РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.06.2024Справа № 910/3700/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., за участі секретаря судового засідання Саруханян Д.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама"

до фізичної особи-підприємця Музиченка Максима Миколайовича

про стягнення 22127,91 грн.

за участі представників:

від позивача: Куць О.Т.

від відповідача: Грушка В.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Музиченка Максима Миколайовича про стягнення за договором на право тимчасового користування місцем (-ями) для розміщення рекламного (-их) засобу (-ів), що перебуває (-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва від 23.12.2015 № 2226/13 основного боргу в сумі 10342,08 грн., штрафу в розмірі 15 % у сумі 1551,35 грн., трьох процентів річних у сумі 1686,73 грн., інфляційних втрат у сумі 6747,52 грн. та пені в розмірі 1800,23 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.05.2024 задоволено клопотання фізичної особи-підприємця Музиченка Максима Миколайовича про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 11.06.2024 року.

У судовому засіданні 11.06.2024 оголошено перерву до 20.06.2024 року.

У відзиві на позовну заяву відповідач наголошував на тому, що не укладав та не підписував договір, волевиявлення на укладення такого договору у відповідача було відсутнє, та підпис на договорі не належить відповідачу чи його представнику. До того ж, предметом договору є платне розміщення зовнішньої реклами на об`єктах, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Києва, зокрема на будинку 169 по вул. Антоновича в м. Києві. Водночас, даний будинок до комунальної власності територіальної громади м. Києва не належить та є приватною власністю окремих фізичних та юридичних осіб.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що відповідачем не надано доказів на підтвердження викладених у відзиві обставин.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

23.12.2015 між позивачем (підприємство) та відповідачем (розповсюджувач) укладено договір на право тимчасового користування місцем (-ями) для розміщення рекламного (-их) засобу (-ів), що перебуває (-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва № 2226/13.

Відповідно до п. 1.1 Договору за цим договором на підставі відповідного наказу дозвільного органу про встановлення пріоритету на місце(-я) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), дозволу(-ів) на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці, наданого(-их) на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), розповсюджувачеві надається право тимчасового користування місцем(-ями) для розміщення, рекламного (-их) засобу(-ів) (далі - РЗ), що перебуває(-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва, його районів або повноваження щодо розпорядження яким(-и) здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва (далі - право тимчасового користування), за умов повного дотримання розповсюджувачем цього договору та Порядку розміщення реклами в місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради № 37/6253 від 22 вересня 2011 року, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок), а розповсюджувач - користуватися наданим йому правом тимчасового користування, своєчасно та згідно з умовами цього договору перераховувати плату за право тимчасового користування виключно на поточний рахунок підприємства, належним чином, своєчасно та у повному обсязі виконувати свої обов`язки за цим договором та не зловживати наданими розповсюджувачу правами.

Згідно з пунктом 3.1. Договору адресні програми на пріоритет - це перелік місць для розміщення РЗ, на які розповсюджувачем встановлено пріоритет. Адресна програма на пріоритет має відображати перелік місць для розміщення РЗ, на які встановлено пріоритет, дату та строк дії пріоритету, відомості про плату за право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів за місяць.

Відповідно до п. 3.2 та п. 3.6. Договору адресні програми на право тимчасового користування - це перелік місць для розміщення РЗ, на які розповсюджувачу надано дозволи на розміщення РЗ. Адресна програма на право тимчасового користування має відображати перелік місць для розміщення РЗ, на які розповсюджувачу надано дозволи на розміщення РЗ, вид РЗ, дату початку та закінчення строку дії договору на розміщення зовнішньої реклами, а також відомості про плату за право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів за місяць, що відповідає виду РЗ та визначається згідно відповідного розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Адресні програми є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з пунктом 5.2.3 договору розповсюджувач зобов`язаний не пізніше 25 числа поточного місяця, отримувати та сплачувати рахунки за тимчасове користування, у тому числі у разі встановлення пріоритету.

У пункті 6.1 договору сторони домовились, що ціною цього договору є плата за право тимчасового користування, розрахована згідно з вимогами Порядку, цього договору, згідно встановлених за розповсюджувачем пріоритетів та наданих дозволів, вказаних у відповідних адресних програмах.

Розмір плати за право тимчасового користування встановлюється виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та нараховується підприємством відповідно до вимог Порядку та умов цього договору (пункт 6.2 договору).

Відповідно до пункту 6.3 договору підставою для нарахування плати за право тимчасового користування місцями та внесення розповсюджувачем відповідної плати є рішення дозвільного органу та/або виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та укладений договір.

Пунктами 6.7, 6.8 договору передбачено, що розрахунковим періодом надання права тимчасового користування та нарахування плати за тимчасове користування місцем є календарний місяць. Плата за право тимчасового користування місцем нараховується підприємством щомісячно та перераховуються розповсюджувачем не пізніше 25-го числа поточного місяця в розмірах, зазначених у рахунках. Факт неотримання рахунку не звільняє розповсюджувача від здійснення плати за право тимчасового користування.

У пункті 6.9 договору вказано, що акт приймання-передачі до договору із наведеним у ньому розрахунку плати за право тимчасового користування підтверджує факт надання права тимчасового користування у відповідному розрахунковому періоді.

Згідно з пунктом 8.1 договору останній вступає в юридичну силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє щодо кожного місця розміщення РЗ протягом строку дії встановленого пріоритету та/або дозволу. Припинення пріоритету або дозволу щодо окремого місця для розміщення РЗ у разі наявності в розповсюджувача інших діючих пріоритетів та/або дозволів не тягне за собою припинення цього договору в цілому.

Згідно адресної програми № 1 від 23.12.2015 та адресної програми № 2 від 24.10.2016 розповсюджувачу зовнішньої реклами надано право на тимчасове користування місцем за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, буд. 169.

На підставі розпорядження від 31.08.2016 № 791 виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідачу виданий дозвіл на розміщення рекламного засобу № 53794-15 на будинку 169 по вул. Антоновича в м. Києві, зі строком дії дозволу з 31.08.2016 по 30.08.2021 року. Даний дозвіл містить підписи обох сторін.

З огляду на наявність заборгованості у відповідача за договором від 23.12.2015 № 2226/13, позивач звертався до відповідача з претензіями-вимогами від 02.12.2020, від 22.06.2021 року.

Оскільки відповідь на претензії або грошові кошти не надійшли, позивач звернувся до відповідача з даним позовом до суду.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Із матеріалів справи вбачається, що за період з грудня 2017 року по червень 2019 року відповідач не вносив плату за договором від 23.12.2015 № 2226/13 за право тимчасового користування місцем для розміщення рекламних засобів на будинку 169 по вул. Антоновича в м. Києві, у зв`язку з чим за відповідачем утворилась заборгованість у сумі 10342,08 грн.

Судом прийняті до уваги заперечення відповідача з приводу того, що договір від 23.12.2015 № 2226/13 ним не підписано та волевиявлення на укладення такого договору у відповідача було відсутнє.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц.

Як слідує з долученої до матеріалів справи копії договору від 23.12.2015 № 2226/13, останній підписаний зі сторони відповідача в графі «розповсюджувач ФОП Музиченко М.М.».

При цьому, жодних доказів на спростування факту належності проставленого в графі «розповсюджувач ФОП Музиченко М.М.» підпису відповідачу, як-то письмових доказів (висновок експерта), засобів аудіо-, відеозапису, інших доказів, матеріали справи не містять.

За змістом частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, відповідачем не доведено жодними належними та допустимими доказами обставину не підписання ним договору від 23.12.2015 № 2226/13, на яку відповідач посилався в якості підстави для відмови в задоволенні позову.

Крім того, суд звертає увагу, що на виданому відповідачу дозволі на розміщення рекламного засобу № 53794-15 на будинку 169 по вул. Антоновича в м. Києві також міститься підпис зі сторони відповідача.

Щодо посилань відповідача на відсутність у договорі від 23.12.2015 № 2226/13 печатки відповідача, яка передбачена пунктом 8.1 договору, суд наголошує наступне.

Згідно з частиною 1 статті 58-1 ГК України (у редакції, чинній станом на 23.12.2015) суб`єкт господарювання може мати печатки.

Відтак, наявність та використання суб`єктами господарювання печатки не була обов`язковою при укладенні договору від 23.12.2015 № 2226/13.

До того ж, відповідач не надав до матеріалів справи доказів щодо наявності чи відсутності у відповідача печатки.

Одночасно судом ураховано, що відповідач посилався також на те, що будинок 169 по вул. Антоновича в м. Києві , установлення пріоритету на розміщення рекламних засобів на якому зазначено в адресній програмі до договору від 23.12.2015 № 2226/13, не належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та є приватною власністю окремих фізичних та юридичних осіб.

У той же час, суд звертається до приписів статті 204 ЦК України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Закріплена у статті 204 ЦК України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (аналогічний правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.10.2021 у справі № 922/3666/20, від 14.12.2022 у справі № 906/750/21).

З огляду на те, що договір від 23.12.2015 № 2226/13, на підставі якого відповідачу надано право тимчасового користування місцем для розміщення рекламних засобів на будинку 169 по вул. Антоновича в м. Києві , не визнаний у судовому порядку недійсним, відповідний договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Ураховуючи викладене в сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором від 23.12.2015 № 2226/13 за період з грудня 2017 року по червень 2019 року в сумі 10342,08 грн.

Крім того, позивачем нарахований штраф у розмірі 15 % у сумі 1551,35 грн., три проценти річних у сумі 1686,73 грн., інфляційні втрати в сумі 6747,52 грн. та пеня в розмірі 1800,23 грн.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини 2, 3 статті 549 ЦК України).

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пунктів 7.2, 7.3 договору підприємство має право застосувати до розповсюджувача такі штрафні санкції: за несвоєчасне або неповне внесення платежів - пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у термін, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми. Підприємство має право додатково нарахувати боржнику за прострочення внесення платежів за право тимчасового користування, що складає більше 1 місяця - штраф у розмірі 15 відсотків простроченої суми.

У пункті 7.7 договору передбачено, що строк позовної давності стягнення штрафних санкцій за цим договором складає три роки та нараховується протягом всього строку позовної давності.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.

За арифметичним перерахунком суду, нарахований позивачем штраф у розмірі 15 % у сумі 1551,35 грн. (від суми боргу 10342,08 грн.), три проценти річних у сумі 1686,73 грн. та інфляційні втрати в сумі 6747,52 грн. з 26-го числа кожного місяця прострочення до 01.03.2024, та пеня в розмірі 1800,23 грн., нарахована в межах шестимісячного періоду з 26-го числа кожного місяця прострочення, підлягають стягненню в повному обсязі.

Щодо доводів відповідача про те, що одночасне стягнення пені та штрафу за одне й те саме порушення суперечить вимогам статті 61 Конституції України, суд зазначає наступне.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, так як згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Наведений висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02.04.2019 у справі № 917/194/18, від 23.07.2019 у справі № 910/7398/18, від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд зауважує наступне.

Згідно з положеннями статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Частинами 3, 4 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом із цим, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" з 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин, дія якого тривала до 30.06.2023 року.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину".

Таким чином, суд дійшов висновку, що строк позовної давності за вимогами, пред`явленими щодо стягнення боргу за період з грудня 2017 року по червень 2019 року, штрафних санкцій та компенсаційних виплат не сплив, оскільки відповідний строк був продовжений на час дії карантину.

Інші доводи учасників справи судом розглянуті, проте на результат вирішення спору не вплинули. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain).

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Понесені позивачем витрати по оплаті судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама" задовольнити повністю.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Музиченка Максима Миколайовича ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама" (04070, м. Київ, Боричів узвіз, 8; ідентифікаційний код 26199714) 10342 (десять тисяч триста сорок дві) грн. 08 коп. основного боргу, 1551 (одну тисячу п`ятсот п`ятдесят одну) грн. 35 коп. 15 % штрафу, 1686 (одну тисячу шістсот вісімдесят шість) грн. 73 коп. процентів річних, 6747 (шість тисяч сімсот сорок сім) грн. 52 коп. інфляційних втрат, 1800 (одну тисячу вісімсот) грн. 23 коп. пені, а також 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено: 25.06.2024 року.

Суддя К.В. Полякова