини 1 статті 629, статей 653, 785 Цивільного кодексу України, статей 14, 16, 17 Закону України "Про фінансовий лізинг", статей 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" у випадку вилучення об`єкта лізингу та одночасного стягнення з підприємства лізингових платежів; щодо питання застосування статті 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України у випадку стягнення надмірних штрафних санкцій у відносинах фінансового лізингу.

Позивач (відповідач за зустрічним позовом) подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

5. Позиція Верховного Суду

Імперативними приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Водночас Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

Здійснюючи касаційне провадження у даній справі, Суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 2 статті 626 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (частина 1 статті 174 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 7 статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне володіння та користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Частинами 1, 2 статті 806 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 ЦК України та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид правових відносин, за якими лізингодавець зобов`язується відповідно до договору фінансового лізингу на строк та за плату, визначені таким договором, передати лізингоодержувачу у володіння та користування як об`єкт фінансового лізингу майно, що належить лізингодавцю на праві власності та набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, та які передбачають наявність хоча б однієї з ознак фінансового лізингу, встановлених цим Законом.

Частинами 1-3 статті 14 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено загальні умови до договору фінансового лізингу. Договір фінансового лізингу повинен відповідати вимогам статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" та цього Закону. Крім вимог, зазначених у частині першій цієї статті, договір фінансового лізингу повинен містити: 1) найменування та опис об`єкта фінансового лізингу із зазначенням індивідуальних ознак, що дають змогу його чітко ідентифікувати. У разі якщо на день підписання договору фінансового лізингу виробництво об`єкта фінансового лізингу, що є предметом такого договору, не завершено та/або його індивідуальні ознаки невідомі, такий договір має містити посилання на документ та/або додаткову угоду, в якій визначені індивідуальні ознаки такого об`єкта; 2) строк, на який лізингоодержувачу надається право володіння та користування об`єктом фінансового лізингу; 3) строк передачі об`єкта фінансового лізингу лізингоодержувачу; 4) порядок та графік сплати лізингоодержувачем лізингових платежів, який містить загальну суму, що підлягає сплаті, розмір, строки та кількість таких платежів (у тому числі авансового платежу), інших платежів, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору фінансового лізингу; 5) розмір, порядок розрахунку та умови сплати додаткових платежів і комісій (за наявності), пов`язаних з укладенням, виконанням, зміною та розірванням договору фінансового лізингу, достроковим викупом об`єкта фінансового лізингу, а також порядок зміни та/або індексації таких платежів; 6) положення щодо необхідності укладення договорів щодо послуг третіх осіб (за наявності), у тому числі щодо страхування об`єкта фінансового лізингу та/або ризиків, пов`язаних з виконанням договору фінансового лізингу, та визначення особи, зобов`язаної здійснити страхування. У договорі фінансового лізингу можуть бути зазначені інші умови за домовленістю сторін.

Відповідно до частин 1, 2 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з частиною 3 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника) (пункт 2); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункт 3); встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (пункт 5); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається (пункт 6); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору (пункт 14); встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх (пункт 16).

Згідно з статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (висновки, сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 02.10.2019 у справі № 587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18).

Приписами статті 204 Цивільного кодексу України передбачено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору (його частини), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, укладений між сторонами Договір містить всі необхідні умови, притаманні саме цьому виду договорів. Сторонами погоджено всі умови Договору, які в подальшому Лізингоодержувачем було схвалено, оскільки останнім виконувались умови укладеного між сторонами Договору.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що: оспорюваний пункт 2.7 Загальних умов, який передбачає обов`язок сплати боржником 24% річних від простроченої суми, кореспондується з положеннями частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, якою передбачено можливість встановлення сторонами у договорі іншого розміру процентів річних, та має компенсаторну мету за невиконання зобов`язання; погоджений сторонами у пункті 6.1 Загальних умов випадок односторонньої зміни, у тому числі відмови, Лізингодавця від Договору у разі несплати Лізингоодержувачем лізингових платежів (частково або в повному обсязі) та прострочення сплати становить більше 60 календарних днів, кореспондується з приписами частини 4 статті 17 Закону України "Про фінансовий лізинг"; штрафні санкції, погоджені сторонами у пунктах 7.1.1, 7.1.2, 7.1.3 Загальних умов, за неналежне виконання Лізингоодержувачем умов Договору, відповідають приписам Закону України "Про фінансовий лізинг".

До того ж Суд зазначає, що зміст умов оспорюваних Лізингоодержувачем пунктів Договору свідчать про те, що такі умов Договору не підпадають під випадки, наведені у пунктах 2, 3, 5, 6, 14, 16 частини 3 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

При цьому, відповідно до пункту 10.11.4 Загальних умов, до моменту укладення Договору Лізингоодержувачу була надана вся інформація, визначена Законом України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року А1023-ХІІ (зі змінами та доповненнями), Лізингоодержувача було ознайомлено зі змістом статті 18 цього закону, а також, Лізингоодержувач підтвердив, що умови Договору йому зрозумілі, відповідають зазначеним вимогам і жодних заперечень з цього приводу у Лізингоодержувача немає.

Тобто, своїм підписом у Договорі Лізингоодержувач підтвердив, що він належним чином ознайомлений та погоджується з умовами Договору (включаючи Загальні умови) щодо порядку та розміру сплати лізингових та інших платежів, що можуть змінюватися відповідно до Договору, щодо відповідальності та розміру штрафних санкцій, щодо зміни, припинення Договору тощо.

А тому з урахуванням положень статті 215 Цивільного кодексу України, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено обставин, які можуть бути підставою для визнання недійсними оспорюваних пунктів Договору.

Як наслідок, суди першої та апеляційної інстанцій встановивши відсутність підстав для визнання недійсними оспорюваних пунктів Договору, та враховуючи презумпцію правомірності правочину, відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, у тому числі інших його умов, не оспорених у цій справі, зокрема, пунктів 2.2, 6.6.4, 6.7 Загальних умов, якими сторони погодили право Лізингодавця та обов`язок Лізингоодержувача сплати всіх нарахованих та несплачених платежів, які вважаються платою за користування Об`єктом лізингу, а також збитки, неустойку (штраф, пеню), інші витрати, у випадку розірвання договору за ініціативою Лізингодавця, а цивільне законодавство презюмує свободу договору та обов`язковість виконання, зміст якого в силу статті 628 Цивільного кодексу України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, відповідно задовольнили позовні вимоги позивача (відповідача за зустрічним позовом).

Суд зазначає, що положеннями статті 3 Цивільного кодексу України закріплено загальні засади цивільного законодавства: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.

Водночас, згідно з положеннями статей 626-629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, статтею 629 Цивільного кодексу України закріплено фундаментальний принцип обов`язковості договору, на якому базуються договірні правовідносини, тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

З урахуванням зазначеного, добросовісність має бути принципом здійснення господарської діяльності для обох контрагентів договору. Договір лізингу має свій порядок розрахунків, набуття права власності на об`єкт лізингу та інші умови, які притаманні саме цьому виду договору. А тому сторони підписуючи договір погоджуючись з усіма його умовами, мають усвідомлювати всі ризики виконання чи невиконання укладеного договору, їх вплив на підприємницьку діяльність, до того ж особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від) таких дій.

Таким чином, підписуючи Договір Лізингоодержувачу були відомо про такі його умови, з якими він погодився, здійснював виконання Договору, зокрема, шляхом визначення та прийняття Об`єктів лізингу, здійснення лізингових платежів, як це визначено Договором. Тому, безпідставним є посилання скаржника, що спірні умови Договору є проявом недобросовісності. В свою чергу, Лізингодавець очікував на виконання таких умов та на добросовісність Лізингоодержувача щодо виконання умов Договору.

Суд відхиляє аргументи скаржника щодо застосування статті 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", з посиланням на постанову Верховного Суду України від 11.05.2016 у справі № 6-3020цс15, з огляду на те, що як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, до моменту укладення Договору відповідачу (позивачу за зустрічним позовом) була надана вся інформація, визначена Законом України "Про захист прав споживачів", ознайомлено зі змістом статті 18 цього закону, він підтвердив, що умови Договору йому зрозумілі, відповідають зазначеним вимогам і жодних заперечень з цього приводу у нього немає (пункт 10.11.4 Загальних умов). До того ж встановлені судами попередніх інстанцій обставини та матеріали справи не свідчать про невідповідність оспорюваних умов Договору положенням пунктів 2, 3, 5, 6, 14, 16 частини 3 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Тобто, висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 11.05.2016 у справі № 6-3020цс15 є нерелевантними до даної справи.

Суд також зазначає, що скаржник, посилаючись на положення статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів", у той же час не обґрунтовує підстави її застосування щодо позивача (відповідача за зустрічним позовом) в частині нечесної підприємницької практики останнього щодо відповідача (позивача за зустрічним позовом) у спірних правовідносинах.

Крім того, Суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті З00 Господарського процесуального кодексу України у суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та лише в межах позовних вимог (предмету і підставу позову), заявлених у суді першої інстанції. Аргументи касаційної скарги, що виходять за ці межі, не розглядаються.

Враховуючи викладене, аргументи скаржника про вилучення об`єкта лізингу та одночасного стягнення з підприємства платежів, з посилання на положення статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів", статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні", Судом не розглядаються, оскільки відповідач (позивач за зустрічним позовом) не заявляв таких підстав зустрічного позову та заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, відповідно, суд першої інстанції не встановлював відповідні обставини. З огляду на що у Суду відсутні підстави для формування висновку щодо застосування зазначених норм.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За змістом зазначеної норми, вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної суми штрафних санкцій таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тобто, частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено умови як підстави для зменшення пені і ця норма не передбачає вимог щодо обов`язкової їх наявності у поєднанні, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них, зокрема наявність інших обставин, які мають істотне значення (див. постанову Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 501/2862/15-ц, тощо).

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України.

Однією із функцій неустойки є компенсаторна функція (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 303/2408/16-ц).

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 та послідовно у низці постанов Верховного Суду.

Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства(в) мають значення для вирішення питання про зменшення пені та штрафу.

Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити з того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Суд зазначає, що цивільне законодавство поряд із засадою свобода договору (пункт 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України) також містить таку засаду як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону (правова позиція, викладена у постанові об`єднаної плати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 910/353/19).

Суд наголошує, що зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

Тобто право суду на зменшення розміру штрафних санкцій у кожному конкретному випадку залежить від встановлених судом обставин, зокрема, але не виключно: розміру неустойки перед розміром збитків; винятковості випадку; ступеню виконання зобов`язань; причин неналежного невиконання зобов`язання; характеру прострочення; поведінки винної особи (вжиття/невжиття заходів до виконання зобов`язання, добровільне усунення порушення) тощо, та від поданих на їх підтвердження/спростування сторонами доказів.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

Подібна за змістом правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, але не виключно, у постановах Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 26.07.2018 у справі № 924/1089/17, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 12.12.2018 у справі № 921/110/18, від 14.01.2019 у справі № 925/287/18, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 27.03.2019 у справі № 912/1703/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 03.06.2019 у справі № 914/1517/18, від 23.10.2019 у справі № 917/101/19, від 06.11.2019 у справі № 917/1638/18, від 17.12.2019 у справі № 916/545/19, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 у справі № 911/873/19, від 27.01.2020 у справі № 916/469/19, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19 тощо.

Верховний Суд враховує, що всі вищезазначені висновки Верховного Суду щодо застосування статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України є загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) в залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи клопотання відповідача (позивача за зустрічним позовом) про зменшення розміру штрафних санкцій, встановив, що заявником не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б слугували підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, та врахував, що заявлений до стягнення позивачем розмір штрафних санкцій не є значним чи завищеним у порівнянні із сумою основної заборгованості; доказів вжиття відповідачем дій, спрямованих на погашення заборгованості, матеріали справи не містять.

Тому, беручи до уваги дискреційний характер питання зменшення штрафних санкцій, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій.

З огляду на викладене, Суд дійшов висновку, що застосування судом апеляційної інстанції норм права (зокрема, статті 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України) засноване на законі. При цьому застосування апеляційним господарським судом положень статті 233 Господарського кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України у даній справі залежало виключно від встановлених та доведених обставин конкретної справи, а також оцінки наданих до суду доказів, що входило до предмета доказування.

Разом з тим, аналіз висновків, зроблених судом апеляційної інстанції у справі № 924/262/23 щодо застосування статті 233 Господарського кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, постановах Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 922/4294/19, від 16.03.2021 у справі № 922/266/20, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки зазначені висновки (щодо наявності/відсутності підстав для зменшення розміру штрафних санкцій) не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній конкретній справі, які формують зміст спірних правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

До того ж, у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 Господарського кодексу України і частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, враховуючи вищевикладене, доводи касаційної скарги щодо застосування судом апеляційної інстанції статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування, та їх неправильне застосування, не знайшли свого підтвердження.

При цьому Суд зазначає, що зміст касаційної скарги в цій частині переважно стосується заперечення обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, та зводиться до їх переоцінки, що, у свою чергу, не може бути предметом розгляду в касаційному порядку в силу приписів частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на наведене, Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Приватного підприємства "ГВМ-АГРО" без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції - без змін.

7. Судові витрати

З огляду на те, що Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства "ГВМ-АГРО" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 30.10.2023 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.01.2024 у справі № 924/262/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.М. Губенко

Судді І.Д. Кондратова

О.А. Кролевець