ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2024 р. Справа№ 910/11905/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Скрипки І.М.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Мельничук О.С.

від позивача за первісним позовом - Кузовлєв Р.В. , Пилипчук В.Є. ,

від відповідача-1 за первісним позовом - Подрез О.О. ,

від відповідача-2 за первісним позовом - Саєнко Ю.М.

розглянувши матеріали апеляційної скарги

Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_5

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 (повний текст складено 18.01.2022)

у справі № 910/11905/20 (суддя Спичак О.М.)

За первісним позовом Акціонерного товариства "Сенс Банк"

до:

1. ОСОБА_5 ;

2. Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю

про стягнення 7 097 868,68 євро

та за зустрічним позовом ОСОБА_5

до Акціонерного товариства "Сенс Банк"

про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року Акціонерне товариство "Альфа-Банк" (далі - АТ "Альфа-Банк"/позивач за первісним позовом/банк) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_5 (далі - ОСОБА_5 /відповідач за первісним позовом) про стягнення заборгованості за кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 року в розмірі 7 097 868,68 євро.

В обґрунтування первісного позову позивач зазначив, що Фірмою "Т.М.М." - Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - Фірма "Т.М.М."-ТзОВ/третя особа) не виконуються свої зобов`язання за кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 року з урахуванням додаткової угоди №48 від 30.09.2016 року, якою було погоджено графік повернення кредиту, внаслідок чого утворилась заборгованість за тілом кредиту у розмірі 14 857 932,43 грн. З метою забезпечення виконання зобов`язань Фірми "Т.М.М." - ТзОВ за кредитним договором, між позивачем та відповідачем-1 за первісним позовом укладено договір поруки, відповідно на думку позивача стягненню підлягає заборгованість солідарно з відповідачів.

У вересні 2020 року до Господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_5 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним Договору поруки від 30.09.2016 року.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що зі змісту Кредитного договору у редакції додаткової угоди від 29.04.2014 року вбачається, що за цим договором грошові кошти банком позичальнику не надавалися, відтак обов`язок повертати грошові кошти за цим договором відсутній. Отже, на момент укладення Договору поруки таке зобов`язання, як позика за Кредитним договором (у редакції додаткової угоди від 29.04.2014 року) не існувало, що є підставою для визнання Договору поруки недійсним.

Окрім цього, у жовтні 2020 року до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з вимогами до Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 7 097 868, 68 Євро.

Вказаний позов обґрунтовано тим, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником (Фірмою «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю) своїх зобов`язань за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 року у позичальника виникла заборгованість у сумі 7 097 868, 68 Євро (заборгованість за кредитом).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2020 року (суддя Босий В.П.) відкрито провадження у справі №910/16323/20, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23.11.2020 року, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2020 року у справі №910/16323/20 об`єднано в одне провадження справи №910/11905/20 та №910/16323/20; справу №910/16323/20 передано судді Бондарчук В.В., яка розглядає справу №910/11905/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2020 року прийнято справу №910/16323/20 до провадження суддею Бондарчук В.В., об`єднавши зі справою №910/11905/20, визначено в об`єднаній справі процесуальний статус Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю як відповідача 2.

Рішенням господарського суду міста Києва від 28.01.2021 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2021 року первісний позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та Фірми на користь Банку заборгованість у розмірі 7 097 868, 68 євро. Стягнуто з них же солідарно на користь Банку 735 700 грн. судового збору. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення та постанову мотивовано обґрунтованістю позовних вимог за первісним позовом і, натомість, необґрунтованістю вимог за зустрічним позовом.

Постановою Верховного Суду від 17.08.2021 року рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2021 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2021 року у справі №910/11905/20 скасовано. Справу №910/11905/20 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Направляючи справу №910/11905/20 на новий розгляд Верховний Суд у постанові від 17.08.2021 року вказав, що попередні судові інстанції не дослідили обставини і докази щодо наявності або відсутності умов, за яких у банку припинялося право на нарахування процентів за кредитом (закінчення строку фінансування або пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості). Попередніми судовими інстанціями не перевірено належним чином наведені відповідачем 2 доводи та докази (договірні умови) стосовно того, що Додаткова угода № 47 та Додаткова угода № 48 хоча й мають назву додаткових, фактично за своїм змістом (умовами) та датами укладення - після закінчення дії Кредитного договору - є окремими договорами, оскільки їх умовами не передбачено застосування цих правочинів до відносин сторін, що виникли до укладення відповідних угод (частина друга статті 631 Цивільного кодексу України). Обставини виконання названих угод, можливості новації, наявності заборгованості (і за якими саме договорами) попередніми судовими інстанціями належним чином не досліджені. У зв`язку з наведеним судовими інстанціями не з`ясовані й не досліджені також доводи відповідача 1 (і відповідні докази) з приводу того, що Додаткова угода № 47, як новий кредитний договір укладена після закінчення дії Кредитного договору з метою рефінансування і що кошти в розмірі 7 097 868, 68 євро, які і є предметом спору в даній справі, за згаданою угодою банком фірмі не надавалися, і відтак й заборгованість у зазначеній сумі не могла виникнути, а також доводи того ж відповідача стосовно того, що зобов`язання за Додатковою угодою №47 (на забезпечення якої укладено оспорюваний відповідачем 1 Договір поруки) могло виникнути лише з часу отримання позичальником грошових коштів. Крім того, відзив Фірми на позовну заяву містив заяву відповідача про застосування позовної давності, яку (заяву) суди попередніх інстанцій не розглянули, оцінки наведених у ній доводів і доказів не здійснили.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 року у справі № 910/11905/20 позов Акціонерного товариства "Альфа-Банк" задоволено частково. Закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 381 125,70 євро. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю на користь Акціонерного товариства "Альфа-Банк" заборгованість у розмірі 6 716 742,98 євро та судовий збір у розмірі 696 196,00 грн. Відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 . Повернуто з Державного бюджету України на користь Акціонерного товариства "Альфа-Банк" судовий збір у розмірі 39 504,00 грн., сплачений за меморіальним ордером № 2600618 від 10.08.2020 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Оскільки відповідачем 2 не надано доказів виконання зобов`язань за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 року у повному обсязі, місцевий господарський суд дійшов висновку, що не зважаючи на настання строку виконання позичальником обов`язку з повернення кредиту (та сплати процентів) - до 31.01.2014 року, строк дії Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року не закінчився 31.01.2014 року. Також суд першої інстанції зазначив, що у справі №873/41/19 не досліджувались умови п. 11.11 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року (в редакції Додаткової угоди №26 від 30.03.2007 року), відповідно до якої цей договір набуває чинності на дату його підписання належним чином та зберігає силу до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Таким чином, місцевий господарський суд встановив, що не зважаючи на ті обставини, що після закінчення строку кредитування (31.01.2014 року) у банку припинилось право нараховувати проценти за користування кредитом, розмір яких був передбачений Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 року, укладаючи Додаткову угоду №47 сторони фактично погодили право банку нараховувати проценти за користування позичальником кредитними коштами у розмірі, визначеному п.п. 4.1, 4.2.1 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014), з дати набрання чинності вказаною додатковою угодою. Відтак, оскільки Додатковою угодою №47 від 29.04.2014 року, яка набрала чинності 29.04.2014 року, сторони встановили розмір процентів за користування кредитом, суд першої інстанції дійшов висновку, що здійснене банком нарахування процентів за користування кредитними коштами відповідно до умов договору є правомірним. Оскільки належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується отримання відповідачем 2 кредиту за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 року у загальному розмірі 68 101 037, 91 Євро, та погашення кредиту у розмірі 61 003 169, 23 Євро (з урахуванням оприбуткованого майна відповідно до виконавчих написів нотаріуса), суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача 2 (позичальника) станом на дату звернення позивача за первісним позовом до суду виникла заборгованість за кредитом у сумі 7 097 868, 68 Євро. Крім того, після звернення позивача за первісним позовом до суду банком 14.05.2021 року було погашено частину заборгованості позичальника за кредитом у розмірі 381 125,70 Євро за рахунок оприбуткованого нерухомого майна, таким чином, враховуючи, що предмет спору (стягнення частини заборгованості у розмірі 381 125, 70 Євро) припинив своє існування після звернення позивача за первісним позовом з даним позовом до суду, місцевий господарський суд дійшов висновку закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідачів суми основного боргу у розмірі 381 125, 70 Євро на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України (у зв`язку з відсутністю предмета спору). Щодо застосування строку позовної давності суд першої інстанції зазначив, що перебіг позовної давності переривався у зв`язку з визнанням відповідачем 2 боргу за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 року шляхом підписання додаткових угод до нього, доказів визнання яких недійсними в матеріалах справи відсутні. Щодо зустрічного позову місцевий господарський суд встановив, що оскільки станом на дату укладення договору поруки у позичальника (відповідача 2) не припинилось зобов`язання з повернення кредиту у розмірі 14 857 932, 43 Євро, то відповідач 1 поручився за існуюче (дійсне) зобов`язання відповідача 2, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у позові ОСОБА_5 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним Договору порук від 30.09.2016 року.

Не погодившись із вказаним рішенням, Фірма "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 року у справі № 910/11905/20 в частині задоволення первісних позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову Акціонерного товариства "Альфа-Банк" відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийнято з неповного та неправильного встановлення обставин, що мають значення для справи, неправильного визначення правовідносин між сторонами, і неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права. На думку скаржника, з врахуванням закінчення терміну фінансування 31.01.2014 року та дати укладення додаткової угоди №47 від 29.04.2014 року, така угода могла бути спрямована на отримання нового кредиту, рефінансування наявної заборгованості позичальника тощо, однак не на зміну прав і обов`язків сторін, які виникли та підлягали реалізації у правовідносинах, що мали місце до укладання цієї додаткової угоди. Отже, на думку скаржника судом першої інстанції при дослідженні умов кредитного договору та додаткових угод до нього, було правильно визначний термін фінансування, по закінченню якого позичальник зобов`язаний був повернути банку кредит у повному обсязі та оплатити проценти за користування кредитом, а саме, до 31.01.2014 року, тобто строк виконання зобов`язань. Але при цьому, місцевим господарським судом було неправильно застосовано норми матеріального права щодо визначення строку дії договору, а також щодо спливу строку позовної давності. Скаржник також вважає, що висновок суду першої інстанції, що не дивлячись на те, що строк фінансування сплив 31.01.2014 року, але при цьому право Банку нараховувати проценти після спливу строку фінансування не припинилося згідно укладеної додаткової угоди №47, суперечить нормам матеріального права. Скаржник вважає, що сума заборгованості за Кредитним договором №252-СВ у новій редакції від 30.03.2007 року є меншою, ніж та, про яку заявляє банк. Крім того скаржник вважає, що в постанові Касаційного господарського суду від 14.04.2020 року у справі №873/41/19 були встановлені обставини - юридичні факти, а саме - строк дії кредитного договору, оскільки встановлення цих фактів (обставин) було необхідно для встановлення факту існування третейського застереження. Крім того скаржник вказує, що як вбачається з копії меморіального ордеру, доданого до пояснень, квартира була реалізована за ціною 12 719 613, 00 грн. При цьому, Банк не надає жодних пояснень та доказів чому саме така сума в 381 125,70 євро була зарахована в рахунок погашення заборгованості, по якому курсу євро і на яку дату вона була конвертована. Чому сума 12 719 613,00 грн. оприбуткована банком тільки через місяця після підписання Акту реалізації предмету іпотеки, про що Фірма "Т.М.М." - ТОВ надала свої пояснення і заперечення щодо зарахованої суми, тому Фірма "Т. М. М." - ТОВ висловила свої заперечення щодо зарахування в рахунок погашення заборгованості саме 381 125,70 євро, а тому між сторонами залишилися не врегульовані питання, і тому суд першої інстанції неправомірно закрив провадження у справі на вказану суму.

Згідно протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2022 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Демидова А.М., судді Корсак В.А., Попікова О.В.

Також, не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_5 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 року у справі № 910/11905/20 в частині відмови ОСОБА_5 у задоволенні зустрічного позову скасувати та прийняти постанову, якою визнати недійсним договір поруки від 30.09.2016 року № б/н, укладений між Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" та ОСОБА_5 .

Вимоги та доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 мотивовані тим, що суду першої інстанції належало надати мотивовану оцінку кожному аргументу сторін, здійснити оцінку обставин справи та доказів за своїм внутрішнім переконанням у порядку ст. 86 ГПК України, а саме оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У справі, що розглядається, з огляду на природу та характер правовідносин, зміст заявлених вимог та доводів сторін, спірним є питання закінчення строку дії кредитного договору №252-CB в редакції додаткової угоди №46 від 16.12.2013 року, припинення у банку права на нарахування та стягнення процентів за кредитним договором, суми заборгованості та підстав її виникнення (за яким саме кредитним договором виникла заборгованість). Скаржник вважає, що саме по 31.01.2014 року позичальник мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до останнього числа кожного календарного місяця. В той же час на думку скаржника, починаючи з 01.02.2014 року, позичальник мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором (включаючи проценти), а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані лише у межах строку фінансування. Таким чином, на думку скаржника умовами Кредитного договору в редакції від 30.03.2007 року (зі змінами, внесеними на момент укладення додаткової угоди від 16.12.2013 року №46 та з урахуванням останньої) в п.1.1. сторони погодили строк фінансування (кредитування), терміни закінчення фінансування (кредитування), а також в п.11.11. сторони визначили терміни виконання зобов`язань позичальника з повернення кредитних коштів (які не були повернуті в межах строку кредитування) - до повного виконання такого зобов`язання. В той же час скаржник наголошує, що в Кредитному договорі №252-СВ від 30.03.2007 року (зі змінами, внесеними додаткової угодою №46) строком, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та обов`язки є строк кредитування. Отже, з врахуванням положень статті 631 Цивільного кодексу України, строк договору співпадає із строком кредитування. Відтак, оскільки суд першої інстанції вважав, що право Банку на нарахування та стягнення відсотків припинилось у зв`язку із закінченням строку кредитування 31.01.2014 року, зважаючи на положення п.7.5. Кредитного договору (з врахуванням змін, внесених додатковою угодою №45) повинен був здійснити перерахунок заборгованості (або ж зобов`язати позивача надати новий розрахунок або відповідача надати власний розрахунок). Скаржник вважає, що Додаткова угода №47 від 29.04.2014 року та Додаткова угода №48 від 30.09.2016 року не є невід`ємними частинами договору, оскільки вони укладені після настання події, що має юридичне значення, а саме після закінчення строку, протягом якого Фірма «Т.М.М» - ТОВ мала належним чином виконати зобов`язання за кредитним договором, а тому такі додаткові угоди не можуть змінювати порядок обчислення, перебігу та визначати момент закінчення строків, які станом на момент їх укладення закінчилися. Скаржник стверджує, що навіть якщо припустити, що Додаткова угода №47 від 29.04.2014 року та Додаткова угода №48 від 30.09.2016 року є невід`ємними частинами Кредитного договору №252-СВ, то висновок суду першої інстанції про правомірність нарахування процентів за Додатковою угодою №47 від 29.04.2014 року до моменту пред`явлення позову - є неправомірним та суперечить положенням статей 1048, 1050 Цивільного кодексу України, а також сталій судовій практиці щодо їх застосування у подібних правовідносинах. Відтак, з сукупного аналізу вищевказаних положень чинного законодавства та фактичних обставин вбачається, що на момент укладення Договору поруки від 30.09.2016 року, сторони цього договору не могли вдатися до заходів для забезпечення такого зобов`язання як позика (за Кредитним договором в редакції від 29.04.2014 року), яке на час укладання оспорюваного договору не існувало в дійсності в силу того, що відповідний обов`язок за цим договором міг виникнути у позичальника лише з часу отримання ним грошових коштів. За таких обставин Договір поруки, укладений 30.09.2016 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_5 є таким, що суперечить вимогам статей 548, 553 Цивільного кодексу України, що відповідно до положень статей 203, 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2022 року витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/11905/20; відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за вказаною апеляційною скаргою до надходження матеріалів даної справи з Господарського суду міста Києва.

06.06.2022 року з Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/11905/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 року у справі № 910/11905/20 залишено без руху, надано скаржнику строк, не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання доказів сплати судового збору в розмірі 3 153,00 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2022 року відкрито апеляційне провадження а апеляційною скаргою Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 року у справі № 910/11905/20, розгляд справи призначено на 12.07.2022 року.

29.06.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Акціонерного товариства "Альфа-Банк", позивача за первісним позовом, надійшов відзив на апеляційну скаргу.

04.07.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від ОСОБА_5 , відповідача-1 за первісним позовом, надійшло клопотання про усунення недоліків з доказами сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі.

11.07.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Акціонерного товариства "Альфа-Банк", позивача за первісним позовом, надійшли письмові пояснення по справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 року у справі №910/11905/20, об`єднано розгляд апеляційних скарг ОСОБА_5 та Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю в одне провадження, розгляд справи призначено на 12.07.2022 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2022 року оголошено перерву у розгляді справи № 910/11905/20 до 23.08.2022 року.

02.08.2022 року суддею Північного апеляційного господарського суду Демидовою А.М. заявлено самовідвід від розгляду справи № 910/11905/20.

Заява про самовідвід мотивована тим, що суддею Демидовою А.М. у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: Буравльова С.І. - головуючого, Шапрана В.В., Демидової А.М. було висловлено свою правову позицію, ухваливши судове рішення у справі з подібними правовідносинами № 910/7013/20, у тому числі й щодо питань, про які скаржники наголошують в апеляційних скаргах та запереченнях у справі №910/11905/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.08.2022 року заяву судді Північного апеляційного господарського суду Демидової А.М. про самовідвід від розгляду справи № 910/11905/20 задоволено, матеріали справи № 910/11905/20 передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою, відповідно до положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2022 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Тарасенко К.В., ОСОБА_6

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.08.2022 року апеляційні скарги Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_5 на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 року прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі, розгляд справи №910/11905/20 призначено на 07.09.2022 року.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.09.2022 року, у зв`язку з відпусткою судді Тарасенко К.В., сформовано для розгляду справи №910/11905/20 колегію суддів у складі головуючого судді: Агрикової О.В., суддів: ОСОБА_6, Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2022 року апеляційні скарги Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_5 на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 року прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі, розгляд справи призначено на 26.10.2022 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2022 року оголошено перерву в судовому засіданні до 07.12.2022 року.

07.12.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від ОСОБА_5 , відповідача-1 у справі за первісним позовом, надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника.

07.12.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Акціонерного товариства "Сенс Банк", позивача у справі за первісним позовом, надійшли додаткові пояснення в яких наведено низку правових позицій Верховного Суду, а також зазначено, що станом на день розгляду даної справи в позивача за первісним позовом змінилось найменування внаслідок чого новою назвою позивача за первісним позовом є Акціонерне товариство «Сенс Банк», що підтверджується витягом та випискою з ЄДРПОУ стосовно позивача за первісним позовом. Наголошено також на тому, що така зміна є зміною виключно назви товариства, а не зміною організаційно-правової форми, правонаступництвом, тощо.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2022 року розгляд справи відкладено на 18.01.2023 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2023 року розгляд справи відкладено на 08.02.2023 року.

08.02.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю, відповідача-2 у справі, надійшло клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи та клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі № 910/4518/16.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2023 року в судовому засіданні оголошено перерву до 22.02.2023 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2023 року клопотання Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю про зупинення провадження у справі задоволено, зупинено провадження у справі №910/11905/20 до прийняття судового рішення Великою Палатою Верховного Суду у справі № 910/4518/16. Зобов`язано учасників справи повідомити Північний апеляційний господарський суд про набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/4518/16 та надати відповідні докази.

21.02.2024 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів (канцелярія) від Акціонерного товариства "Сенс Банк", позивача у справі, надійшло клопотання про поновлення провадження у справі.

У вказаному вище клопотанні позивач повідомляє, що 05.04.2023 року Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову у справі № 910/4518/16, а відтак підстави для подальшого зупинення провадження у справі № 910/11905/20 відпали, а тому, провадження у даній справі підлягає поновленню.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2024 року, у зв`язку з звільненням судді ОСОБА_6 у відставку, сформовано для розгляду справи №910/19905/20 колегію суддів у складі головуючого судді: Агрикової О.В., суддів: Скрипка І.М., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2024 року апеляційні скарги Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_5 на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 року у справі №910/19905/20 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі, поновлено провадження у справі №910/19905/20, розгляд справи призначено на 17.04.2024 року.

16.04.2024 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю, відповідача-2 у справі, надійшло клопотання про уточнення питань до судової експертизи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2024 року оголошено перерву в судовому засіданні до 29.05.2024 року.

24.05.2024 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Акціонерного товариства "Сенс Банк", позивача у справі, надійшло заперечення на клопотання про призначення судової економічної експертизи.

28.05.2024 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Акціонерного товариства "Сенс Банк", позивача у справі, надійшло заперечення на клопотання про призначення судової економічної експертизи та письмові пояснення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2024 року в судовому засіданні оголошено перерву до 26.06.2024 року.

В судовому засіданні 26.06.2024 року представники відповідачів за первісним позовом надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду, просили задовольнити апеляційну скаргу. Представники позивача за первісним позовом за первісним позовом надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Щодо клопотання про призначення судової економічної експертизи колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Колегія суддів зазначає, що судова експертиза призначається тільки у разі, коли висновки експерта не можуть замінити інші докази, які знаходяться у матеріалах справи чи неможливо застосувати інші засоби доказування. У противному випадку це є затягуванням справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Дульський проти України" від 01.06.2006 (заява № 61679/00), зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.

Право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів.

В обґрунтування клопотання відповідач 2 за первісним позовом вказує, що до розрахунку заборгованості не включені суми 21 643 765, 93 грн., 2 105 353, 11 євро та відображена сума у розмірі 381 125, 70 євро. В розрахунку заборгованості не зазначені суми нарахування відсотків за користування кредитом, що унеможливлює проведення розрахунків відсотків за користування кредитом. Отже на думку відповідача 2 за первісним позовом, перерахунок суми заборгованості не можливо зробити без спеціальних знань.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідача 2 за первісним позовом не вказано та не доведено належними та допустимими доказами, які саме обставини вказують на необхідність проведення експертизи, а матеріали справи місять достатньо відповідних доказів для винесення правомірного рішення.

Також, колегія суддів звертає увагу, що Фірма "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю, ініціювало ряд судових справ (№910/7013/20, №910/6753/20, №826/12574/18, №910/1580/18, №910/17727/18, №910/1011/19, №910/2137/19, №826/12872/18, №640/11311/19, №910/6923/20) з метою встановлення фактів заниження вартості 13-ти об`єктів іпотеки та, як наслідок визнання недійсними прилюдних торгів, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними акти, скасування державної реєстрації. Водночас, за результатами розгляду позовних вимог Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю, судами беззаперечно встановлено обґрунтованість звітів, вартість іпотечного майна та дотримання Банком процедури реалізації іпотечного майна на прилюдних торгах, як наслідок відмовлено в задоволенні позовних вимог у всіх справах.

Також колегія суддів звертає увагу, що встановлення іншої вартості нежитлових приміщень відповідно не доводить порушення прав позивача, оскільки оцінка майна, що виставляється на торги з метою примусового продажу, є відмінною від ринкової вартості та залежить від попиту (пропозицій) учасників торгів.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для призначення у справі судової експертизи для визначення ринкової вартості майна, що реалізовувалось.

Колегія суддів повторює, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. Недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 17.07.2018 року у справі №910/4071/17.

Як було зазначено вище, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів (ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, колегія суддів вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів для встановлення всіх обставин справи, а питання наведені в клопотанні, по суті не відносяться до обставин щодо яких необхідні спеціальні знання у сфері іншій ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, відтак, клопотання відповідача 2 за первісним позовом про призначення судової експертизи колегією суддів відхиляється.

Щодо клопотання відповідача 2 за первісним позовом про доручення до матеріалів справи копій висновків експертизи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.3, ст. 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач 2 за первісним позовом просить суд апеляційної інстанції долучити до матеріалів справи копії витягів будівельно-технічних експертиз 2020 року.

В той же час, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції датоване 12.01.2022 року.

Отже, на момент винесення оскаржуваного рішення, докази, які відповідач 2 за первісним позовом просить суд апеляційної інстанції долучити до матеріалів справи існували, водночас, протягом розгляду даної справи в суді першої інстанції, відповідачі не обґрунтовували свої заперечення проти позову наведеними вище доказами. При цьому, в своєму клопотання відповідач 2 за первісним позовом не вказує будь-яких обставин неможливості надати відповідні докази в суді першої інстанції.

Відтак, з матеріалів справи вбачається, що подані додаткові докази, не були подані на розгляд в суді першої інстанції і відповідно не розглядались останнім, при цьому, як вже було встановлено вище, відповідач 2 за первісним позовом не був позбавлений можливості надати такі докази під час розгляду справи в суді першої інстанції, однак своїм правом не скористався.

З огляду на викладене вище, колегія суддів відхиляє клопотання відповідача 2 за первісним позовом про доручення додаткових доказів в суді апеляційної інстанції.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено місцевим господарським судом 04.03.2004 року між Акціонерним комерційним банком «ХФБ Банк Україна» (банк) та Фірмою «Т.М.М.» - Товариством з обмеженою відповідальністю (позичальник) укладено Кредитний договір №252-СВ, відповідно до умов якого банк надає позичальнику револьверну кредитну лінію загальною сумою 3200000,00 Євро та терміном кредиту до 04.03.2005 року. (т.1, а.с. 251-263).

Відповідно до п. 1.2 Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» банк створений у формі акціонерного товариства та є правонаступником всього майна, прав і зобов`язань Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на підставі передавального акту (затверджений рішенням єдиного акціонера Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» №5/2019 від 15.10.2019 та рішенням Загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк» №4/2019 від 15.10.2019).

В свою чергу, Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Унікредит Банк» на підставі рішення Загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (протокол №3 від 02.12.2013) та рішення єдиного акціонера Публічного акціонерного товариства «Унікредит Банк» №4/12/2013 від 02.12.2013), який був правонаступником всіх прав та обов`язків Акціонерного комерційного банку «ХФБ Банк Україна» на підставі рішення зборів учасників від 03.09.2007 про реорганізацію шляхом приєднання.

У преамбулі до Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року сторони визначили, що терміном кредиту є максимальний термін, протягом якого загальна сума кредиту повинна бути повернута позичальником.

Відповідно до п. 5.1 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року позичальник сплачує банку відсотки за отримані та непогашені частки. Відсотки сплачуються за відсотковою ставкою, визначеною у п. 5.2 договору та повинні нараховуватися щодо кожної частки, що залишається непогашеною з дати надання частки до дати фактичного погашення частки або до дати повернення частки. При розрахунку відсотків за кожний відсотковий період перший та останній день відсоткового періоду вважаються одним днем. Відсотки розраховуються на підставі фактичної кількості календарних днів, коли частка є непогашеною, та року з 360 днів.

У п. 5.2 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року сторони погодили, що відсоткова ставка складається з маржі 8% річних та ставки LIBOR для відповідної тривалості відсоткового періоду.

Відповідно до п. 11.12 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року договір набирає чинності на дату його підписання належним чином та зберігає силу до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. За взаємною згодою сторін дію договору може бути припинено раніше за останній день терміну кредиту за умови повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Дія договору припиняється за письмовим повідомленням банком позичальника при невиконанні вимог розділу 2 договору протягом періоду, вказаного у пункті 2.1 цього договору.

30.03.2007 року між сторонами укладено Додаткову угоду №26, якою сторони дійшли згоди викласти кредитний договір у новій редакції. (т.2, а.с. 13-33).

Зокрема, відповідно до п. 1.1 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року (в редакції Додаткової угоди №26 від 30.03.2007 року) банк надає позичальнику револьверну кредитну лінію з загальною сумою фінансування 12000000,00 Євро та з терміном фінансування до 30.01.2008 року.

Відповідно до п. 11.11 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року (в редакції Додаткової угоди №26 від 30.03.2007 року) цей договір набуває чинності на дату його підписання належним чином та зберігає силу до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Дія кредитного договору в новій редакції від 30.03.2007 року припиняється за письмовим повідомленням банку позичальника при невиконанні позичальником вимог розділу 2 договору протягом періоду, вказаного у п. 2.1 договору.

Також, 16.12.2013 року між сторонами укладено Додаткову угоду №46 до Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року, в якій сторони дійшли згоди викласти п. 1.1 кредитного договору у новій редакції, вказавши, що банк надає позичальнику револьверну кредитну лінію з загальною сумою фінансування 15376721,00 Євро з терміном фінансування до 31.01.2014 року. (т.2, а.с. 41-42).

29.04.2014 року між Публічним акціонерним банком «Укрсоцбанк» (банк) та Фірмою «Т.М.М.» - Товариством з обмеженою відповідальністю (позичальник) укладено Додаткову угоду №47 до Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року, якою сторони виклали умови вказаного кредитного договору у новій редакції. (т.1, а.с. 264-283).

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014 року) банк відповідно до умов цього договору надає позичальнику кредит з загальною сумою кредиту 15376721,00 Євро з можливістю отримання в Євро та з терміном кредиту до 31.03.2021 року включно.

У п. 1.3 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014 року) сторонами визначено, що сума заборгованості за кредитом станом на 29.04.2014 року становить 15376721,00 Євро.

Починаючи з 29.04.2014 року надання кредиту банком не здійснюватиметься (п. 2.2 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014 року).

30.09.2016 року між сторонами укладено Додаткову угоду №48 до Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року, у п. 2 якої сторони погодили, що на день підписання додаткової угоди розмір заборгованості позичальника за кредитним договором становить 15599248,20 Євро (14857932,43 Євро простроченої заборгованості за кредитом, 741315,77 Євро заборгованості по процентам). Дана заборгованість не зменшена на суму сплаченого позичальником платежу у розмірі 13000,00 євро. Після зарахування вказаного платежу сума заборгованості складає 14857932,43 Євро простроченої заборгованості за кредитом та 728315,77 Євро заборгованості за процентами). (т.1, а.с. 288-291).

Відповідно до п. 3 Додаткової угоди №48 від 30.09.2016 року сторони погодились, що строк кредитування, визначений у п. 1.1 кредитного договору, не змінюється. Кредит повинен бути повністю повернутий банку в строк не пізніше 31.03.2021 року (включно).

У п. 4 Додаткової угоди №48 від 30.09.2016 року сторонами погоджено новий графік повернення позичальником кредиту та сплати процентів за його користування.

Між ПАТ "Укрсоцбанк", правонаступником якого є АТ "Альфа-Банк" (далі - банк) та ОСОБА_5 (далі - поручитель) укладено договір поруки від 30.09.2016 року, відповідно до якого поручитель поручається перед банком за виконання Фірма "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю в повному обсязі усіх існуючих та майбутніх грошових зобов`язань позичальника за кредитним договором № 252-СВ від 04.03.2004 року в редакції від 29.04.2014 року, що викладена в додатку до додаткової угоди № 47 до кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року з усіма змінами і доповненнями, в тому числі, що викладені в додатковій угоді № 48 від 30.09.2016 року, у тому числі, але не виключно і щодо сплати усіх процентів, комісій, неустойки, регресних та інших сум, що належать до сплати позичальником у відповідності з кредитним договором. (т.1, а.с. 292-295).

Відповідно до п. 1.2. договору поруки поручитель ознайомлений з умовами кредитного договору, відповідно до якого позичальник зобов`язаний повернути отриманий кредит та сплатити проценти за користування кредитом в сумі та в строки, встановлені кредитним договором. Кредитним договором передбачено надання кредиту із загальною сумою кредиту 15 376 721,00 євро з можливістю отримання в євро та з терміном кредитування до 31.03.2021 року (включно); процентна ставка за користування кредитом - 10% річних у євро.

Поручитель ознайомлений, що з моменту підписання між банком та позичальником Додаткової угоди №48 до кредитного договору встановлюється процента ставка за користування кредитом у розмірі 10% річних (п. 1.3 Договору поруки від 30.09.2016 року).

В пункті 1.4. договору поруки встановлено, що даним поручитель підтверджує, що ознайомлений з умовами кредитного договору (з усіма змінами і доповненнями, в тому числі з додатковою угодою № 48 від 30.09.2016 року).

В п. 1.6. договору поруки сторони погодили, що відповідно до умов цього договору, поручитель відповідає перед кредитором, як солідарний боржник, та зобов`язаний сплатити банку на вказані банком рахунки всі суми, належні до сплати позичальником за кредитним договором, в разі порушення позичальником зобов`язання щодо сплати відповідної суми коштів за кредитним договором, протягом 2-х робочих днів з дати надіслання банком відповідної письмової вимоги.

Цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє протягом 15 років. Строк дії поруки - 15 років (п. 1.7. договору).

За твердженням позивача за первісним позовом, відповідачем-2 за первісним позовом зобов`язання за кредитним договором № 252-СВ (в редакції від 29.04.2014 року) з урахуванням додаткової угоди № 48 від 30.09.2016 року, належним чином не виконувались, внаслідок чого утворилась заборгованість з повернення кредиту у розмірі 14 857 932,43 грн., що підтверджується наданими позивачем за первісним позовом копіями меморіальних ордерів та банківських виписок. (т.1, а.с. 17-250).

30.10.2017 року позивач звернувся до Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю з вимогою за вих. № 02-09/67-14744 про повне дострокове погашення заборгованості, в якій просив повернути банку наявну станом на 27.10.2017 року заборгованість за кредитом та процентами у розмірі 16 109 569, 82 євро, в тому числі: строкова заборгованість за кредитом - 13 732 932,43 євро, прострочена заборгованість за кредитом - 1 125 000,00 євро, заборгованість по процентах - 99 052,88 євро, прострочена заборгованість по процентах - 1 152 584,51 євро. (т.1, а.с. 296-297).

13.11.2017 року позивач звернувся до ОСОБА_5 з вимогою за вих. № 02-29/67-15422 про повне погашення заборгованості, в якій просило протягом 2 робочих днів з дати надсилання банком цієї вимоги повернути банку існуючу прострочену заборгованість за договором кредиту, що станом на 13.11.2017 року становить 16 192 113,89 євро, в тому числі: заборгованість за кредитом в розмірі 14 857 932,43 євро, заборгованість по процентах - 1 334 181,46 євро. (т.1, а.с. 299-301).

14.11.2017 року Фірма "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю листом за вих. № 564/11-д/в надало відповідь позивачу на його вимогу від 30.10.2017 року, в якій відповідач-2 визнав наявність боргу перед банком, проте зазначив, що не в змозі виконати вимогу банку та просив здійснити реструктуризацію боргу. Також, відповідачем-2 за первісним позовом запропоновано банку розглянути можливість погашення заборгованості частиною заставного майна шляхом передачі на баланс банку. (т.1, а.с. 304-305).

Як встановлено судами, 20.12.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.М. вчинено виконавчі написи №7858, №7859, №7860, №7861 та №7862, якими звернено стягнення на майно, яке належало Фірмі "Т.М.М." - ТзОВ на підставі договорів іпотеки.

Таким чином, після реалізації предметів іпотеки при виконанні цих виконавчих написів, отримані від іпотечного майна кошти, були спрямовані позивачем на часткове погашення заборгованості по кредиту, що підтверджується копіями платіжних доручень та банківськими виписками по рахунку Фірми "Т.М.М." - ТзОВ, що містяться в матеріалах справи.

За таких обставин, АТ "Альфа-Банк" звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 (поручитель) та Фірми "Т.М.М." - ТзОВ (боржник) про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 252-СВ (в редакції від 29.04.2014 року) з урахуванням додаткової угоди № 48 від 30.09.2016 року в розмірі 7 097 868,68 євро.

Позов у даній об`єднаній справі обґрунтований тими обставинами, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником/відповідачем 2 (Фірмою «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю) своїх зобов`язань за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 року у позичальника/відповідача 2 виникла заборгованість у сумі 7 097 868, 68 Євро (заборгованість за кредитом). Так як виконання зобов`язань позичальника було забезпечено порукою на підставі Договору поруки від 30.09.2016 року, укладеним з відповідачем 1/позивачем за зустрічним позовом ( ОСОБА_5 ), наявні підстави для стягнення вказаної суми боргу за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 року як позичальника (відповідача 2), так і з поручителя (відповідача 1).

Разом із тим, не погоджуючись з позовними вимогами АТ "Альфа-Банк", ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про визнання недійсним договору поруки від 30.09.2016 року, обґрунтовуючи її тим, що банком не надавалися грошові кошти за додатковою угодою № 47 від 29.04.2014 року, а тому обов`язок повертати грошові кошти за цією угодою не виник, внаслідок чого відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення зобов`язання, яке не виникло.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що відповідно до умов Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014) грошові кошти за вказаною додатковою угодою позичальнику/відповідачу 2 не надавались. За твердженням позивача за зустрічним позовом/поручителя, на момент укладення договору поруки сторони не могли вдатися до заходів для забезпечення такого основного зобов`язання, яке на час укладення договору поруки не існувало в дійсності в силу того, що відповідний обов`язок за цим договором міг виникнути у позичальника лише з часу отримання ним грошових коштів. Таким чином, як вказує позивач за зустрічним позовом, Договір поруки від 30.09.2016 року суперечить ст.ст. 548, 553 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання його недійсним.

Після звернення позивача за первісним позовом до суду банком 14.05.2021 року було погашено частину заборгованості позичальника за кредитом у розмірі 381 125, 70 Євро за рахунок оприбуткованого нерухомого майна, про що подано письмові пояснення до яких долучено меморіальний ордер №258108507 від 14.05.2021 року (т.5, а.с. 104) та довідку про заборгованість станом на 15.12.2021 року. (т.5, а.с. 165-166).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виконуючи вказівки Верховного Суду під час нового розгляду встановив, що оскільки належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується отримання відповідачем 2 кредиту за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 року у загальному розмірі 68 101 037, 91 Євро, та погашення кредиту у розмірі 61 003 169,23 Євро (з урахуванням оприбуткованого майна відповідно до виконавчих написів нотаріуса), у відповідача 2 (позичальника) станом на дату звернення позивача за первісним позовом до суду виникла заборгованість за кредитом у сумі 7 097 868, 68 Євро. В той же час, предмет спору (стягнення частини заборгованості у розмірі 381 125, 70 Євро) припинив своє існування після звернення позивача за первісним позовом з даним позовом до суду, тому наявні підстави закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідачів суми основного боргу у розмірі 381 125,70 Євро на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України (у зв`язку з відсутністю предмета спору). Місцевий господарський суд також встановив, що банком не було в будь-якому випадку пропущено строк позовної давності. Таким чином, так як відповідач 1 за первісним позовом є поручителем перед банком за виконання зобов`язань відповідача 2 за первісним позовом за Кредитним договором № 252-СВ від 04.03.2004 року (з урахуванням додаткових угод), суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі 1 та 2 за первісним позовом солідарно відповідають перед позивачем за неналежне виконання умов вказаного кредитного договору. Щодо зустрічного позову судом першої інстанції встановлено, що ті обставини, що за додатковими угодами №47 та №48 кредитні кошти відповідачу 2 вже не надавались, а вказаними додатковими угодами по суті було встановлено розстрочення повернення кредиту (та сплати процентів) після настання кінцевого строку виконання вказаних зобов`язань, жодним чином не вказують на обставини недійсності Договору поруки від 30.09.2016 року, про які вказує позивач за зустрічним позовом, оскільки він поручився за виконання дійсного (вже існуючого) зобов`язання, виконання якого сторони кредитного договору розстрочили відповідно до графіку погашення.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, погоджується з викладеними вище висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Отже, враховуючи доводи апеляційних скарг, а саме те, що строк дії кредитного договору припинився 31.01.2014 року, додаткові угоди №47 та №48 до кредитного договору є окремим договорами, а не невід`ємними частинами кредитного договору, колегія суддів вважає за доцільне першочергово надати правову оцінку зустрічним позовним вимогам про визнання недійсним договору поруки від 30.09.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною другою статті 548 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем 1 договору поруки (30.09.2016 року), у відповідача 2 (позичальника) існувала заборгованість з повернення кредиту у сумі 14 857 932,43 Євро (тіло кредиту).

В додатковій угоді № 46 від 16.12.2013 року до кредитного договору № 252-СВ (у новій редакції від 30.03.2007 року) сторони погодили, що банк відповідно до умов та на термін цього договору надає позичальнику револьверну кредитну лінію з загальною сумою фінансування 15 376 721,00 євро з можливістю отримати в євро та з терміном фінансування до 31.01.2014 року (п.1.1. угоди).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в п. 11.1. кредитного договору № 252-СВ в новій редакції додаткової угоди № 26 від 30.03.2007 року, передбачено, що цей договір набуває чинності на дату його підписання належним чином та зберігає силу до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Дія кредитного договору № 252-СВ від 04.03.2004 року в новій редакції від 30.03.2007 року припиняється за письмовим повідомленням банком позичальника при невиконанні позичальником вимог розділу 2 договору протягом періоду, вказаного в п. 2.1. цього договору. У такому випадку сторони застосовуватимуть положення договору, які діяли по 29.03.2007 року включно, та положення додаткової угоди № 26 від 30.03.2007 року до договору, за виключенням положень кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року в новій редакції від 30.03.2007 року.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно з умовами додаткової угоди № 47 від 29.04.2014 року, банком здійснено реструктуризацію існуючого боргу позичальника з повернення кредитних коштів та процентів на момент укладення цієї додаткової угоди, а не рефінансування, як зазначалось скаржниками.

В пункті 1.3. додаткової угоди № 47 від 29.04.2014 року зазначено, що сума заборгованості за кредитом станом на 29.04.2014 року становить 15 376 721,00 євро.

При цьому, в пункті 3.2. додаткової угоди № 47, сторони погодили графік погашення позичальником заборгованості в розмірі 15 376 721,00 євро у період з 2014 року по 2021 рік включно.

Також, у зв`язку з подальшим неналежним виконанням Фірмою "Т.М.М." - ТОВ своїх зобов`язань щодо повернення кредиту з підстав скрутного фінансового становища, банк уклав з позичальником наступну додаткову угоду № 48 від 30.09.2016 року, в якій знову ж таки позичальником підтверджено наявність заборгованості по кредиту на суму 14 857 932,43 євро, а також погоджено оновлений графік погашення заборгованості.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в п. 9, п. 9.3. додаткової угоди № 48, сторони погодили, що з метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим кредитним договором (з урахуванням всіх змін і доповнень), кредитор одночасно з укладенням цієї додаткової угоди укладає з ОСОБА_5 договір поруки.

Також, в листі за вих. № 564/11-д/в від 14.11.2017 року Фірма "Т.М.М." - ТОВ, підписаним ОСОБА_5 (тобто вже після укладення наведених додаткових угод та договору поруки) визнало наявність боргу перед банком, проте зазначило, що не в змозі виконати вимогу банку та просило здійснити реструктуризацію боргу.

З тексту договору поруки слідує, що поручитель поручився за виконання Фірмою «Т.М.М.» - Товариством з обмеженою відповідальністю в повному обсязі усіх існуючих та майбутніх грошових зобов`язань позичальника за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 року в редакції від 29.04.2014 року, що викладена у Додатку до Додаткової угоди №47, з усіма змінами та доповненнями, в тому числі, що викладені в Додатковій угоді №48 від 30.09.2016 року, у тому числі, але не виключно і щодо сплати усіх процентів, комісій, неустойки, регресних та інших сум, що належать до сплати позичальником у відповідності з кредитним договором.

Отже, оскільки станом на дату укладення договору поруки у позичальника (відповідача 2) не припинилось зобов`язання з повернення кредиту у розмірі 14 857 932,43 Євро, то відповідач 1 поручився за існуюче (дійсне) зобов`язання відповідача 2.

Ті обставини, що за додатковими угодами №47 та №48 кредитні кошти відповідачу 2 вже не надавались, а вказаними додатковими угодами по суті було встановлено розстрочення повернення кредиту (та сплати процентів) після настання кінцевого строку виконання вказаних зобов`язань, жодним чином не вказують на обставини недійсності Договору поруки від 30.09.2016 року, про які вказує позивач за зустрічним позовом, оскільки він поручився за виконання дійсного (вже існуючого) зобов`язання, виконання якого сторони кредитного договору розстрочили відповідно до графіку погашення.

Колегія суддів також зазначає, що в п. 6.24. постанови Верховного Суду від 27.09.2022 року у справі №910/6820/20 за позовом Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю до Акціонерного товариства "Альфа-банк" про визнання недійсними результатів торгів, актів про реалізацію, свідоцтва, скасування державної реєстрації, відновлення чинності запису про право власності встановлено, що додаткова угода № 47 та, відповідно, додаткова угода № 48 є саме додатковими угодами до кредитного договору, а не окремими договорами.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову.

Щодо первісних позовних вимог, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною першою ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За приписами ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу.

Місцевий господарський суд встановив, що між позивачем та відповдіачем-2 за первісним позовом укладено кредитний договір №252-СВ від 04.03.2004 року, до якого сторонами неодноразово укладались додаткові угоди, якими у свою чергу вносились зміни та доповнення, а також умови договору викладались в новій редакції.

Також, суд першої інстанції на виконання вказівок Верховного Суду встановив, що на виконання умов Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року (враховуючи додаткові угоди) банком за період з 11.03.2004 року по 16.12.2008 було надано позичальнику (Фірмі «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю) кредит у загальному розмірі 68 101 037, 91 Євро, що підтверджується меморіальними ордерами та банківськими виписками, копії яких долучені позивачем до матеріалів справи.

З банківських виписок з рахунку позичальника вбачається, що станом на 16.12.2013 заборгованість відповідача 2 (Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю) за кредитом становила 15376721,00 Євро.

16.12.2013 року між сторонами укладено Додаткову угоду №46 до Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року, в якій сторони дійшли згоди викласти п. 1.1 кредитного договору у новій редакції, вказавши, що банк надає позичальнику револьверну кредитну лінію з загальною сумою фінансування 15376721,00 Євро з терміном фінансування до 31.01.2014 року.

Втім, судом першої інстанції встановлено, що матеріалами справи не підтверджено, що відповідач 2 повернув банку у встановлений строк (до 31.01.2014 року) кредит у розмірі 15 376 721,00 Євро.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами Цивільного кодексу України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін -календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 Цивільного кодексу України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 Цивільного кодексу України). Цей строк, за загальним правилом, починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони й можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання такого зобов`язання.

Як вже зазначалось, відповідно до п. 11.12 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року договір набирає чинності на дату його підписання належним чином та зберігає силу до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. За взаємною згодою сторін дію договору може бути припинено раніше за останній день терміну кредиту за умови повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Дія договору припиняється за письмовим повідомленням банком позичальника при невиконанні вимог розділу 2 договору протягом періоду, вказаного у пункті 2.1 цього договору.

Відповідно до п. 11.11 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року (в редакції Додаткової угоди №26 від 30.03.2007) цей договір набуває чинності на дату його підписання належним чином та зберігає силу до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Дія кредитного договору в новій редакції від 30.03.2007 року припиняється за письмовим повідомленням банку позичальника при невиконанні позичальником вимог розділу 2 договору протягом періоду, вказаного у п. 2.1 договору.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що з умов Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року (з урахуванням додаткових угод) вбачається, що сторонами погоджений строк дії договору - до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором.

Отже, оскільки відповідачем 2 не надано доказів виконання зобов`язань за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 року у повному обсязі, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що не зважаючи на настання строку виконання позичальником обов`язку з повернення кредиту (та сплати процентів) - до 31.01.2014 року, строк дії Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року не закінчився 31.01.2014 року.

Суд першої інстанції також обґрунтовано встановив, що судом у справі №873/41/19 не досліджувались умови п. 11.11 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року (в редакції Додаткової угоди №26 від 30.03.2007 року), відповідно до якої цей договір набуває чинності на дату його підписання належним чином та зберігає силу до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

В подальшому, 29.04.2014 року між позивачем та відповідачем-2 укладено додаткову угоду № 47 до кредитного договору № 252-СВ (у новій редакції від 30.03.2007 року), якою викладено умови кредитного договору у новій редакції, що викладена в додатку до додаткової угоди № 47 від 29.04.2014 року, відповідно до якої сума заборгованості за кредитом станом на 29.04.2014 року становить 15 376 721,00 євро. Крім того, цією додатковою угодою сторонами погоджено графік погашення кредиту.

Відповідно до п. 4.1 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014) позичальник сплачує банку проценти за отримані та непогашені частки, якщо інше не передбачено договором. Проценти сплачуються за процентною ставкою, визначеною у п. 4.2 договору, та нараховуються щодо кожної частки, що залишається непогашеною, з дати надання частки до дати фактичного погашення такої частки, кожного робочого дня на фактичний залишок заборгованості за часткою (кредитом) на кінець дня. Нарахування процентів за користування кредитом за дні, що не є робочими днями в поточному місяці, здійснюється в останній робочий день перед такими днями. Якщо дні, що не є робочими днями, починаються в поточному місяці та закінчуються в наступному місяці, то нарахування процентів за дні, що не є робочими, в поточному місяці здійснюється в останній робочий день поточного місяця, а нарахування процентів за дні, що не є робочими днями в наступному місяці в наступному місяці здійснюється в перший робочий день такого наступного місяця. Проценти розраховуються на підставі фактичної кількості календарних днів, коли частка є непогашеною, та року з 360 календарних днів.

Отже, Додатковою угодою №47 сторони фактично погодили право банку нараховувати проценти за користування позичальником кредитними коштами у розмірі, визначеному п.п. 4.1, 4.2.1 Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (в редакції Додаткової угоди №47 від 29.04.2014), з дати набрання чинності вказаною додатковою угодою.

При цьому, місцевий господарський суд правомірно встановив, що з 01.02.2014 року по 29.04.2014 року у банку було відсутнє право при нарахуванні відсотків за користування відповідачем 2 кредиту застосовувати ставку, визначену умовами Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 (умов про зворотну дію вказана додаткова угода не містить), втім оскільки Додатковою угодою №47 від 29.04.2014 року, яка набрала чинності 29.04.2014 року, сторони встановили розмір процентів за користування кредитом, здійснене банком нарахування процентів за користування кредитними коштами відповідно до умов договору є правомірним.

Також, як вбачається з матеріалів справи, Фірма "Т.М.М." - ТОВ належним чином свої зобов`язання не виконувало, у зв`язку з чим між позивачем та відповідачем-2 за первісним позовом підписано додаткову угоду №48 від 30.09.2016 року, в якій сторони погодили новий графік погашення кредиту та процентів.

Так, в п. 2 додаткової угоди №48, сторони підтверджують, що на 9 год. 00 хв. дня підписання даної додаткової угоди розмір заборгованості позичальника за кредитним договором становить 15 599 248,20 євро 20 центів, що включає прострочену заборгованість з повернення отриманого кредиту в сумі 14 857 932,43 євро та проценти в сумі 741 315,77 євро. Дана заборгованість не зменшена на суму сплаченого позичальником платежу в розмірі 13 000,00 євро (меморіальний ордер №55 від 29.09.2016). Після зарахування вказаного платежу сума заборгованості складає: прострочена заборгованість з повернення отриманого кредиту в сумі 14 857 932,43 євро та проценти 728 315,77 євро.

Відповідно до п. 3 Додаткової угоди №48 від 30.09.2016 року сторони погодились, що строк кредитування, визначений у п. 1.1 кредитного договору, не змінюється. Кредит повинен бути повністю повернутий банку в строк не пізніше 31.03.2021 року (включно).

У п. 4 Додаткової угоди №48 від 30.09.2016 року сторонами погоджено новий графік повернення позичальником кредиту та сплати процентів за його користування.

З матеріалів справи, що відповідачем-2 за первісним позовом належним чином умови додаткової угоди № 48 від 30.09.2016 року не виконувались, грошові кошти в рахунок погашення кредиту в повному обсязі не сплачувались.

Колегією суддів також встановлено, що внаслідок непогашення заборгованості по тілу кредиту в повному обсязі, банк звернувся до Фірми "Т.М.М." - ТОВ на підставі п. 9.2. кредитного договору з вимогою про повне дострокове погашення заборгованості у розмірі 16 109 569,82 євро, в тому числі: строкова заборгованість за кредитом - 13 732 932,43 євро, прострочена заборгованість за кредитом - 1 125 000,00 євро, заборгованість по процентах - 99 052,88 євро, прострочена заборгованість по процентах - 1 152 584,51 євро.

При цьому, відповідач-2 за первісним позовом в листі № 564/11-д/в від 14.11.2017 року визнав наявну заборгованість у повному обсязі, та зазначив, що унеможливлений її погасити у зв`язку із незадовільним фінансовим становищем, а тому просив банк здійснити реструктуризацію боргу, а також запропонував розглянути можливість погашення заборгованості частиною заставного майна на підставі договорів іпотеки, які були укладені між банком та позичальником.

Разом з тим, суд першої інстанції здійснив аналіз розрахунку заборгованості, долученого позивачем до позовної заяви, та встановлено, що кошти за рахунок оприбуткованого майна за виконавчими написами спочатку були направлені банком на погашенні процентів, але в подальшому були спрямовані на погашення заборгованості за кредитом (тілом кредиту).

В той же час відповідачі не скористались своїм правом та не надали суду власного розрахунку за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 року.

Отже, оскільки колегією суддів вище вже встановлено, що також підтверджено Верховним Судом, додаткова угода № 47 та, відповідно, додаткова угода № 48 є саме додатковими угодами до кредитного договору, а не окремими договорами, місцевий господарський суд обґрунтовано дійщо висновку, що строк дії кредитного договору не закінчився у зв`язку з закінченням терміну фінансування (31.01.2014 року), а вказані додаткові угоди були укладені між сторонами в межах строку дії Кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року.

Колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що для задоволення вимог позивача, було реалізовано іпотечне майно, яке належало відповідачу-2 за первісним позовом, внаслідок чого заборгованість за кредитним договором № 252-СВ від 04.03.2004 (в редакції додаткової угоди № 48 від 30.09.2016) частково погашена.

З розрахунку заборгованості, платіжних доручень, меморіальних ордерів та виписок по рахунку Фірми "Т.М.М." - ТОВ, наданих позивачем за первісним позовом вбачається, що станом на день звернення останнього до суду з позовом заборгованість за кредитним договором № 252-СВ від 04.03.2004 року (в редакції додаткової угоди № 48 від 30.09.2016 року) становить 7 097 868,68 євро.

Окрім того, судом першої інстанції встановлено, що після звернення позивача за первісним позовом до суду банком 14.05.2021 року було погашено частину заборгованості позичальника за кредитом у розмірі 381125,70 Євро за рахунок оприбуткованого нерухомого майна, про що пояснив позивач за первісним позовом у письмових поясненнях (подані до суду 21.12.2021 року) та вбачається з розрахунку заборгованості (долучений до матеріалів справи 21.12.2021 року) та меморіального ордеру №258108507 від 14.05.2021 року.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд керуючись п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України обґрунтовано дійшов висновку закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідачів суми основного боргу у розмірі 381 125, 70 Євро.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, оскільки матеріали справи не містять доказів сплати грошових коштів у розмірі 6 716 742, 98 Євро станом на дату розгляду справи колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності заборгованості у відповідача-2 за кредитним договором № 252-СВ від 04.03.2004 року в редакції додаткової угоди № 48 від 30.09.2016 року у розмірі 6 716 742, 98 євро.

Крім того, в п. 9, 9.3. додаткової угоди № 48 сторони погодили, що з метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим кредитним договором (з урахуванням всіх змін і доповнень), кредитор одночасно з укладенням цієї додаткової угоди укладає, в тому числі, з ОСОБА_5 договір поруки.

Як вбачається із матеріалів справи, в подальшому між позивачем та відповідачем-1 за первісним позовом, укладено договір поруки від 30.09.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_5 поручився перед банком за виконання Фірмою "Т.М.М." - ТзОВ у повному обсязі усіх існуючих та майбутніх грошових зобов`язань позичальника за кредитним договором № 252-СВ від 04.03.2004 року (в редакції від 29.04.2014), що викладена в додатку до додаткової угоди № 47 до кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004 року з усіма змінами і доповненнями, що викладені в додатковій угоді № 48 від 30.09.2016 року, у тому числі, але не виключно і щодо сплати усіх процентів, комісій, неустойки, регресних та інших сум, що належать до сплати позичальником у відповідності з кредитним договором.

В п. 1.6. договору поруки сторони погодили, що відповідно до умов цього договору, поручитель відповідає перед кредитором, як солідарний боржник, та зобов`язаний сплатити банку на вказані банком рахунки всі суми, належні до сплати позичальником за кредитним договором, в разі порушення позичальником зобов`язання щодо сплати відповідної суми коштів за кредитним договором, протягом 2-х робочих днів з дати надіслання банком відповідної письмової вимоги.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Частинами 1, 2 статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З матеріалів справи вбачається, що банк звертався до ОСОБА_5 з вимогою за вих. № 02-29/67-15422 від 13.11.2017 року про повне погашення заборгованості, яка виникла у Фірми "Т.М.М." - ТОВ за кредитним договором № 252-СВ з наступними змінами і доповненнями. Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, ця вимога залишена відповідачем-1 за первісним позовом без задоволення.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 є поручителем перед банком за виконання зобов`язань Фірми "Т.М.М." - ТОВ за кредитним договором № 252-СВ від 04.03.2004 року в редакції від 29.04.2014 року, що викладена в додатку до додаткової угоди № 47 до кредитного договору № 252-СВ від 04.03.2004 року з усіма змінами і доповненнями, в тому числі, що викладені в додатковій угоді № 48 від 30.09.2016 року, колегія суддів дійшла до переконання, що відповідачі солідарно відповідають перед позивачем за неналежне виконання умов вказаного кредитного договору, у зв`язку із чим колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 6 716 742, 98 євро підлягають стягненню з відповідачів солідарно.

Щодо заяви про застосування позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками: 1) має юридичний склад; 2) позначає сплив строку; 3) має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову); 4) застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи; 5) встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом; 6) застосовується лише за ініціативою сторони спору.

Застосування позовної давності в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Місцевий господарський суд встановив, що оскільки відповідач 2 повинен був у строк до 31.01.2014 року повернути кредит за кредитним договором, перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення з позичальника тіла кредиту розпочався 01.02.2014 року.

В той же час, у статті 264 Цивільного кодексу України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз зазначеної норми статті 264 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Слід зауважити, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо у них є докази на підтвердження факту такого переривання. При цьому господарському суду слід мати на увазі таке.

У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина 1 статті 264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно врахувати, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає наявність боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у виді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Як вбачається з матеріалів справи, перебіг позовної давності переривався у зв`язку з визнанням відповідачем 2 боргу за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 року шляхом підписання додаткових угод до нього, зокрема Додаткової угоди №47 від 29.04.2014 року, в якій сторонами було визначено, що сума заборгованості за кредитом станом на 29.04.2014 року становить 15376721,00 Євро та Додаткової угоди №48 від 30.09.2016 року в якій сторони погодили, що на день підписання додаткової угоди розмір заборгованості позичальника за кредитним договором становить 15599248,20 Євро (14857932,43 Євро простроченої заборгованості за кредитом, 741315,77 Євро заборгованості по процентам). Дана заборгованість не зменшена на суму сплаченого позичальником платежу у розмірі 13000,00 євро. Після зарахування вказаного платежу сума заборгованості складає 14857932,43 Євро простроченої заборгованості за кредитом та 728315,77 Євро заборгованості за процентами).

Крім того, відповідно до п. 4 Додаткової угоди №48 від 30.09.2016 року сторони встановили новий графік погашення позичальником заборгованості за кредитом: до 30.09.2017 року - 1 125 000,00 Євро, до 30.03.2018 року - 1 975 000,00 Євро, до 30.09.2018 року - 1 975 000,00 Євро, до 30.03.2019 року - 1 975 000,00 Євро, до 30.09.2019 року - 1 975 000,00 Євро, до 30.03.2020 року - 1 975 000,00 Євро, до 30.09.2020 року - 1 975 000,00 Євро, до 31.02.2021 року - 1 882 932,43 Євро.

Отже, після переривання перебіг позовної давності розпочався заново з урахуванням графіку погашення заборгованості, тобто щодо кожного простроченого платежу окремо.

Крім того, банк звернувся до позичальника (Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю) з вимогою про повне дострокове погашення заборгованості вих. №02-09/67-14744 від 30.10.2017 року, в якій повідомив про те, що станом на 27.10.2017 року заборгованість за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 року становить 16 109 569,82 Євро, з яких строкова заборгованість за кредитом - 13 732 932,43 Євро, прострочена заборгованість за кредитом - 1 125 000,00 Євро, заборгованість по процентах - 99 052,88 Євро, прострочена заборгованість по процентах - 1 152 584,51 Євро.

У відповідь на вказану вимогу, листом вих. №564/11-д/в від 14.11.2017 року позичальник повідомив банк про те, що зовнішні та внутрішні фактори, загострення військової ситуації, політична ситуація, зменшення надходжень (прибутку), знецінення гривні не дають позичальнику змоги виконати вимогу банку про дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 року. При цьому, відповідач 2 просив банк розглянути можливість погашення заборгованості частиною заставного майна шляхом передачі на баланс банку.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд вірно дійшов висновку, що вказаний вище лист відповідача 2 свідчить про визнання позичальником боргу у сумі, вказаній банком, що є перериванням позовної давності.

Крім того, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом, що оскільки банк звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю про стягнення заборгованості за Кредитним договором №252-СВ від 04.03.2004 у розмірі 7 097 868, 68 Євро 23.10.2020 року, а сума боргу є заборгованістю зі сплати останніх платежів за графіком, строк сплати яких наступив у 2019 році, доводи відповідача 2 про пропущення позивачем строку позовної давності є необґрунтованими.

Окрім того, суд першої інстанції дослідив, що банк звертався до ОСОБА_5 з вимогою за вих. № 02-29/67-15422 від 13.11.2017 року про повне погашення заборгованості, яка виникла у Фірми "Т.М.М." - ТОВ за кредитним договором № 252-СВ з наступними змінами і доповненнями, а позов до ОСОБА_5 подано до суду 11.08.2020 року, банком не було в будь-якому випадку пропущено строк позовної давності.

З огляду на вказані обставини, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 року прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_5 задоволенню не підлягають.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано скаржникам вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_5 на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 року у справі №910/11905/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 року у справі № 910/11905/20 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11905/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 26.06.2024 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді І.М. Скрипка

А.О. Мальченко