ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову

"20" червня 2024 р.м. Одеса Справа № 916/2723/24

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В., розглянувши заяву Компанії Trans Trade RK SA (вх. № 4-55/24 від 18/06.2024) про вжиття запобіжних заходів для забезпечення позову за морською вимогою до Компанії Jamila Shipping Соrрoration у вигляді арешту морського судна,

ВСТАНОВИВ:

Заявник, Компанія Trans Trade RK SA, звернулась до Господарського суду Одеської області із заявою про вжиття запобіжних заходів для забезпечення позову до подання позовної заяви у вигляді арешту морського, в якій просить суд накласти арешт на судно «Lady Jamila» (номер ІМО 9316983), судновласник Компанія Jamila Shipping Соrрoration, яке знаходиться біля причалу № 2 порту Чорноморськ шляхом його затримання та заборони його виходу з акваторії морського порту Чорноморськ.

В обґрунтування поданої заяви заявник посилається на те, що 08.04.2024 між Trans Trade RK SA та Vimeksim SRB D.O.O було укладено договір купівлі-продажу української пшениці № N-206/2024 на умовах FOB (Free on board), Чорноморськ, Україна. Згідно з умовами продажу FOB, покупець зобов`язаний надати морське судно, щоб дати можливість продавцю (Trans Trade RK SA) відправити вантаж.

Як вказує заявник, для виконання договору покупцем було зафрахтовано судно «Lady Jamila» (номер ІМО 9316983, флаг Панама) на умовах воядж-чартеру (надалі чартер). Trans Trade RK SA є вантажовідправником 26,400.000 метричних тон української пшениці, завантаженої на судно «Lady Jamila» відповідно до коносаменту №1 від 10.05.24, де вантажоотримувачем вказано компанію ADM Industries Centers Ltd, що є місцевим отримувачем в Ізраїлі.

При цьому, заявник додає, що Trans Trade RK SA наполягали на включенні спеціального положення в Чартер між Vimeksim SRB D.O.O. та судновласником «Lady Jamila» (Jamila Shipping Соrр), що захищають інтереси вантажовідправника/продавця у випадку несплати за поставлений вантаж та це положення міститься в п. 50 Чартеру і дозволяє вантажовідправникові заблокувати/призупинити вивантажувальні роботи у випадку, якщо сплата за товар не надійде на їхній рахунок на час вивантажувальних робіт.

За ствердженням заявника, після навантаження товару на судно, 14 травня 2024 року Trans Trade RK SA виставили рахунок №051/24 від 14.05.2024 покупцеві Vimeksim SRB D.O.O. для здійснення оплати, а відповідно до умов договору та документарних інструкцій від Vimeksim SRB D.O.O. усі вантажні документи/сертифікати, включаючи оригінали коносаментів та рахунок, були передані ТОВ «АДМ ЮКРЕЙН» (як агентові Vimeksim SRB D.O.O.) в Києві, 16 травня 2024, що підтверджується відповідною розпискою.

Умови оплати відповідно до договору обумовлювали, що Vimeksim SRB D.O.O. повинні були сплатити за вантаж впродовж 2 днів після отримання вантажних документів/сертифікатів, тобто не пізніше 18 травня 2024 року, однак, через затримку сплати, заявник скористався своїм правом, передбаченим п. 50 Чартеру і заблокував вивантаження, заборонивши судновласнику судна «Lady Jamila» вивантаження в Ізраїлі.

В подальшому, як зауважує заявник, 22 травня та 23 травня 2024 року Trans Trade RK SA отримали від Vimeksim SRB D.O.О. часткову сплату за вантаж на загальну суму 1500000,00 доларів США та дозволили вивантажити лише 8,000.000 тон пшениці.

Проте, за ствердженням заявника, у супереч інструкціям вантажовідправника та порушуючи його права відповідно до п. 50 Чартеру, судновласник повністю розвантажив залишок у розмірі 18,400,000 метричних тон пшениці впродовж ночі/ранку 26 та 27 травня 2024 року, тим самим фактично став співучасником дій Vimeksim SRB D.O., які мають ознаки кримінального злочину, а саме крадіжки частини вантажу загальною вартістю 3252000,00 дол. США.

З посиланням на відомості, які містяться в міжнародній електронній базі даних географічних місцезнаходжень морських суден «Marine Traffic», від 18/06/2024, заявник зазначає, що спірне судно знаходиться біля причалу в порту міста Чорноморськ, що також підтверджується листом № 1-09/223 ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі».

Приймаючи до уваги зазначене, вимога заявника щодо відшкодування понесених збитків внаслідок порушення судновласником умов чартеру, на переконання заявника, є морською вимогою згідно підпункту «е)» ч. 1 ст. 1 Конвенції, що є підставою для її забезпечення шляхом арешту морського судна «Lady Jamila» на суму 3252000,00 дол. США.

Розглянувши заяву Компанії Trans Trade RK про вжиття заходів для забезпечення позову (морської вимоги) у вигляді арешту морського судна, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 365 ГПК України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 2 ст. 30 ГПК України справи про арешт судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням морського порту України, в якому перебуває або до якого прямує судно, або порту реєстрації судна.

Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду; забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до п.п. 1, 9 ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги.

Отже, арешт морського судна є окремим видом забезпечення позову у вигляді накладення арешту, відмінність якого полягає у специфіці об`єкту такого накладення.

Частиною 4 ст. 137 ГПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У відповідності до ч. 4 цієї ж статті заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Порядок подання заяви про забезпечення позову встановлено ст. 138 ГПК України, відповідно до частини другої якої, заява про арешт морського судна подається за місцезнаходженням порту реєстрації судна або за місцезнаходженням морського порту, в якому судно знаходиться або до якого прямує, незалежно від того, чи має такий суд юрисдикцію щодо розгляду по суті справи щодо морської вимоги, яка є підставою для арешту.

Як з`ясовано судом, на час подання заяви судно «Lady Jamila», IMO 9313983, прапор Панама, перебуває в акваторії морського порту Чорноморськ, про що, зокрема, свідчать дані, які містяться в міжнародній електронній базі даних географічних місцезнаходжень морських суден MarineTraffic, на веб-сайті - http://www.marinetraffic.com, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про подання заяви про арешт судна за належною підсудністю до Господарського суду Одеської області.

Умовами ч. 3 ст. 139 ГПК України встановлено, що заява про забезпечення позову у вигляді арешту морського судна подається в письмовій формі і повинна містити: найменування суду, до якого подається заява; повне найменування (для юридичної особи) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові для фізичної особи), що є відповідальною за морською вимогою, її місцезнаходження (для юридичної особи) або місце проживання чи перебування (для фізичної особи), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичної особи) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; розмір та суть морської вимоги, що є підставою для арешту судна; найменування судна, щодо якого подається заява про арешт, інші відомості про судно, якщо вони відомі заявнику.

Відтак, обґрунтування заявником належним чином необхідності забезпечення позову не є обов`язковою умовою для задоволення відповідної заяви в силу п. 3 ч. 3 ст. 139 ГПК України, про що зауважив Верховний Суд, зокрема у своїй постанові від 18.10.2019 у справі №915/1301/19.

Положеннями ч. 2 ст.140 Господарського процесуального кодексу України визначено, що заява про забезпечення позову у вигляді арешту на морське судно розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження після її подання без повідомлення особи, яка подала заяву, та особи, яка є відповідальною за морською вимогою.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства.

Згідно з вимогами частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до частини першої статті 79 ГПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом з цим докази, які подаються до господарського суду, підлягають оцінці відповідно до статті 86 ГПК України, за якою суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням, зокрема, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідачів, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Таким чином, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. При цьому види забезпечення позову повинні бути співвідносними із заявленими позивачем вимогами.

Отже, відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України забезпечення судового процесу доказами покладено виключно на сторони у справі.

Суд зазначає, що порядок накладення арешту на морські судна врегульовано Міжнародною конвенцією з уніфікації деяких правил щодо накладення арешту на морські судна від 10.05.1952, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України №3702-VI від 07.09.2011 та яка набула чинності для України 16.05.2012 (далі - Конвенція 1952 року).

За положеннями п.1 ч.1 ст.1 - Конвенції 1952 року «морська вимога» означає вимогу, що виникає на підставі збитку, завданого будь-яким судном у результаті зіткнення або в інший спосіб; загибелі людей або тілесного ушкодження, що заподіяні будь-яким судном або пов`язані з його експлуатацією; рятування судна або вантажу; договору, що стосується використання або здачі будь-якого судна в наймання за договором про фрахтування або інакше; договору, що стосується перевезення вантажів будь-яким судном за договором про фрахтування або інакше; втрати вантажу або шкоди, завданої вантажу, в тому числі багажу, який перевозиться будь-яким судном; загальної аварії; морської позики; буксирування; лоцманства; поставок товарів або матеріалів, що здійснюються для судна з метою його експлуатації або технічного обслуговування, незалежно від того, де ці поставки здійснюються; будування, ремонту або спорядження судна чи докових зборів; заробітної плати капітанів, офіцерів чи екіпажу; витрат капітана, у тому числі витрат вантажовідправників, фрахтувальників чи агентів, що здійснені за дорученням судна або його власника; спорів, що стосуються права власності на морське судно; спорів між співвласниками будь-якого судна стосовно права власності на це судно, його експлуатації або доходів від його експлуатації; іпотеки або морської застави будь-якого судна.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Конвенції «арешт» означає затримання судна за ухвалою суду для забезпечення морської вимоги, але не включає конфіскацію судна на виконання судового рішення.

Згідно зі ст.2 Конвенції судно, яке ходить під прапором однієї з Договірних Держав, може бути заарештоване в межах юрисдикції будь-якої з Договірних Держав лише стосовно морської вимоги й жодної іншої, але ніщо в цій Конвенції не може розглядатися як розширення чи обмеження прав і повноважень, якими наділені уряди чи їхні установи, органи державної влади чи портові або докові власті згідно з їхніми чинними внутрішніми законами або правилами щодо арешту, затримання або іншого способу перешкоджання відходу суден, які перебувають у межах їхньої юрисдикції.

Згідно зі ст. 3 Міжнародної конвенції з уніфікації деяких правил щодо накладення арешту на морські судна 1952 року з урахуванням положень пункту 4 цієї статті й статті 10, позивач може накласти арешт або на конкретне судно, щодо якого виникла морська вимога, або на будь-яке інше судно, власником якого є особа, яка була в момент виникнення морської вимоги власником конкретного судна, навіть якщо заарештоване судно готове до відплиття, але жодне судно, за винятком окремого судна, щодо якого виникла морська вимога, не може бути заарештоване стосовно будь-якої з морських вимог, перелічених у підпунктах «o», «p» або «q» пункту 1 статті 1.

Статтею 4 Конвенції визначено, що на судно може бути накладений арешт не інакше, як з дозволу суду або відповідного судового органу Договірної Держави, в якій здійснено арешт.

Частиною 2 ст. 6 Конвенції передбачено, що процесуальні норми, що стосуються арешту судна, клопотання про одержання дозволу, згаданого в статті 4, та всіх інших процесуальних питань, що можуть виникнути в зв`язку з арештом, визначаються правом Договірної Держави, в якій арешт був здійснений чи було подано клопотання щодо його здійснення.

Відповідно до ст. 7 Міжнародної конвенції з уніфікації деяких правил щодо накладення арешту на морські судна 1952 року якщо суд, в межах юрисдикції якого було арештовано судно, не має компетенції розглядати справу по суті, то застава або інший вид забезпечення, надані відповідно до статті 5 для звільнення судна з-під арешту, прямо передбачають, що їх було надано як забезпечення виконання будь-якого судового рішення, яке згодом може бути оголошене судом, який має повноваження виносити таке рішення, а суд або інший відповідний судовий орган країни, в якій заарештовано судно, встановлює термін, протягом якого позивач повинен подати позов до суду, який має такі повноваження.

При цьому, згідно ст. 8 Міжнародної конвенції з уніфікації деяких правил щодо накладення арешту на морські судна 1952 року судно, що ходить під прапором Держави, яка не є Договірною Державою Конвенції, може бути заарештоване в межах юрисдикції будь-якої з Договірних Держав щодо будь-якої з морських вимог, що перераховані у статті 1, чи будь-якої іншої вимоги, щодо якої закон цієї Договірної Держави дозволяє арешт.

З матеріалів заяви судом встановлено, що 08.04.2024 між Компанією Trans Trade RK SA (продавець) та Компанією Vimeksim SRB D.O.O (покупець) було укладено контракт № N-206/2024 щодо купівлі-продажу 30000 метричних тон української фуражної пшениці, урожаю 2023 року, навалом, на умовах FOB (Free on board), Чорноморськ.

Умовами контракту також передбачено, що термін поставки: 15.04.2024 30.04.2024, та умови оплати: 100% готівка після пред`явлення повного комплекту оригіналів товаросупровідних документів в офісі покупця протягом двох банківських днів.

Так, для виконання контракту покупцем було зафрахтовано судно «Lady Jamila» (номер IMO 9316983, флаг Панама) на умовах воядж-чартеру (надалі чартер) з метою завантаження комбінованого зернового вантажу, зокрема пшениці та кукурудзи навалом, на 2 послідовних рейсів у прямому продовженні.

Пунктом 50 чартеру передбачено, що Trans Trade RK SA має право заблокувати/призупинити операції з розвантаження у разі, якщо договірна оплата не надійшла на його рахунок до моменту операцій з розвантаження.

Відповідно до Коносаменту № 1 від 10.05.2024 вантажовідправник Компанія Trans Trade RK SA, яка діяла від імені Компанії Vimeksim SRB D.O.O, загалом завантажив та відправив 26,400.000 метричних тон української пшениці навалом на борт судна «Lady Jamila», а вантажоотримувачем вказано компанію ADM Industries Centers Ltd, що є місцевим отримувачем в Ізраілі.

Окрім того, відповідно до Коносаменту № 2 від 10.05.2024 вантажовідправник Компанія Cetus Trade FZ-LLC, яка діяла від імені Компанії Trans Trade RK SA, що діяла від імені Компанії Vimeksim SRB D.O.O, загалом завантажив та відправив 6,200.000 метричних тон кукурудзи навалом на борт судна «Lady Jamila», а вантажоотримувачем вказано компанію ADM Industries Centers Ltd, що є місцевим отримувачем в Ізраілі.

Як вбачається з матеріалів заяви, 14.05.2024 заявником виставлено Компанії Vimeksim SRB D.O.O рахунок фактуру на оплату української фуражної пшениці обсягом 26400,00 т на загальну суму 4752000,00 доларів США.

Матеріали розгляду заяви про забезпечення позову містять лист Компанії Trans Trade RK SA, з якого вбачається, що заявник передав оригінали транспортних документів для компанії ТОВ «АДМ Трейдінг Юкрейн» для подальших дій щодо контракту № 206/2024 від 08.04.2024 клієнт - Компанія Vimeksim SRB D.O.O, та наведений перелік оригіналів документів. На вказаному листі міститься підпис представника, який засвідчує отримання документів, скріплений печаткою підприємства.

Окрім того, матеріали справи містять докази часткової сплати Компанії Vimeksim SRB D.O.O за вантаж на загальну суму 1500000,00 доларів США.

У поданій до суду заяві про арешт морського судна Компанія Trans Trade RK SA посилається на завдання їй збитків в результаті порушення судновласником умов п. 50 чартеру, при цьому, зазначаючи, що останній всупереч інструкціям вантажовідправника та порушуючи його права, повністю розвантажив залишок у розмірі 18,400.00 метричних тон пшениці впродовж ночі/ранку 26 та 27 травня 2024 року, ставши співучасником дій Компанії Vimeksim SRB D.O.O., що мають ознаку крадіжки частини вантажу загальною вартістю 3252000,00 грн.

Водночас, суд зауважує, що підставність морської вимоги її розмір та суть має бути доведена фактичними доказами з врахуванням принципів господарського судочинства, балансу інтересів сторін та всіх обставин щодо їх існування.

Поряд з цим, заявником не надано жодних доказів на підтвердження власних тверджень як стосовно того, що він скористався своїм правом, передбаченим п. 50 чартеру, і сповістив судновласника про блокування та заборону вивантаження судна «Lady Jamila» в Ізраїлі у зв`язку з несплатою Компанією Vimeksim SRB D.O.O вартості вантажу, так і щодо взагалі фактичного розвантаження судновласником спірної пшениці в пункті її розвантаження у визначених умовами коносаментів портах Ізраїлю.

Під час розгляду справ у порядку господарського судочинства обов`язок доказування покладається як на заявника, так і на відповідача. При цьому доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу Компанії Trans Trade RK SA на наступне: відсутність у приписах ч. 3 ст. 139 ГПК України обов`язку надати до заяви про забезпечення позову у вигляді арешту морського судна докази обґрунтування розміру морської вимоги, не звільняє заявника від обов`язку довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Докази обґрунтованості визначеного заявником розміру морської вимоги оцінюються судом у сукупності з іншими доказами, які підтверджують наявність морської вимоги до боржника. Поряд з цим, за даних обставин, відсутність будь-якого обґрунтування є додатковим аргументом, який свідчить про відсутність підстав для задоволення поданої заяви.

Фактично міркування заявника про співучасть судновласника з Компанією Vimeksim SRB D.O.O в діях, які мають ознаки кримінального злочину, зокрема, крадіжки частини вантажу загальною вартістю 3252000,00 дол. США, наразі, є лише припущеннями заявника, яке не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.

Відтак, враховуючи наведене, суд вважає, що в даному випадку заявником не доведено документально та не обґрунтовано наявності підстав щодо виникнення у нього відповідної морської вимоги саме до судновласника, з наявністю якої чинне законодавство визначає можливість вжиття заходів у вигляді арешту судна в якості забезпечення позову.

Враховуючи встановлені вище та проаналізовані судом обставини, доводи заявника щодо суми збитків у розмірі 3252000,00 дол США, що виникли внаслідок порушення судновласником умов п. 50 чартеру, у зв`язку із не підтвердженням спричинення таких збитків внаслідок дій судновласника Компанії Jamila Shipping Соrрoration, є неспроможними та не свідчать про їх реальність та заподіюваність боржником, а отже є підставою для відмови судом у вжитті заходів по забезпеченню позову, шляхом арешту морського судна.

Суд зазначає, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до ч. 6 ст. 140 ГПК України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

На підставі всього вищевикладеного, на думку суду, заявником не доведено наявність у заявника права морської вимоги до Компанії Jamila Shipping Соrрoration, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову до подачі позовної заяви про арешт судня для забезпечення морської вимоги (вх. №ГСОО 4-55/24 від 18.06.2024), поданої Компанією Trans Trade RK SA.

Керуючись статтями 2, 13, 30, 76, 79, 86, 136, 137, 138, 140, 234, 235, 255 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні заяви Компанії Trans Trade RK SA (вх. № 4-55/24 від 18/06.2024) про вжиття запобіжних заходів для забезпечення позову за морською вимогою до Компанії Jamila Shipping Соrрoration у вигляді арешту морського судна відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили 20.06.2024 та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Південно-західного апеляційного господарського суду протягом 10 днів з дня її винесення.

Суддя О.В. Цісельський