УХВАЛА

20 червня 2024 року

м. Київ

cправа № 916/3065/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н. М. - головуючий, Кондратова І. Д., Студенець В. І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС"

на рішення Господарського суду Одеської області

у складі судді Нікітенка С. В.

від 01.02.2024 та

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Таран С. В., Богатир К. В., Поліщук Л. В.

від 13.05.2024

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС"

до Комунального підприємства "ОДЕСМІСЬКЕЛЕКТРОТРАНС"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ГАРДІАН"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1

про стягнення 31 356,74 грн,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АРКС" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Комунального підприємства "ОДЕСМІСЬКЕЛЕКТРОТРАНС" про стягнення 31 356,74 грн збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю правових підстав для стягнення з Комунального підприємства "ОДЕСМІСЬКЕЛЕКТРОТРАНС", як власника транспортного засобу винної сторони, на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС", як страховика потерпілої сторони, різниці між фактичним розміром шкоди і сплаченим страховиком Комунального підприємства "ОДЕСМІСЬКЕЛЕКТРОТРАНС" (Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Гардіан") страховим відшкодуванням у зв`язку з подією (ДТП), яка сталась 09.09.2021.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 01.02.2024 у справі № 916/3065/22 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою від 13.05.2024 Південно-західний апеляційний господарський суд залишив без змін рішення Господарського суду Одеської області від 01.02.2024 у справі № 916/3065/22.

31 травня 2024 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АРКС" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Одеської області від 01.02.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2024 у справі № 916/3065/22.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 1 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Згідно з частиною 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною 7 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" установлено у 2022 році прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2 481,00 грн.

Таким чином, відповідно до пункту 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справа № 916/3065/22 є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на дату подання позову (100 х 2 481,00 грн = 248 100,00 грн).

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).

Отже Верховному Суду надано право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у статті 287 Господарського процесуального кодексу України, що узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

В касаційній скарзі Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АРКС" зазначає, що справа має значний суспільний інтерес та фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та полягає у тому, що суди систематично позбавляють потерпілу особу права отримати завдані збитки. Скаржник зауважує, що у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів більшість справ є малозначними, отже, на думку Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС", через подібні рішення судів першої та апеляційної інстанцій в Україні потерпіла особа не захищена на законодавчому рівні перед особами, які повинні нести цивільно-правову відповідальність за відшкодування шкоди. Скаржник не погоджується із тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди посилаються на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц виключно в абзаці покладання обов`язку відшкодування шкоди в межах ліміту страхового відшкодування на відповідача, використовуючи її відокремлено від суті постанови від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц та відокремлено від загальної позиції суду та ігноруючи позицію, викладену в пункті 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди".

Розглянувши викладені Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АРКС" доводи щодо наявності випадків для касаційного оскарження судових рішень у малозначній справі, передбачених підпунктами "а" та "в" пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Суд дійшов висновку, що твердження заявника про те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до частини 4 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

При цьому, фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права є метою вирішення виключної правової проблеми, яка має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.

Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Поряд із цим зазначені у касаційній скарзі доводи та аналіз оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що справа № 916/3065/22 має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики і її розгляд Верховним Судом є необхідним для забезпечення розвитку права, оскільки у поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами.

За оцінкою Суду касаційна скарга також не містить переконливих аргументів, які б свідчили, що справа № 916/3065/22 має значний суспільний інтерес, оскільки незгода з ухваленими рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок їх прийняття, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судових рішень не на користь позивача є звичайним передбачуваним процесом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

За змістом статті 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Відповідно до частини 1 статті 46 цього Кодексу сторони користуються рівними процесуальними правами.

На підставі наведеного надання стороні будь-яких переваг, зважаючи на сферу її діяльності, правовий статус, предмет спірних відносин, призведе до порушення одної з основних засад господарського судочинства - рівності учасників судового процесу перед законом і судом.

Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку, що скаржник не навів обґрунтованих доводів, що справа № 916/3065/22 має значний суспільний інтерес та фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а отже Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АРКС" не дотримано умови допуску малозначної справи до касаційного оскарження, передбачені підпунктами "а" та "в" пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням наведеного, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі № 916/3065/22 за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" на рішення Господарського суду Одеської області від 01.02.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2024 згідно з пунктом 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 12, 163, 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 916/3065/22 за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" на рішення Господарського суду Одеської області від 01.02.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2024.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Н. М. Губенко

Судді І. Д. Кондратова

В. І. Студенець