ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2024 Справа № 914/2693/23(914/3477/23)

Господарський суд Львівської області у складі судді Чорній Л.З., за участі секретаря судового засідання Цурак У.Ю., розглянувши матеріали справи за позовом: ОСОБА_1 , м. Львів

до відповідача: ОСОБА_2

про визнання недійсним одностороннього правочину - заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 03.05.2021 року

у межах провадження у справі №914/2693/23

за заявою: ОСОБА_1 , м. Львів

про неплатоспроможність ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

Представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Львівської області 05.09.2023 надійшла заява ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Ухвалою суду від 07.09.2023 заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність прийнято до розгляду. Підготовче засідання суду призначено на 20.09.2023.

Ухвалою суду від 20.09.2023 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність боржника ОСОБА_1 . Введено процедуру реструктуризації боргів ОСОБА_1 . Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Призначено керуючою реструктуризацією ОСОБА_1 арбітражного керуючого Коваля Віталія Валерійовича (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) №122 від 07.02.2013; адреса: АДРЕСА_3 . Призначено попереднє засідання суду. Офіційно оприлюднено оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) у встановленому законодавством порядку.

Рух справи відображено у відповідних ухвалах суду. Справа №914/2693/23 перебуває на стадії процедури реструктуризації боргів боржника.

27.11.2023 через канцелярію суду подано позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним одностороннього правочину - заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 03.05.2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Згідно із ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Ухвалою суду від 28.11.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним одностороннього правочину - заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 03.05.2024 року, прийнято до розгляду в межах провадження справи №914/2693/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , справу призначено до розгляду на 17.01.2024.

27.12.2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву за вх.№31604/23, яким відповідач провадження у справі просив закрити, у разі подальшого розгляду у задоволенні позову відмовити.

В судове засідання від 17.01.2024 року сторони не з`явилися.

Представником позивача на електронну пошту суду подано клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№1501/24 від 16.01.2024), у зв`язку із неможливістю забезпечити явку у судове засідання.

Адвокатом відповідача через систему Електронний Суд подав клопотання (вх.№1546/24 від 16.01.2024), яким повідомив суд, що не заперечує проти відкладення розгляду справи на іншу дату.

В судове засідання від 21.02.2024 сторони з`явилися. На адресу суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, яким проти позовних вимог заперечив та просить закрити провадження у справі.

В судове засідання від 10.04.2024 сторони з`явилися. Позивачем подано пояснення сформоване в системі «Електронний суд» від 05.04.2024 за вх.№9464/24, якими заперечує викладені у відзиві обставини.

Представником відповідача через канцелярію суду подано додаткові пояснення від 08.04.2024 за вх.№9527/24.

Ухвалою суду від 10.04.2024 розгляд справи відкладено на 15.05.2024.

В судове засідання 15.05.2024 з`явилися представники сторін.

Через систему «Електронний Суд» позивачем подано заяву про приєднання документів до матеріалів справи (вх.№13040/24 від 15.05.2024), якою позивач просить приєднати до матеріалів справи копію заяви гр. ОСОБА_4 щодо факту підписання додаткової угоди до договору позики від 30.08.2017.

Підстави відкладення розгляду справи викладено в ухвалі суду від 15.05.2024, розгляд справи відкладено на 12.06.2024.

У судове засідання 12.06.2024 представник позивача не з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням у відпустці.

Представник відповідача у судове засідання з`явився в режимі відеоконференції, заперечив проти задоволення клопотання про відкладення розгляду справи, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, поясненнях, наданих у судовому засіданні.

Розглянувши клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 202 цього Кодексу.

Статтею 202 ГПК України встановлено наслідки неявки в судове засідання учасників справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 202 ГПК України).

Подаючи до суду клопотання про відкладення розгляду справи заявник не обґрунтовує необхідність відкладення з метою вчинення будь-яких процесуальних дій, що потребують особистої явки представників в судове засідання.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю його представника (з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах.

Враховуючи те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, судом не встановлено наявності обставин, які б унеможливлювали вирішення справи без участі позивача, явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а позиція позивача викладена у позовній заяві та поданих документах, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Через систему «Електронний Суд» позивачем подано заяву про приєднання документів до матеріалів справи (вх.№13040/24 від 15.05.2024), якою позивач просить приєднати до матеріалів справи копію заяви гр. ОСОБА_4 щодо факту підписання додаткової угоди до договору позики від 30.08.2017.

Також, 15.05.2024 в системі «Електронний Суд» позивач сформував заяву, в якій просить визнати поважними причини пропуску процесуального строку та поновити представнику позивача адвокату Кулаку І.О. пропущений строк на подання до суду додаткового доказу заяви громадянина ОСОБА_4 , приєднати вказаний доказ до матеріалів справи №914/2693/23(914/3478/23) та надати йому належну оцінку при винесені рішення у справі.

Пропущення строку на подання до суду копії нотаріальної заяви, вчиненої громадянином ОСОБА_4 про справжність та достовірність додаткової угоди до договору позики від 30 серпня 2017 обґрунтовує тим, що оригінал вказаної заяви громадянина ОСОБА_4 перебував в адвокатському досьє адвоката Дашо А.Ю., який надавав правничу допомогу ОСОБА_1 , в господарській справі №914/1464/23, і лише 14 травня 2024 року згідно акту приймання передачі був переданий адвокату Кулаку І.О. Представник позивача вважає, що він об`єктивно не мав змоги раніше подати вказаний доказ через те, що без оригіналу документу адвокат чи будь-який інший представник не вправі засвідчувати справжність копії документу та подавати такий доказ в суд.

Представник відповідача заперечив проти поновлення строку для подання доказу та долучення доказу до матеріалів справи.

Розглянувши зазначену заяву судом враховується таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Суд зазначає, що правила, які встановлені у статті 80 ГПК України щодо своєчасності подання доказів кореспондуються з принципом диспозитивності, в силу якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Слід зауважити, що встановлення законодавцем часових обмежень на подання доказів спрямоване на неприпустимість зловживання учасниками справи своїми правами, коли через наявність права на подання доказів відповідний учасник буде відтерміновувати винесення судом рішення по суті справи через необхідність дослідження додатково поданих таким учасником доказів.

Аналіз статті 80 ГПК України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги повинні існувати на момент звернення з позовом і на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовом.

Відповідно до ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Відповідно до ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу. Про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою. Ухвалу про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом.

Звертаючись зі заявою про відновлення пропущених процесуальних строків позивач обґрунтовує причини пропуску такого строку тим, що оригінал доказу перебував в адвокатському досьє іншого адвоката, а представник позивача об`єктивно не мав змоги раніше подати вказаний доказ через те, що без оригіналу документу адвокат чи будь-який інший представник не вправі засвідчувати справжність копії документу та подавати такий доказ в суд. Представник позивача знав про існування доказу, проте не зазначав про нього у позовній заяві та не вказував на причини, з яких доказ не може бути подано станом на дату подання позовної заяви.

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (ст.113 ГПК України). Суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства (ст.114 цього ж кодексу). Право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. (ст.118-119 кодексу).

Враховуючи наведене, суд відмовляє у задоволенні заяви про поновлення пропущеного процесуального строку та долучення доказу до матеріалів справи (вх.№13119/24 від 15.05.2024).

За положеннями ч. 2 ст. 207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Щодо клопотання позивача про долучення доказів суд залишає його без розгляду в силу вимог ч. 2 ст. 207 ГПК України.

У відзиві відповідач просить закрити провадження у справі посилаючись на те, що позов боржника ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним одностороннього правочину - заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 03.05.2024 є немайновим спором (про що також зазначено позивачем). Позивачем у цьому спорі не заявлено позовної вимоги щодо застосування наслідків недійсності правочину, що віднесло б його до категорії майнового спору. Також не заявлено жодної іншої майнової вимоги. Відтак заявлено єдину самостійну вимогу про визнання недійсним одностороннього правочину, за яким ОСОБА_1 не є стороною та не укладав його. За таким способом захисту права боржника ОСОБА_1 у цьому спорі не відбувається жодного збільшення активів боржника (позивача) або зміни його майнового стану. Гіпотетичним наслідком вирішення цього спору може бути виключно визнання недійсним одностороннього правочину. який укладено відповідачем, без жодних матеріальних наслідків у цьому спорі. Тобто позовні вимоги до відповідача є немайновими, а спір не стосується питання щодо формування активу боржника (позивача), а тому не є пов`язаним із здійсненням провадження у справі про банкрутство, відтак підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства за місцезнаходженням відповідача. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі № 289/2217/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №289/233/18.

Позивач у поясненнях від 05.04.2024 щодо закриття провадження у справі вказує на те, що в даному випадку хоча законодавцем і віднесено таку категорію справ до немайнових спорів визнання недійсним одностороннього правочину буде мати безпосереднім наслідком зміни майнового стану позивача, а саме: ОСОБА_1 відновить свої права вимоги щодо сплати грошових коштів відповідачем ОСОБА_2 в розмірі 4 329 125,00 грн, що буде складати значну частину активів боржника, окрім того вплине на розмір заявлених кредиторських вимог. Також, зміниться розмір кредиторських вимог ТОВ «Луцька аграрна компанія». У відзиві представник відповідача посилається на судову практику Великої Палати Верховного суду у справах №289/2217/17 та №289/233/18. Представник позивача звертає увагу, що наведена практика не є релевантною. У обох наведених справах предметами судового розгляду було визнання недійсним договорів оренди земельних ділянок, що цілком закономірно розірвання таких договорів не призводить до зміни активів сторін договору, що є цілком відмінним від даної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Згідно з ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Позивач у своїй позовній заяві просить визнати недійсним односторонній правочин заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 03.05.2024, укладену суб`єктом, який подав заяву про визнання кредиторських вимог у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 . Вирішення цього спору матиме прямим наслідком з`ясування питання обґрунтованості і розміру кредиторських вимог цього кредитора.

Суд вважає за необхідне зазначити, якщо спір про недійсність угоди впливає на визначення розміру кредиторських вимог, він розглядається в межах справи про банкрутство.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.06.2024 просив залишити без розгляду клопотання про закриття провадження у справі, викладене в відзиві.

Суд залишає без розгляду вказане клопотання відповідача.

Судом встановлено, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, відповідно до ст. 13 ГПК України, учасникам справи створювались необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

У судовому засіданні 12.06.2024 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позиції сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 травня 2021 ОСОБА_2 вчинено односторонній правочин заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі ст.601 Цивільного Кодексу України.

Вказаною заявою ОСОБА_2 заявляв про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме: погашення грошової вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про сплату 4 329 125,00 грн., які виникли на підставі договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Ореола» КУА» від 13 серпня 2020 року, за рахунок частини грошової вимоги (4 329 125,00 грн.) ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка виникла на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) №28/04-1 від 28.04.2021.

Також повідомлено, що в результаті зарахування зустрічних однорідних вимог:

1. Заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Ореола» КУА від 13.08.2020 становить 0 (нуль) гривень.

Зобов`язання ОСОБА_2 про сплату вартості частки в сумі 4 329 125,00 грн. припинено зарахуванням.

2. Заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором про відступлення права вимоги (цесії) №28/04-1 від 28.04.2021 становить 670 875,00 грн.

Зобов`язання ОСОБА_1 про сплату (повернення позики) у сумі 4 329 125,00 грн. перед ОСОБА_2 припинено зарахуванням.

Разом з тим, у вказаній заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог ОСОБА_2 вимагав негайно сплатити заборгованість за договором про відступлення права вимоги (цесії) №28/04-1 від 28.04.2021 в сумі 670 875,00 грн.

Позивач обгрунтовує позовні вимоги тим, що 26 грудня 2019 додатковою угодою до договору позики б/н від 30 серпня 2017 ТОВ «Луцька аграрна компанія» та ОСОБА_1 досягли згоди викласти п. 2 договору позики б/н від 30 серпня 2017 у новій редакції та передбачити, що зазначену суму грошей позичальник ОСОБА_1 зобов`язується повернути позикодавцеві в строк до 31.12.2032. Повернення позичених грошей буде сплачуватись готівкою через касу позикодавця або в безготівковому порядку на рахунок позикодавця у відповідній установі банку не пізніше 31.12.2032.

Враховуючи наведене, позивач стверджує, що на момент вчинення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 03.05.2021 строк виконання зобов`язання із погашення позики згідно договору позики б/н від 30 серпня 2017 не настав.

Відповідно до частини 1 статті 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Позивач вважає, що відповідачем вчинено односторонній правочин (заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог), який не відповідає вимогам законодавства, а саме: на момент його вчинення не настав строк виконання зобов`язання за договором позики, укладеному між ОСОБА_1 та ТОВ «Луцька аграрна компанія».

Відповідач у відзиві на позовну заяву просить закрити провадження у справі, в разі подальшого розгляду справи відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі та врахувати встановлені судами фактичні обставини стосовно ОСОБА_1 у справах №638/16545/20, №922/1689/21, №922/1690/21, у рішеннях які набрали законної сили.

Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог відповідач вказує на те, що у справі №922/1690/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 судами вже встановлено настання строку повернення позики за договором позики від 30.08.2017 та вирішено спір щодо законності зарахування зустрічних однорідних вимог ОСОБА_2 з ОСОБА_1 , яке відбулось. Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу №922/1690/21 на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 09.06.2022 у справі №922/1690/21 сформував правову позицію, що: 1) правовідносини з зарахування зустрічних однорідних вимог у цій справі є подібними правовідносинам у справі №910/11116/19; 2) застосування висновків Верховного Суду, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 у справі №910/11116/19, під час розгляду цієї справи є необхідним; 3) заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог; 4) як наслідок ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не перевірили аргументів ОСОБА_1 про те, що строк повернення позики не настав, а також не встановили якими доказами підтверджені такі доводи.

Відповідач посилається на те, що вирішуючи спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Верховний Суд у цій постанові зазначив, що незгода ОСОБА_1 із зарахуванням зустрічних однорідних вимог з аргументацією щодо ненастання строку повернення позики повинна підтверджуватись відповідними доказами та перевіряється судом. Відповідач вважає, що враховуючи позицію Верховного Суду у цій справі, обставина щодо настання/ненастання строку повернення позики перевірялась та встановлювалась судами у справі №922/1690/21 на підставі відповідних доказів.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 29.05.2023 у справі №922/1690/21 скасувано рішення Господарського суду Харківської області від 26.01.2023 у справі №922/1690/21 та постановлено прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити. У постанові зазначено: «Обставина щодо перебігу строку виконання зазначеного зобов`язання вже була предметом дослідження в межах зазначеної цивільної справи №638/16545/20, судовими рішеннями в межах якої встановлений факт укладення між сторонами додаткової угоди від 30 листопада 2018 року, якою встановлений строк виконання Позивачем грошового зобов`язання саме 31.12.2020 року, обставин щодо вчинення сторонами правочину на збільшення цього строку на момент розгляду справи судом не встановлено. Отже доводи Позивача та суду першої інстанції щодо відсутності ознак преюдиційності у встановлених рішенням Дзержинського суду м. Харкова від 03.08.2021 року обставин, оскільки наявний в межах даної господарської справи додатковий доказ - Додаткова угода від 30 листопада 2018 року - не досліджувався судом в межах справи цивільної справи №638/16545/20, є такими, що протирічать вищенаведеним нормам ст.ст. 74, 75 ГПК України, оскільки в них йдеться не про дослідження доказу та його оцінці, а про встановлення обставин справи.».

Також, відповідач обгрунтовує заперечення щодо позовних вимог тим, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.08.2021 у справі №638/16545/20 суд вирішив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Луцька аграрна компанія» частину заборгованості за договором позики від 30.08.2017 у сумі 10 000 000 грн. Постановою Харківського апеляційного суду від 25.01.2022 у справі №638/16545/20 рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.08.2021 залишено без змін в частині стягнення заборгованості. За наслідками касаційного розгляду цієї справи, постановою Верховного Суду від 12.10.2022 у справі №638/16545/20 Верховний Суд залишив без змін рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.08.2021 та постанову Харківського апеляційного суду від 25.01.2022. Також у справі №638/16545/20 Верховний Суд залишаючи в силі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.08.2021 та постанову Харківського апеляційного суду від 25.01.2022 у постанові від 12.10.2022 щодо неприйняття цієї додаткової угоди зазначив: «Апеляційний суд, відмовляючи у прийнятті нових доказів, зазначив, що у суді першої інстанції він не зазначав на укладення ним вказаної додаткової угоди, будучи при цьому її стороною, тому не міг не знати про її існування. Даних про неможливість подання наданих доказів до суду першої інстанції матеріали справи не містять. Оскільки позивач не підтвердив суду апеляційної інстанції неможливості подати указані докази у справі в суді першої інстанції, апеляційний суд обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у прийнятті нових доказів». Відповідач вважає, що справа №638/16545/20 є основоположною в питанні остаточно встановленої обставини щодо настання строку повернення позики за договором позики від 30.08.2017.

Обставини справи встановлені судом.

Як встановлено судом, 13.08.2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами" (далі договір), відповідно до умов якого позивач передав у власність відповідача, а відповідач прийняв у власність частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами" в розмірі 29,5%, номінальна вартість якої складає 4 329 125,00 грн.

У п. 4 договору сторони погодили порядок здійснення оплати, а саме: відповідач зобов`язався провести повний розрахунок з позивачем протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього договору.

ОСОБА_1 на виконання умов укладеного договору передав відповідачу частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами", що підтверджується нотаріально засвідченим Актом приймання-передачі від 27.07.2020, копія якого долучена до матеріалів справи.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 суму заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання умов договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства у розмірі 4 749 869,27 грн (де: основний борг - 4 329 125,00 грн; 3% річних в розмірі 76 394,04 грн; збитки від інфляції в розмірі 344 350,23 грн) та покласти судові витрати на відповідача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 26.08.2021, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 10.12.2021 року задоволені позовні вимоги, стягнуто з Відповідача на користь Позивача суму заборгованості у розмірі 4 749 869,27 грн (де: основний борг 4 329 125,00 грн.; 3% річних в розмірі 76 394,04 грн.; інфляційні втрати в розмірі 344 350,23 грн.), а також суму судових витрат у розмірі 71 338,50 грн.

Постановою Верховного Суду від 09.06.2022 рішення господарського суду Харківської області від 26.08.2021 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 10.12.2021 скасовано, справу №922/1690/21 передано на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Рішенням господарського суду Харківської області від 26.01.2023 року позовні вимоги задоволені, стягнуто з Відповідача на користь Позивача суму заборгованості у розмірі 4 749 869,27 грн (де: основний борг - 4 329 125,00 грн; 3% річних в розмірі 76 394,04 грн; інфляційні втрати в розмірі 344 350,23 грн), а також суму судових витрат у розмірі 71 338,50 грн.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 29.05.2023 у справі №922/1690/21 скасувано рішення Господарського суду Харківської області від 26.01.2023 у справі №922/1690/21 та постановлено прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити.

Також судом встановлено, що 28.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Луцька аграрна компанія» (первісний кредитор) та ОСОБА_2 (новий кредитор) укладено Договір про відступлення права вимоги (цесії) № 28/04-1 (далі - Договір цесії).

Відповідно до п. 1.1. Договору цесії, первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право часткової вимоги грошових коштів на суму 5 000 000,00 грн., належне первісному кредитору, і стає частковим кредитором за Договором позики б/н від 30.08.2017 (надалі - Основний договір), укладеним між первісним кредитором та ОСОБА_1 , (надалі іменується «Боржник»).

Новий кредитор набув право вимагати від боржника часткового виконання зобов`язань за основним договором, а саме: право грошової вимоги з повернення частини позики у сумі 5 000 000,00 грн. (п. 1.3 Договору цесії).

Відповідно до п. 1.5. Договору цесії, новому кредитору перейшли права первісного кредитора за Основним договором в обсязі повернення Боржником частини отриманої позики у сумі 5 000 000,00 грн., на умовах, що існували на момент підписання Основного договору, а також права, які виникатимуть із Основного договору в майбутньому пропорційне до зазначеної частини позики.

Новий кредитор сплачує Первісному кредитору грошові кошти у сумі 5 000 000,00 грн не пізніше 28.04.2022, на банківський рахунок Первісного кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

У п. 3.1 договору зазначено, що в момент підписання цього Договору Первісний кредитор передав Новому кредитору належним чином посвідчені копію Договору позики б/н від 30.08.2017, копію додаткової угоди №1 від 30.11.2018 до Договору позики б/н від 30.08.2017, копію додаткової угоди №2 від 25.09.2019 до Договору позики б/н від 30.08.2017, копію виписки по особовому рахунку Первісного кредитора за 29.08.2019, оригінал платіжного доручення №403 від 04.09.2017 з відміткою банку, оригінал платіжного доручення №4 від 04.09.2017 з відміткою банку.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у наведеному пункті договору не вказано про передачу первісним кредитором новому кредитору копії додаткової угоди від 26.12.2019 до договору позики б/н від 30.08.2017, якою продовжено строк повернення позики до 31.12.2032. Позивачем не надано доказів передання новому кредитору копії вказаної додаткової угоди.

Водночас, за змістом частини 2 статті 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 статті 80 ГПК України).

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд здійснює розгляд даної справи на підставі поданих сторонами до матеріалів справи доказів.

30 серпня 2017 між ТОВ «Луцька аграрна компанія» та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 27 830 000 грн зі строком повернення до 31 грудня 2018.

Згідно з додатковою угодою № 2 від 01 жовтня 2018 до вказаного договору позики строк повернення грошових коштів змінено до 30 вересня 2019 року.

Додатковою угодою № 1 від 30 листопада 2018 строк повернення коштів за договором позики узгоджено до 31 грудня 2020.

У листопаді 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Луцька аграрна компанія» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 30 серпня 2017. У лютому 2021 ОСОБА_1 звернувся з зустрічним позовом до ТОВ «Луцька Аграрна Компанія» про визнання недійсним договору позики.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2021 позовні вимоги ТОВ «Луцька Аграрна Компанія» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 користь ТОВ «Луцька Аграрна Компанія» частину основного боргу за договором позики від 30 серпня 2017 року у розмірі 10 000 000 грн та суму сплаченого судового збору 149 990 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Луцька Аграрна Компанія» про визнання недійсним договору позики від 30 серпня 2017 відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 25 січня 2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Прийнято відмову ОСОБА_1 від зустрічного позову до ТОВ «Луцька Аграрна Компанія» про визнання недійсним договору позики від 30 серпня 2017. Визнано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2021 в частині відмови ОСОБА_1 від позову нечинним. Провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Луцька Аграрна Компанія» про визнання недійсним договору позики від 30 серпня 2017 року закрито у зв`язку з відмовою від позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 12 жовтня 2022 у справі № 638/16545/20 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 січня 2022 в частині задоволення позовної вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцька Аграрна Компанія» про стягнення з ОСОБА_1 частини заборгованості залишено без змін.

У вказаній постанові Верховний Суд зазначив: « ОСОБА_1 під час розгляду справи судом апеляційної інстанції надано нові докази: копію додаткової угоди від 26 грудня 2019 року до договору позики від 30 серпня 2017 року, за умовами якої позичальник ОСОБА_1 зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики в строк до 31 грудня 2032. Апеляційний суд, відмовляючи у прийнятті нових доказів, зазначив, що у суді першої інстанції він не зазначав на укладення ним вказаної додаткової угоди, будучи при цьому її стороною, тому не міг не знати про її існування. Даних про неможливість подання наданих доказів до суду першої інстанції матеріали справи не містять. Оскільки позивач не підтвердив суду апеляційної інстанції неможливості подати указані докази у справі в суді першої інстанції, апеляційний суд обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у прийнятті нових доказів».

Як вбачається з матеріалів справи, 03 травня 2021 ОСОБА_2 вчинено односторонній правочин заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі ст.601 Цивільного Кодексу України.

Вказаною заявою ОСОБА_2 заявляв про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме: погашення грошової вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про сплату 4 329 125,00 грн., які виникли на підставі договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Ореола» КУА» від 13 серпня 2020 року, за рахунок частини грошової вимоги (4 329 125,00 грн.) ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка виникла на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) №28/04-1 від 28.04.2021.

Також повідомлено, що в результаті зарахування зустрічних однорідних вимог:

1. Заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Ореола» КУА від 13.08.2020 становить 0 (нуль) гривень.

Зобов`язання ОСОБА_2 про сплату вартості частки в сумі 4 329 125,00 грн. припинено зарахуванням.

2. Заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором про відступлення права вимоги (цесії) №28/04-1 від 28.04.2021 становить 670 875,00 грн.

Зобов`язання ОСОБА_1 про сплату (повернення позики) у сумі 4 329 125,00 грн. перед ОСОБА_2 припинено зарахуванням.

У вказаній заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог ОСОБА_2 вимагав негайно сплатити заборгованість за договором про відступлення права вимоги (цесії) №28/04-1 від 28.04.2021 в сумі 670 875,00 грн.

Оцінка суду.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Статтями 202, 203 Господарського кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Отже, заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином.

Відповідно до положень статті 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до положень статті 602 Цивільного кодексу України не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Слід зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2018 у справі № 914/3217/16 зазначено, що вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо).

З огляду на положення чинного законодавства зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку має на меті оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, що становлять предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати КГС у складі ВС від 22.01.2021 у справі №910/11116/19 зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами. Вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам (стаття 601 ЦК України): бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); - бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); - строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги відсутністю однією з вимог до заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог. Позивач вважає, що на момент вчинення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 03.05.2021 строк виконання зобов`язання із погашення позики згідно договору позики б/н від 30 серпня 2017 не настав, оскільки продовжений додатковою угодою від 26.12.2019 до 31.12.2032.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 30.08.2017 у сумі 10 000 000 грн. суди у справі №638/16545/20 встановили факт укладання (підписання) договору позики від 30.08.2017 та додаткових угод до нього між ОСОБА_1 та ТОВ «Луцька аграрна компанія», факт отримання ОСОБА_1 позики за відповідним договором у сумі 27 820 000 грн, факт настання строку повернення позики за договором позики від 30.08.2017, факт прострочення та невиконання ОСОБА_1 зобов`язання щодо повернення позики у сумі 25 374 278,98 грн.

Відповідач посилається на те, що рішення суду у справі №638/16545/20 знаходиться на стадії примусового виконання.

Тобто, наведене свідчить, що станом на момент вчинення оспорюваного одностороннього правочину, строк виконання вимог, які підлягали зарахуванню настав.

Як вже зазначалось судом, однією з умов для здійснення зарахування зустрічних вимог є безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань.

Відповідно до правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 914/2326/18, аналіз норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги.

Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Наслідком здійснення такого правочину є припинення як обов`язку заявника перед адресатом, так і обов`язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зумовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням.

Таким чином, зобов`язання може бути припинено шляхом зарахування зустрічних заборгованості за наявності умов, установлених статтею 601 Цивільного кодексу України, та за відсутності обставин, передбачених статтею 602 Цивільного кодексу України, за яких зарахування зустрічних вимог не допускається.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що односторонній правочин - заява про зарахування зустрічних однорідних вимог від зарахування зустрічних однорідних вимог від 03.05.2021 року, є вчиненим у відповідності до норм чинного законодавства України, підстав для визнання його недійсним немає.

Судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Сплачена сума судового збору у розмірі 2 684,00 грн, відповідно до ст. 123, ст.129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 13, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-241 ГПК України, ст.ст. 1, 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним одностороннього правочину - заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 03.05.2021 року відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складений 20.06.2024

Суддя Чорній Л.З.