РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.04.2024Справа № 910/11635/23

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовомФізичної особи-підприємця Зінькевич Галини Миколаївни ( АДРЕСА_1
до Фізичної особи-підприємця Лебедєва Богдана Андрійовича ( АДРЕСА_2 )
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача
Товариство з обмеженою відповідальністю "К. С. І." (03148, місто Київ, вулиця Купріанова, будинок 8).
проусунення перешкод у користуванні майном
Представники
від позивачаЖук О.Б.
від відповідачане з`явився
від третьої особиГербеда Г.Г.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

21.07.2023 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Зінькевич Галини Миколаївни з вимогами до Фізичної особи-підприємця Мазуренко Оксани Леонідівни про усунення перешкод у користуванні майном.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України створює перешкоди в користуванні позивачем, як володільцем, своїм майном, шляхом протиправного розміщення незаконного зведеного приміщення та здійснення підприємницької діяльності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.07.2023 відкрито провадження у справі № 910/11635/23, розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 04.09.2023

01.08.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи.

25.08.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

В підготовчому засіданні 04.09.2023 прокольною ухвалою суд оголосив перерву до 25.09.2023.

12.09.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив.

25.09.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові пояснення.

В підготовчому засіданні 25.09.2023 прокольною ухвалою суд оголосив перерву до 23.10.2023.

13.10.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла про залучення у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2023 суд, в порядку статті 120 Господарського процесуального кодексу України, повідомив учасників судового процесу про оголошення перерви підготовчому засіданні на 06.11.2023.

02.11.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про проведення засідання без участі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.11.2023 залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "К. С. І." в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, а також повідомлено учасників судового процесу про оголошення перерви підготовчому засіданні на 20.11.2023

13.11.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 виправлено допущену в протоколі Господарського суду міста Києва від 06.11.2023 описку.

16.11.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2023 суд, в порядку статті 120 Господарського процесуального кодексу України, повідомив учасників судового процесу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 07.12.2023.

29.11.2023 до Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшли пояснення щодо позову.

07.12.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про виконання вимог ухвал суду.

07.12.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява по заміну неналежного відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2023 постановлено повернутися до розгляду справи № 910/11635/23 у підготовчому провадженні та продовжити підготовче засідання, замінено відповідача - Фізичну особу-підприємця Мазуренко Оксану Леонідівну на належного відповідача - Фізичну особу-підприємця Лебедєва Богдана Андрійовича, розгляд справи № 910/11635/23 постановлено почати спочатку, підготовче засідання призначено на 11.01.2024.

18.12.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2024 суд, в порядку статті 120 Господарського процесуального кодексу України, повідомив учасників судового процесу про оголошення перерви підготовчому засіданні на 12.02.2024.

12.01.2024 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 суд, в порядку статті 120 Господарського процесуального кодексу України, повідомив учасників судового процесу про призначення підготовчого засідання на 19.02.2024.

07.02.2024 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи.

16.02.2024 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли пояснення.

19.02.2024 до Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшли заперечення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2024 суд, в порядку статті 120 Господарського процесуального кодексу України, повідомив учасників судового процесу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 14.03.2024.

28.02.2024 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи нових доказів.

В судовому засіданні 14.03.2024 прокольною ухвалою суд оголосив перерву до 01.04.2024, а також на 26.03.2024 призначено огляд доказів за їх місцезнаходженням.

Судове засідання, призначене на 01.04.2024, не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2024 суд, в порядку статті 120 Господарського процесуального кодексу України, повідомив учасників судового процесу про призначення судового засідання на 15.04.2024.

В судове засідання 15.04.2024 з`явились представники сторін та надали пояснення по суті спору.

Представник позивача в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечує проти заявлених позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову.

Представник третьої особи в судове засідання 15.04.2024 не з`явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 15.04.2024 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Зінькевич Галина Миколаївна вказує, що є власником нежитлового приміщення № 25 на першому поверсі з цільовим призначенням "хол", групи приміщень № 11 площею 60,6 кв.м. за адресою місто Київ, вулиця Жмеринська, будинок 30

На підтвердження права власності позивач посилається на наступні документи: технічний паспорт група нежитлових приміщень № 15, 11 (інвентаризаційна справа № 1127/07/20) від 27.07.2020, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 218846926 від 03.08.2020, технічний паспорт група нежитлових приміщень, які є самостійним об`єктом нерухомого майна № 259/09/23 від 12.09.2023.

Тож, як вказує позивач, він є власником нежитлового приміщення № 25 на першому поверсі з цільовим призначенням "хол", групи приміщень № 11 площею 60,6 кв.м. за адресою місто Київ, вулиця Жмеринська, будинок 30 .

У позовній заяві Фізична особа-підприємець Зінькевич Галина Миколаївна посилається на те, що у вказаному холі площею 60,6 кв.м., що належить на праві власності позивачу, знаходиться самовільно зведене та зайняте приміщення в якому здійснює свою діяльність Фізична особа-підприємця Лебедєв Богдан Андрійович без належних на те правових підстав. На підтвердження здійснення відповідачем господарської діяльності позивач надає фотографії будівлі та приміщення вхідної групи у будівлю за адресою місто Київ, вулиця Жмеринська, будинок 30 .

Отже, обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначає, що безпідставне перебування вказаного приміщення у фактичному володінні та користуванні Фізичної особи-підприємця Лебедєва Богдана Андрійовича грубо порушує права позивача на мирне володіння своїм майном, у зв`язку з чим позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні Фізичною особи-підприємця Зінькевич Галини Миколаївни своїх прав щодо користування майном, а саме нежитловим приміщенням № 25 на першому поверсі з цільовим призначенням "хол" , групи приміщень № 11 площею 60,6 кв.м. за адресою місто Київ, вулиця Жмеринська, будинок 30 , шляхом виселення Фізичної особи-підприємця Лебедєва Богдана Андрійовича з безпідставно займаного приміщення.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач зазначає, що здійснює свою господарську діяльність (заклад Ізі Кава) в приміщенні за адресою вулиця Кіпріанова, будинок 8, право користування яким останньому надано на підставі договору оренди нежитлового приміщення № 20 площею 14,7 м.кв. відокремленої групи приміщень № 3 на першому поверсі приміщення, що знаходиться за адресою вулиця Кіпріанова, будинок 8, та не порушує прав та інтересів позивача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Надаючи правову оцінку належності обраного особою способу захисту, належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Необхідно враховувати, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини від 13.05.1980 у справі "Артіко проти Італії", пункт 32 рішення від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України"), тобто, у кінцевому результаті, ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Абзацом 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003 передбачено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Як визначено статтею 15 Цивільного кодексу України , кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права.

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Законодавець у частинах першій та другій статті 4 Господарського процесуального кодексу України встановив, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини першої та другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосудця, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

За приписами статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц).

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц). Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19), а також, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

З урахуванням предмета та підстав позову суд має розглядати лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено. У тому ж разі, якщо за змістом заявлених позовних вимог (а не з огляду на обставини справи) задоволення позову є неможливим, немає, як видається, підстав стверджувати про наявність юридичного спору. Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами, а не давати одній зі сторін за відсутності для цього юридичних підстав сподівання на те, що вона в майбутньому отримає бажане для неї рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №369/10789/14-ц).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Обрання позивачами неефективного способу захисту порушеного права є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.

У цій справі, позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні Фізичною особи-підприємця Зінькевич Галини Миколаївни своїх прав щодо користування майном, а саме нежитловим приміщенням № 25 на першому поверсі з цільовим призначенням "хол" , групи приміщень № 11площею 60,6 кв.м. за адресою місто Київ, вулиця Жмеринська, будинок 30 , шляхом виселення Фізичної особи-підприємця Лебедєва Богдана Андрійовича з безпідставно займаного приміщення.

При цьому позивач зазначає, що його право та інтерес порушені, оскільки Фізична особа-підприємець Лебедєв Богдан Андрійович незаконно та без належних правових підстав здійснює свою господарську діяльність у приміщенні (на площах), що належить на праві власності позивачу

Відповідно до закріпленого у статті 387 Цивільного кодексу України загального правила власник має необмежене право витребувати власне майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 Цивільного кодексу України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Наведеною нормою права передбачено вичерпний перелік умов, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких умов є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Тож можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Під час розгляду даної справи, відповідно до протоколів огляду доказів за їх місцезнаходженням від 26.03.2024, при огляді приміщень за адресою: м. Київ, вул. Жмеринська, 30 та за адресою: м. Київ, вул. Академіка Кіпріанова, будинок 8, та дослідженні, наданих позивачем та третьою особою технічних паспортів № 259/09/23 від 12.09.2023 та № 1040/23 від 09.10.2023, судом встановлено, що приміщення на першому поверсі з цільовим призначенням "хол", яке перебуває у власності Фізичною особи-підприємця Зінькевич Галини Миколаївни та Товариства з обмеженою відповідальністю "К. С. І." та по суті юридично знаходяться за різними адресами, фізично є одним і тим же приміщенням, спір щодо витребування якого із володіння відповідача є предметом розгляду у даній справі.

Вказане свідчить про те, що має місце подвійна реєстрація одного і того ж об`єкту, якому присвоєні окремі індивідуальні номери та поштові адреси.

Таким чином судом встановлено, що заявлений до відповідача позов про усунення перешкод у користуванні майном не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення прав володіння, користування та розпорядження спірним майном, оскільки за встановлених судом обставин по суті третьою особою не визнається право власності позивача на вказане приміщення.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що вимога про усунення перешкод у користуванні майном задоволенню не підлягає в зв`язку з обранням позивачами неефективного способу захисту.

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 74, ст.ст. 76-79, ст. 86, ст. 123, ст. 129, ст.ст. 232-233, ст.ст. 237- 238, ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено: 21.06.2024

Суддя Н.Плотницька