ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2024 Справа № 914/425/24

Господарський суд Львівської області у складі судді Мазовіти А.Б. за участю секретаря судового засідання Прокопів І.І., розглянув матеріали позовної заяви

за позовом: Фермерського господарства «Рисовський», с. Зубра, Львівська область

до відповідача: Солонківської сільської ради, с. Солонка, Львівська область

про стягнення 326 600,00 грн

за участю представників:

від позивача: Рисовський І.Г.;

від відповідача: Хом`як О.Г. - адвокат, Корилкевич Б.П. - представник

Обставини розгляду справи.

14.02.2024 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Фермерського господарства «Рисовський», с. Зубра, Львівська область до Солонківської сільської ради, с. Солонка, Львівська область про стягнення 326 600,00 грн.

Ухвалою суду від 19.02.2024 позовну заяву залишено без руху.

29.02.2024 на адресу суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 05.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25.03.2024.

Ухвалою від 25.03.2024 суд продовжив відповідачу процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву до 01.04.2024, відклав підготовче засідання на 01.04.2024.

01.04.2024 через канцелярію суду від Солонківської сільської ради надійшли клопотання в частині заявлення позовних вимог фізичної особи (вх. №8894/24 від 01.04.2024) та відзив на позовну заяву (вх. №8892/24 від 01.04.2024).

В підготовчому засіданні 01.04.2024 було оголошено перерву до 18.04.2024.

12.04.2024 через канцелярію суду від Солонківської сільської ради надійшло клопотання про долучення доказів (вх. №10119/24 від 12.04.2024).

В підготовчому засіданні 18.04.2024 було оголошено перерву до 29.04.2024.

18.04.2024 через канцелярію суду від Фермерського господарства «Рисовський» надійшло клопотання про долучення судової практики (вх. №10726/24 від 18.04.2024).

29.04.2024 через канцелярію суду від Фермерського господарства «Рисовський» надійшла відповідь на відзив (вх. №11589/24 від 29.04.2024).

В підготовчому засіданні 29.04.2024 суд за згодою учасників постановив закрити підготовче провадження та перейшов до розгляду справи по суті. В судовому засіданні 29.04.2024 було оголошено перерву до 20.05.2024.

20.05.2024 через канцелярію суду від Фермерського господарства «Рисовський» надійшло додаткове пояснення і обґрунтування позовних вимог (вх. №13466/24 від 20.05.2024).

В судовому засіданні 20.05.2024 було оголошено перерву до 10.06.2024.

Заяв про відвід суду не поступало.

Суть спору та правова позиція сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачем тривалий час не виконується рішення арбітражного суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79, яким виділено позивачу 4 га землі під розширення землі фермерського господарства. Наведене також підтверджується тим, що рішенням суду від 17.01.2020 у справі №914/1109/19 визнано бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Львівській області по виконанню наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79. У подальшому у 2018 році повноваження щодо розпорядження земельною ділянкою, із якої і необхідно було надати земельну ділянку господарству за рішенням суду, перейшли до Солонківської сільської ради, яка також не виконала його. У зв`язку з наведеним на підставі статей 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України позивачем здійснено нарахування моральної шкоди за період часу з 01.04.2022 по 01.03.2024. З урахуванням викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 326 600,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями відповідача.

В судових засіданнях представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема, зазначив про необґрунтованість і безпідставність позовних вимог. Зі змісту позовної заяви вбачається, що моральна шкода складається із шкоди, завданої юридичній особі, та шкоди, завданої її керівнику як фізичній особі. Однак, наведене позивачем обґрунтування стосується виключно фізичної особи. В частині стягнення моральної шкоди, заподіяної фізичній особі, провадження слід закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, завданої юридичній особі, то відповідач не заподіював позивачу моральну шкоду у розумінні чинного законодавства України. Позивачу могла бути завдана моральна шкода у цій господарській справі виключно внаслідок приниження його ділової репутації як юридичної особи. Факт невиконання відповідачем рішення арбітражного суду за своєю суттю та змістом ніяким чином не вплинув та не міг вплинути на втрату ділової репутації позивача, оскільки такий не здійснює будь-якої господарської діяльності протягом значного періоду часу з огляду на перебування у стадії припинення. Отже, моральна шкода, завдана юридичній особі, в даному випадку взагалі відсутня. Також позивачем не доведено усіх елементів правопорушення, зокрема, позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між моральною шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне.

Рішенням Арбітражного суду Львівської області від 13.10.1994 (з урахуванням ухвали від 04.09.1996) у справі № 5/79 зобов`язано Зубрянську сільську раду народних депутатів до 13.11.1994 виділити Фермерському господарству «Рисовський» (далі - ФГ «Рисовський») 4 га землі із ділянки 17 га землі, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель із заготхудобовідгодівельного господарства «Львівське».

На примусове виконання цього рішення Арбітражним судом Львівської області було видано наказ від 13.10.1994 № 5/79.

По заяві Рисовського І.Г. №29979/04 Європейський суд з прав людини виніс рішення від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України», яким, у зв`язку із невиконанням наказу Арбітражного суду Львівської області у справі №5/79 від 13.10.1994, визнав порушення статті 6 пункту 1, статті 13 Протоколу Першого статті 1 Європейської Конвенції про права людини, стягнув на користь заявника моральну шкоду у розмірі 8 000,00 євро.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 11.01.2013 у справі №5/79 замінено відповідача з Зубрянської сільської ради на її правонаступника - Пустомитівську районну державну адміністрацію.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 09.04.2013 у справі №5/79 здійснено заміну відповідача з Пустомитівської РДА її правонаступником - Головним управлінням Держземагентства у Львівській області.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.08.2016 у справі №5/79 замінено боржника Головне управління Держземагенства у Львівській області на його правонаступника - Головне управління Держгеокадастру у Львівській області у виконавчому провадженні щодо примусового виконання дублікату наказу від 13.10.1994 у цій справі.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 17.01.2020 у справі №914/1109/19 визнано бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Львівській області по виконанню наказу Господарського суду Львівської області № 5/79 від 13.10.1994, що призвело до порушення прав ФГ «Рисовський».

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.12.2020 у справі №5/79 замінено боржника Головне управління Держгеокадастру у Львівській області на його правонаступника - Солонківську сільську раду у виконавчому провадженні щодо примусового виконання дублікату наказу від 13.10.1994 у цій справі. Ухвала суду обґрунтована тим, що земельна ділянка (4 га землі із ділянки 17 га землі, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель з заготхудобовідгодівельного господарства «Львівське») перебуває в розпорядженні Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

Позивач, вважаючи такі дії відповідача щодо тривалого невиконання рішення суду неправомірними, звернувся до суду із позовом про стягнення 326 600,00 грн моральної шкоди.

Дослідивши представлені суду докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Чинне законодавство не містить визначення поняття ділової репутації юридичної особи, оскільки воно є морально-етичною категорією й одночасно особистим немайновим благом, якому закон надає значення самостійного об`єкта судового захисту (ст. 201 ЦК України).

Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Норми ст. 94 ЦК України констатують, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації. Способами захисту ділової репутації може бути вимога про відшкодування збитків та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної такими порушеннями юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, згідно з якою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів місцевого самоврядування та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та, зокрема, органів місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу місцевого самоврядування до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності такої шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і шкодою покладено на позивача.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05.12.2022 у справі №214/7462/20.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, диспозитивність, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є одними з основних засад судочинства, закріпленими у статті 124 Конституції України, статтях 2, 7, 13, 14 ГПК України.

Принцип диспозитивності передбачає, зокрема, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи та в межах заявлених вимог і на підставі доказів, а збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ГПК України.

У частині 2 статті 80 цього Кодексу визначено, що позивач або особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

За приписами частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд в силу приписів частини першої статті 86 ГПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановлені судом фактичні обставини викладаються в судовому рішенні з посиланням на докази, на підставі яких їх встановлено.

Зокрема, з`ясуванню підлягає факт приниження ділової репутації позивача, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач у позовній заяві зазначив, що невиконанням судового рішення відповідач порушує гарантії прав підприємця. Відсутність поновленого права на землю продовжує завдавати позивачу моральної шкоди внаслідок порушення відповідачем принципу «належного урядування». Також позивач ствердив, що відповідач продовжує вчиняти дії, спрямовані на зниження престижу та довіри до діяльності фермерського господарства та довіри до ділової репутації. Надмірна тривалість невиконання судового рішення, боротьба за свої права на отримання присудженої земельної ділянки виснажує, завдає душевних страждань, викликає почуття безперспективності втрачених зусиль і часу, зневіри в особистих немайнових правах одноосібного власника. Невиконання вимог законодавства спричиняють тортури та неспокій, які не дають віри в закон та справедливість, порушують звичайний життєвий уклад, знижують рівень самооцінки внаслідок нереалізованих задумів. Все це, на думку позивача, породжує нервозність, роздратованість і моральну пригніченість, приступи відчаю внаслідок невиконання наказу суду. Внаслідок перенесених переживань у засновника погіршився стан здоров`я, почастішали гіпертонічні кризи, неодноразово ставалися серцеві напади.

Відповідно до ст. 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Статтею 80 ЦК України встановлено, що юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Згідно ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Частиною 3 цієї статті встановлено, що учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа або фізична особа - підприємець.

Згідно ст. 8 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.

Як вбачається з інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Фермерського господарства «Рисовський» (ідентифікаційний код 19324981), воно зареєстровано як юридична особа 12.03.1993.

Таким чином, з урахуванням наведеного, а також з огляду на положення ст. 94 ЦК України, слід розмежовувати у даній справі заподіяння моральної шкоди юридичній особі - ФГ «Рисовський» та фізичній особі - Рисовському І.Г .

Водночас, як вбачається із позовної заяви та пояснень представника позивача, зазначені позивачем доводи стосуються обставин заподіяння моральної шкоди виключно фізичній особі - Рисовському І.Г .

Слід також зазначити, що сам позивач розділяє заподіяну моральну шкоду на шкоду, яка заподіяна юридичній особі - ФГ «Рисовський» та шкоду, заподіяну особистим немайновим правам одноосібного власника - Рисовському І.Г .

Однак, незважаючи на наведені позивачем у позовній заяві доводи, ним не представлено доказів, які б доводили заподіяння шкоди іміджу позивача як юридичної особи, приниження його ділової репутації.

Зокрема, позивачем не обґрунтовано, та не підтверджено належними і допустимими доказами, яким чином неправомірні дії чи бездіяльність відповідача принизили ділову репутацію позивача, як юридичної особи, в чому саме полягало зниження оцінки підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює саме позивач як учасник суспільних відносин та який зв`язок такого можливого зниження (зокрема з огляду на наявність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 06.02.2008 запису про припинення ФГ «Рисовський») пов`язаний із діями чи бездіяльністю відповідача.

Щодо доводів позивача про те, що одноосібний власник товариства може вважати себе потерпілим від втручання в його особисті немайнові права в результаті дій, спрямованих проти його товариства, то суд погоджується із вказаними доводами, однак Рисовський І.Г. як фізична особа вправі звернутися із позовом про відшкодування моральної шкоди в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством. Тобто фізична особа Рисовський І.Г. як одноосібний власник ФГ «Рисовський» не може доводити в порядку, встановленому господарським процесуальним законодавством, факт заподіяння моральної шкоди йому особисто як такий, що підтверджує заподіяння моральної шкоди також юридичній особі - ФГ «Рисовський».

Позивачем також не обґрунтовано доказами і розмір заявленої моральної шкоди. Як вбачається із розрахунку моральної шкоди, позивачем для обрахунку розміру шкоди використано розмір мінімальної заробітної плати, який помножено на кількість місяців, протягом яких, на думку позивача, існувало порушення. Однак, такий розрахунок може підлягати застосуванню у разі, якщо б обраховувався розмір шкоди, заподіяний фізичній особі. Водночас, позивачем не доведено, а суд не вважає обґрунтованим застосування такого способу розрахунку шкоди, заподіяної юридичній особі, оскільки ні мінімальна заробітна плата, ні її розмір не мають жодного відношення та зв`язку із діяльністю юридичної особи.

Суд додатково вважає за необхідне зазначити, що передбачене законодавством відшкодування моральної шкоди не може бути засобом для безпідставного збагачення.

Зважаючи на наведене, позивачем не доведено усіх елементів правопорушення, зокрема самого факту заподіяння шкоди ФГ «Рисовський» як юридичній особі, не доведено розміру заподіяної шкоди, не доведено причинно-наслідкового зв`язку між моральною шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача, а тому в позові слід відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, а тому в позові слід відмовити.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 241, 326 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

В судовому засіданні 10.06.2024 оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено 20.06.2024.

Суддя Мазовіта А.Б.