ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року Справа № 918/4/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Маціщук А.В.

секретар судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача 1: Гуз О.С.

від відповідача 2: не з`явився

прокурор: Мельничук Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ТОВ "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 26 березня 2024 року у справі №918/4/24 (повний текст складено 01 квітня 2024 року, суддя Качур А.М.)

за позовом керівника Вараської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вараської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" (відповідач 1)

та до Комунального підприємства "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради (відповідач 2)

про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 1 563 768,73 грн

ВСТАНОВИВ:

Керівник Вараської окружної прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Вараської міської ради до Господарського суду Рівненської області з позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" та Комунального підприємства "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 1 563 768,73 грн.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 26 березня 2024 року у справі №918/4/24 задоволено позов керівника Вараської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вараської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" та до Комунального підприємства "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 1 563 768,73 грн.

Визнано недійсною додаткову угоду №1 від 09 квітня 2021 року до договору на постачання електричної енергії №18042-ВЦ/5 від 28 січня 2021 року, укладену між Комунальним підприємством "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія".

Визнано недійсною додаткову угоду №3 від 07 червня 2021 року до договору на постачання електричної енергії №18042-ВЦ/5 від 28 січня 2021 року, укладену між Комунальним підприємством "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія".

Визнано недійсною додаткову угоду №4 від 25 серпня 2021 року до договору на постачання електричної енергії №18042-ВЦ/5 від 28 січня 2021 року, укладену між Комунальним підприємством "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія".

Визнано недійсною додаткову угоду №5 від 27 серпня 2021 року до договору на постачання електричної енергії №18042-ВЦ/5 від 28 січня 2021 року, укладену між Комунальним підприємством "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія".

Визнано недійсною додаткову угоду №6 від 07 жовтня 2021 року до договору на постачання електричної енергії №18042-ВЦ/5 від 28 січня 2021 року, укладену між Комунальним підприємством "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія".

Визнано недійсною додаткову угоду №7 від 22 жовтня 2021 року до договору на постачання електричної енергії №18042-ВЦ/5 від 28 січня 2021 року, укладену між Комунальним підприємством "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія".

Визнано недійсною додаткову угоду №8 від 02 грудня 2021 року до договору на постачання електричної енергії №18042-ВЦ/5 від 28 січня 2021 року, укладену між Комунальним підприємством "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія".

Визнано недійсною додаткову угоду №10 від 26 січня 2022 року до договору на постачання електричної енергії №18042-ВЦ/5 від 28 січня 2021 року, укладену між Комунальним підприємством "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія".

Визнано недійсною додаткову угоду №11 від 27 січня 2022 року до договору на постачання електричної енергії №18042-ВЦ/5 від 28 січня 2021 року, укладену між Комунальним підприємством "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія".

Визнано недійсною додаткову угоду №12 від 28 січня 2022 року до договору на постачання електричної енергії №18042-ВЦ/5 від 28 січня 2021 року, укладену між Комунальним підприємством "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія".

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" (33013, м. Рівне, вул. Князя Володимира 71-Б, ідентифікаційний код 42101003) на користь Вараської міської ради (34403, Рівненська область, Вараський район, місто Вараш, майдан Незалежності 1, ідентифікаційний код 00019593) кошти у розмірі 1 563 768 (один мільйон п`ятсот шістдесят три тисячі сімсот шістдесят вісім) грн 73 коп.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" (33013, м. Рівне, вул. Князя Володимира 71-Б, ідентифікаційний код 42101003) на користь Рівненської обласної прокуратури (33028, м. Рівне, вул. 16 липня 52, ідентифікаційний код 02910077) 50 296 (п`ятдесят тисяч двісті дев`яносто шість) грн. 53 коп. судового збору.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" не взяло до уваги ціни на електричну енергію, які склалися на РДН та ВДР у березні 2021 року. Таким чином, ціна на електричну енергію станом на 01 березня 2023 року та 09 квітня 2021 року зменшилась порівняно з датою укладення договору та датою початку постачання електричної енергії. А тому, оскільки додаткова угода №1 укладена з порушенням статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", наступні додаткові угоди, щодо збільшення ціни електричної енергії також укладені з порушенням статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", адже їхнє укладення призвело до перевищення допустимої межі збільшення ціни за одиницю товару (10%), що визначена законом. Загальне збільшення ціни за одиницю електричної енергії склало з 1,50 грн за 1 кВт/год без ПДВ до 3,44318 грн за 1 кВт/год без ПДВ, що становить 129,6 % від початкової ціни товару, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю. За договором про постачання електричної енергії споживачу відповідачем 1 було поставлено відповідачу 2 - 2 232 733 кВт/год електричної енергії за ціною 1,8 кВт/год з ПДВ. Отже, вартість поставленої відповідачем електричної енергії становить 4 018 919,40 грн. Проте відповідач 2 за вказаний обсяг спожитої електричної енергії сплатив відповідачу 5 582 688,13 грн, тобто переплата становить 1 563 768,73 грн. Таким чином, грошові кошти в сумі 1 563 768,73 грн є такими, що були безпідставно одержані відповідачем 1, підстава їх набуття відпала, а тому відповідач зобов`язаний їх повернути, що відповідає приписам статей 216, 1212 Цивільного кодексу України.

Не погодившись із винесеним рішенням, відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 26 березня 2024 року у справі №918/4/24 та прийняти нове рішення, яким в позовних вимогах Керівника Вараської окружної прокуратури в інтересах Вараської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" відмовити в повному обсязі.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що позовні вимоги прокурора фактично спрямовані на захист порушених прав саме комунального підприємства як суб`єкта господарювання. Отже, наявність корпоративних відносин між Вараською міською радою та комунальним підприємством виключає наявність владних повноважень між ними, а тому у даній справі Вараська міська рада не є належним позивачем. Тобто в Прокурора відсутні підстави для представництва інтересів держави в особі Вараської міської ради. Відтак, звернення Прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Вараської міської ради є безпідставним, а заявлені позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають

На переконання скаржника, суд першої інстанції, "щодо представництва прокурора в суді" не застосував Закон України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", оскільки саме Держаудитслужба є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель. Звертаючись із позовом у даній справі, прокурор фактично перебрав на себе повноваження Держаудислужби, самостійно здійснив моніторинг відкритих торгів в електронній системі публічних закупівель Prozorro, за результатами яких був укладений Договір №18042-ВЦ від 28 січня 2022 рок та у подальшому додаткові угоди. При цьому, прокурор, зробив свої висновки щодо можливого порушення Закону України "Про публічні закупівлі", керувався власними розрахунками, щодо переплати за отриманий товар (електрична енергія), ініціював звернення до суду з відповідним позовом, тим самим порушив порядок дій щодо ні-бито виявленого порушення.

Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що судом першої інстанції не вірно надано оцінку пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" щодо збільшення ціни за одиницю товару на 10 відсотків, як максимальний ліміт. З аналізу умов Договору та норми законодавства вбачається, що збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків не обмежується строками зміни ціни за одиницю товару. Тобто, законодавство дозволяє однією додатковою угодою збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків, при цьому не обмежує кількість таких додаткових угод в часі. Додаткові угоди про збільшення ціни за одиницю товару укладанні між сторонами у відповідності до вимог частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та умов пункту 4.5 Договору без порушення вимог чинного законодавства. Крім того, ціна за одиницю товару, яка вказана в кожній з додаткових угодах не перевищує 10 відсотків та не призводить до збільшення суми, визначеної в договорі.

Крім того, апелянт стверджує, що судом першої інстанції до спірних правовідносин не застосовано статтю 632, де відповідно до частини 3 статті 632 Цивільного кодексу України зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Договір №18042-ВЦ від 28 січня 2021 року та додаткові угоди опубліковані в день укладення в системі прозоро та є в відкритому доступі. Однак вимога прокурора про перерахування ціни виникла через півтора року після виконання договору, що заборонено законом.

Також, ТОВ "РОЕК" наполягає на тому, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, а саме зважаючи, що спір виник внаслідок неправильних дій зокрема відповідача 2, то при розподілі судових витрат необхідно було покласти витрати зі сплати судового спору порівну на кожну зі сторін, чого судом зроблено не було.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03 травня 2024 року у справі №918/4/24 залишено без руху апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 26 березня 2024 року у справі №918/4/24. Зобов`язано апелянта протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки: надати докази надсилання апеляційної скарги Вараській окружній прокуратурі до її електронного кабінету.

09 травня 2024 року від ТОВ "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано докази направлення копії апеляційної скарги з додатками Керівнику Вараської окружної прокуратури.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14 травня 2024 року у справі №918/4/24 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 26 березня 2024 року у справі №918/4/24 та призначено дату судового засідання на 19 червня 2024 року об 10:00год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001 м. Рівне вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №2.

23 травня 2024 року від керівника Вараської окружної прокуратури на адресу суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому з підстав викладених у ньому заявник просить суд апеляційної інстанції залишити рішення Господарського суду Рівненської області від 26 березня 2024 року у справі №918/4/24 без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" - без задоволення.

Безпосередньо в судовому засіданні представник відповідача та прокурор повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Представник позивача та відповідача 2 в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника відповідача та прокурора, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28 січня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" (відповідач1/постачальник) та Комунальне підприємство "Вараштепловодоканал" Вараської міської ради (відповідач 2/споживач) уклали договір про постачання електричної енергії споживачу №18042-ВЦ/5 (надалі договір).

Вказаний договір сторони уклали відповідно до положень Законів України "Про публічні закупівлі", "Про ринок електричної енергії" та ПРРЕЕ.

Згідно із предметом цього договору, постачальник продає електричну енергію споживачу (за кодом ДК 021:2015:09310000-5 - електрична енергія) для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії (пункт 2.1 договору).

Пунктом 2.2 договору встановлено, що загальний обсяг електричної енергії за цим договором становить: 2 646 304 кВт*год.

Згідно з пунктом 3.1. договору, початком постачання електричної енергії споживачу є дата, зазначена в заяві-приєднанні, яка є додатком 1 до цього договору. Відповідно до додатку 1 датою початку постачання електричної енергії є 01 лютого 2021 року.

Пунктом 5.1 договору визначено, що споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком №2 до цього договору.

Спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції Постачальника (пункт 5.3. договору).

Ціна цього договору становить 4 763 347,20 грн, в тому числі ПДВ складає 793 891,20 грн.

Згідно з додатком №2 до договору, ціна за спожиту електричну енергію за 1 кВт/год, становить 1,5 грн./кВт*год. без ПДВ та 1,8 грн./кВт*год. з ПДВ, що включає в себе тариф на послуги з передачі електричної енергії.

Відповідно до пункту 13.7 договору істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків передбачених частиною 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" зокрема у випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

З матеріалів справи також видно, що після укладення договору сторони уклали ряд додаткових угод про внесення змін до договору якими збільшено ціну за одиницю товару посилаючись на коливання ціни такого товару на ринку, а саме:

- додаткова угода №1 від 09 квітня 2021 року (щодо збільшення ціни за (одиницю товару) кВт*год спожиту електричну енергію до 1,62049 грн/кВт*год без ПДВ з 01 березня 2021 року);

- додаткову угоду №3 від 07 червня 2021 року (щодо збільшення ціни за (одиницю товару) кВт*год спожиту електричну енергію до 1,75301 грн/кВт*год без ПДВ з 01 травня 2021 року);

- додаткову угоду №4 від 25 серпня 2021 року (щодо збільшення ціни за (одиницю товару) кВт*год спожиту електричну енергію до 1,89877 грн/кВт*год без ПДВ з 01 липня 2021 року);

- додаткову угоду №5 від 27 серпня 2021 року (щодо збільшення ціни за (одиницю товару) кВт*год спожиту електричну енергію до 2,0591 грн/кВт*год без ПДВ з 01 серпня 2021 року);

- додаткову угоду №6 від 07 жовтня 2021 року (щодо збільшення ціни за (одиницю товару) кВт*год спожиту електричну енергію до 2,23544 грн/кВт*год без ПДВ з 01 вересня 2021 року);

- додаткову угоду №7 від 22 жовтня 2021 року (щодо збільшення ціни за (одиницю товару) кВт*год спожиту електричну енергію до 2,3793 грн/кВт*год без ПДВ з 01 жовтня 2021 року);

- додаткову угоду №8 від 02 грудня 2021 року (щодо збільшення ціни за (одиницю товару) кВт*год спожиту електричну енергію до 2,58763 грн/кВт*год без ПДВ з 05 листопада 2021 року);

- додаткову угоду №10 від 26 січня 2022 року (щодо збільшення ціни за (одиницю товару) кВт*год спожиту електричну енергію до 2,84613 грн/кВт*год без ПДВ з 01 січня 2022 року);

- додаткову угоду №11 від 27 січня 2022 року (щодо збільшення ціни за (одиницю товару) кВт*год спожиту електричну енергію до 3,13045 грн/кВт*год без ПДВ з 03 січня 2022 року);

- додаткову угоду №12 від 28 січня 2022 року (щодо збільшення ціни за (одиницю товару) кВт*год спожиту електричну енергію до 3,44318 грн/кВт*год без ПДВ з 10 січня 2022 року);

Позивач вказує, що у період дії договору ціна на електричну енергію збільшувалась у 10 разів загалом з 1,5 грн. без ПДВ до 3,44318 грн. без ПДВ тобто на 129,6%.

На виконання договору відповідач 1 поставив відповідачу 2 товар на загальну суму 5 582 688,19 грн, а зокрема в розрізі актів: акту приймання-передавання за лютий 2021 року №А- на суму 5 783,40 грн з ПДВ, який сплачено відповідно до платіжного доручення №3707 від 10 березня 2021 року; акту приймання-передавання за лютий 2021 року №А- на суму 363 466,80 грн з ПДВ, сплачено відповідно до платіжного доручення №3708 від 10 березня 2021 року; акту приймання-передавання за березень 2021 року №А- на суму 361 316,12 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №3863 від 12 квітня 2021 року; акту приймання-передавання за березень 2021 року №А- на суму 6 590,41 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №3864 від 12 квітня 2021 року; акту приймання-передавання за квітень 2021 року №А- на суму 29 196,09 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №3889 від 15 квітня 2021 року; акту приймання-передавання за квітень 2021 року №А- на суму 464,55 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №3890 від 15 квітня 2021 року; акту приймання-передавання за квітень 2021 року №А- на суму 10 514,38 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжних доручень №4047 від 12 травня 2021 року, №4056 від 13 травня 2021 року; акту приймання-передавання за квітень 2021 року №А- на суму 343 861,51 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжних доручень №4048 від 12 травня 2021 року, №4062 від 14 травня 2021 року; акту приймання-передавання за травень 2021 року №А- на суму 333 362,68 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №4186 від 31 травня 2021 року; акту приймання-передавання за травень 2021 року №А- на суму 7 228,02 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №4187 від 31 травня 2021 року; акту приймання-передавання за червень 2021 року №А- на суму 305 348,64 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №4372 від 30 червня 2021 року; акту приймання-передавання за червень 2021 року №А- на суму 9 114,93 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №4373 від 30 червня 2021 року; акту приймання-передавання за липень 2021 року №А- на суму 268 404,04 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №4615 від 11 серпня 2021 року; акту приймання-передавання за липень 2021 року №А- на суму 8 799,40 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №4616 від 11 серпня 2021 року; акту приймання-передавання за серпень 2021 року №А- на суму 386 770,65 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №4774 від 09 вересня 2021 року; акту приймання-передавання за серпень 2021 року №А- на суму 10 993,09 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №4775 від 09 вересня 2021 року; акту приймання-передавання за вересень 2021 року №470011928/9/1 на суму 398 529,77 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №4998 від 12 жовтня 2021 року; акту приймання-передавання за вересень 2021 року №470011922/9/1 на суму 15 684,74 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №4999 від 12 жовтня 2021 року; акту приймання-передавання за жовтень 2021 року №470011922/10/1 на суму 14 458,52 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №5238 від 18 листопада 2021 року; акту приймання-передавання за жовтень 2021 року №470011928/10/1 на суму 505 351,87 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №5247 від 19 листопада 2021 року; акту приймання-передавання за листопад 2021 року №470011928/11/1 на суму 487 671,35 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №5380 від 13 грудня 2021 року; акту приймання-передавання за листопад 2021 року №470011922/11/1 на суму 12 421,25 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №5381 від 13 грудня 2021 року; акту приймання-передавання за грудень 2021 року №470011922/12/1 на суму 12 166,00 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №5585 від 17 січня 2022 року; акту приймання-передавання за грудень 2021 року №470011928/12/1 на суму 581 235,52 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №5584 від 17 січня 2022 року; акту приймання-передавання за січень 2022 року №470011928/1/1 на суму 582 309,94 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №066 від 10 лютого 2022 року; акту приймання-передавання за січень 2022 року №470011922/1/1 на суму 12 457,90 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №067 від 10 лютого 2022 року; акту приймання-передавання за лютий 2022 року №470011922/1/1 - на суму 11 507,71 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №0246 від 11 березня 2022 року; акту приймання-передавання за лютий 2022 року №470011928/1/1 на суму 497 678,86 грн з ПДВ, сплачений відповідно до платіжного доручення №0247 від 11 березня 2022 року.

Прокурор у справі вказує, що додаткові угоди №1 від 09 квітня 2021 року, №3 від 07 червня 2021 року, №4 від 01 липня 2021 року, №5 від 27 серпня 2021 року, №6 від 07 жовтня 2021 року, №7 від 22 жовтня 2021 року, №8 від 02 грудня 2021 року, №10 від 26 січня 2022 року, №11 від 27 січня 2022 року, №12 від 28 січня 2022 року до договору укладені всупереч Закону України "Про публічні закупівлі", а тому мають бути визнані недійсними в судовому порядку, а надмірно сплачені кошти в розмірі 1 563 768,73 грн необхідно стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" на користь Вараської міської ради, оскільки за період дії договору ціна на електричну енергію збільшувалась 10 разів загалом з 1,5 грн без ПДВ до 3,44318 грн без ПДВ, тобто на 129,6%.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 26 березня 2024 року у справі №918/4/24 позов задоволено в повному обсязі.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Спірні правовідносини є за своїм змістом майновими, договірними та стосуються поставки товару. Спірний характер правовідносин базується на тому, що прокурор вважає порушеними інтереси держави з огляду на недотримання вимог Закону України "Про публічні закупівлі" при укладенні додаткових договорів, якими внесено зміни до вартості товару що закуповувався.

Як унормовано положеннями статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 статті 509 Цивільного кодексу України).

Частиною 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 ЦК України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1, 3 статті 202 ГК України передбачено, що господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з нормами частини 1 статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі статтею 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 628, статтею 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

За частиною другою статті 189 ГК України ціна є істотною умовою господарського договору.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із частинами першою, другою статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

Із системного тлумачення наведених норм ЦК України, ГК України та Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.

Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

В іншому випадку не досягається мета Закону України "Про публічні закупівлі", яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24 січня 2024 року по справі №922/2321/22).

Наведене підтверджується також тлумаченням норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". У цьому Законі в редакції до 19 квітня 2020 року норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 була викладена в статті 36 та мала такий зміст: "Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі".

Отже, вказана норма Закону України "Про публічні закупівлі" редакції до 19 квітня 2020 року не дозволяла зміни ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю, проте не обмежувала сторони в можливості багато разів змінювати (не було обмежень щодо строків зміни ціни) таку ціну протягом дії договору в межах встановлених 10% у разі коливання ціни такого товару на ринку.

Зазначена норма була змінена Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель" №114-IX від 18 вересня 2019 року (далі - Закон № 114-ІХ), яким Закон України "Про публічні закупівлі" було викладено в новій редакції. У новій редакції зазначена норма була викладена в пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та доповнена умовою, що така зміна ціни в бік збільшення не може відбуватись частіше ніж один раз на 90 днів, крім закупівлі бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії.

Отже, в новій редакції норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" не змінила свого змісту щодо розміру зміни ціни за одиницю товару (не більше ніж на 10 % від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю), проте була доповнена умовою, яка обмежила строки зміни такої ціни, а саме не частіше ніж один раз на 90 днів.

Як також видно з пояснювальної записки до проекту Закону №114-ІХ, метою його прийняття було удосконалення системи публічних закупівель, спрямованої на розвиток конкурентного середовища та добросовісної конкуренції у сфері закупівель, а також забезпечення виконання міжнародних зобов`язань України у сфері публічних закупівель, у тому числі протидії "ціновому демпінгу" коли учасник процедури закупівлі пропонує значно занижену ціну товару, щоб перемогти, а потім через додаткові угоди суттєво збільшує ціну товару та відповідно зменшує обсяг закупівлі, чим нівелює результати публічної закупівлі.

За такої мети очевидно, що зміни, внесені законодавцем Законом №114-ІХ у вказану норму пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель використовувати "ціновий демпінг" з подальшим збільшенням ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами за результатами процедури закупівлі та при укладенні договору про закупівлю.

Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

З дослідженого місцевим судом та перевіреного колегією суддів вбачається, що 28 січня 2021 року за результатами проведеної процедури закупівлі відповідач 1 та відповідач 2 уклали договір про постачання електричної енергії споживачу загальним обсягом 2 646 304 кВт/год за ціною 1,50 грн за 1 кВт/год без ПДВ та 1,80 грн за 1 кВт/год з ПДВ загальною вартістю 4 763 347,20 грн з ПДВ.

За цим договором відповідач 2 протягом періоду з лютого 2021 року по лютий 2022 року постачав, а відповідач 2 приймав та споживав електричну енергію.

Додатковими угодами №1 від 09 квітня 2021 року, №3 від 07 червня 2021 року, №4 від 25 серпня 2021 року, №5 від 27 серпня 2021 року, №6 від 07 жовтня 2021 року, №7 від 22 жовтня 2021 року, №8 від 02 грудня 2021 року, №10 від 26 січня 2022 року, №11 від 27 січня 2022 року, №12 від 28 січня 2022 року сторони збільшили ціну за одиницю товару (спожиту електричну енергію).

Із встановленого судами вбачається, що поставлений товар був не тільки прийнятий відповідачем 2 у власність, а й спожитий.

З матеріалів справи слідує, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" ініціювало підписання додаткових угод, внаслідок чого збільшено ціну за одиницю товару у порівнянні з первинним договором.

09 квітня 2021 року сторони уклали додаткову угоду №1, якою визначили ціну за одиницю товару кВт*год спожитої електричної енергії в розмірі 1,62049 грн/кВт*год. без ПДВ, при цьому вказана ціна починає застосовуватись до договірних величин споживання електричної енергії з березня 2021 року.

На обґрунтування необхідності внесення змін до договору TOB "РОЕК" надано порівняльний аналіз роботи ринку "на добу наперед" та внутрішньо добового ринку ДП "Оператор ринку" за лютий, січень 2021 та лютий 2020 року.

Відповідно до вказаної інформації на ринку "на добу на перед" середньозважена ціна в ОЕС в лютому 2021 року в порівняні з січнем 2021 року зросла з 1 462,52 грн/МВт.год. до 1 632,56 грн/МВт.год. Окрім цього, відповідно до цієї ж інформації на внутрішньо добовому ринку середньозважена ціна в ОЕС в лютому 2021 року в порівняні з січнем 2021 року зросла з 1 485,74 грн/МВт.год. до 1 756,16 грн/МВт.год.

Проте, як вірно зазначив місцевий господарський суд, вказані відомості не могли братись до уваги та бути підставою для внесення змін до договору щодо ціни електричної енергії, шляхом укладення додаткової угоди 09 квітня 2021 року, оскільки вони не відображають коливання цін, що відбувались з моменту укладення договору до моменту підписання додаткової угоди (станом на 09 квітня 2021 року).

Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство не передбачає, які саме документи мають підтверджувати факт коливання цін. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що частина п`ята статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" дає можливість змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10% та має на меті запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника. Разом з тим ця норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Документи щодо коливання ціни повинні підтверджувати, чому відповідне підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, та/або чому виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним (подібна за змістом позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі №915/346/18, від 12 лютого 2020 року у справі №913/166/19, від 21 березня 2019 року у справі №912/898/18, від 25 червня 2019 року у справі №913/308/18, від 12 вересня 2019 року у справі №915/1868/18).

Чинним законодавством України не визначений виключний перелік органів, до компетенції яких належить надання підтверджувальних документів щодо коливання ціни товару на ринку, а також жодним нормативно-правовим актом не затверджений виключний перелік підтверджувальних документів щодо коливання ціни товару на ринку, в тому числі відсутні законодавчо визначені обов`язкові вимоги до назви, змісту, зазначення конкретного виробника товару, проміжку часу або конкретної дати, коли визначається коливання ціни, для таких документів.

Згідно з частинами 5, 6 статті 67 Закону України "Про ринок електричної енергії" в Україні функціонує єдиний ринок "на добу наперед" та внутрішньодобовий ринок. Ціна купівлі-продажу електричної енергії на ринку "на добу наперед" визначається для кожного розрахункового періоду Оператором ринку за принципом граничного ціноутворення на основі балансу сукупного попиту на електричну енергію та її сукупної пропозиції, а на внутрішньодобовому ринку - за принципом ціноутворення "по заявленій (пропонованій) ціні" відповідно до правил ринку "на добу наперед" та внутрішньодобового ринку (частина 5).

За результатами торгів відповідно до правил ринку "на добу наперед" та внутрішньодобового ринку оприлюднюються ціна і обсяги купівлі-продажу електричної енергії для кожного розрахункового періоду, та інші показники (частина 6).

Відповідно до роз`яснень Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (яке є уповноваженим органом, що реалізує державну політику у сфері публічних закупівель) №3304-04/33869-06 від 14 серпня 2019 року "Щодо зміни ціни у договорах постачання електричної енергії" оприлюднення результатів торгів на ринку "на добу наперед" та "внутрішньодобовому ринку" забезпечує ДП "Оператор ринку" на своєму вебсайті.

У документі, який видає компетентний орган, має бути зазначена чинна ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціна на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто, наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників такого коливання, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених в ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо.

Особливості проведення торгів, оприлюднення результатів, розрахунків та вказаних ринків визначаються Правилами ринку "на добу наперед" та внутрішньодобового ринку, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року №308, відповідно до яких:

- розрахунковий період - мінімальний відрізок часу, щодо якого визначаються ціна та обсяги купівлі-продажу електричної енергії на РДН/ВДР (60 хвилин);

- торги на РДН - процес визначення обсягів та ціни на електричну енергію для розрахункових періодів доби постачання відповідно до цих Правил та одномоментний процес купівлі та продажу електричної енергії на РДН;

- торги на ВДР - процес визначення обсягів та цін на електричну енергію для розрахункових періодів доби постачання після завершення торгів на РДН та впродовж доби постачання відповідно до цих Правил та одномоментний процес купівлі та продажу електричної енергії на ВДР.

За результатами торгів відповідно до правил ринку "на добу наперед" та внутрішньодобового ринку оприлюднюються ціна та обсяги купівлі-продажу електричної енергії для кожного розрахункового періоду та інші показники.

Отже, на підтвердження коливання ціни на електричну енергію відповідач до своїх листів повинен був додати копії звітів про результати роботи РДН/ВДР та про діяльність ОР за відповідний календарний місяць.

Постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є не прогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції) (постанова Верховного суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №927/491/19 від 18 червня 2021 року).

Під коливанням ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період після укладання договорів і до внесення відповідних змін до нього.

Виходячи із викладеного, внесення змін до договору є правомірним лише у випадку документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення договору до моменту укладення додаткової угоди.

З наданого TOB "РОЕК" порівняльного аналізу роботи ринку "на добу на перед" та внутрішньо добовому ринку ДП "Оператор ринку" судами обох інстанцій вбачається, що у них зазначені середньозважені ціни на РДН та ВДР лише за січень та лютий 2021 року та лютий 2020 року.

В той час, як відповідно до відомостей розміщених на сайті ДП "Оператор ринку" ціна за електричну енергії на "ринку доба на перед" в березні 2021 року, в порівнянні з лютим 2021 року, зменшилась на 19,3%, так середньо зважена ціна електричної енергії на РДН за лютий 2021 року становила 1611,59 грн./МВт.год., за березень 2021 року становила 1316,42 грн/МВт.год. Окрім цього, на внутрішньо добовому ринку в березні 2021 року, в порівнянні з лютим 2021 року, ціна за електричну енергію зменшилась на 22,6%, так середньо зважена ціна електричної енергії на ВДР за лютий 2021 року становила 1756,16 грн./МВт.год. за березень 2021 року становила 1359,04 грн/МВт.год.

Тобто, Господарським судом Рівненської області правомірно встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" не взяло до уваги ціни на електричну енергію, які склалися на РДН та ВДР у березні 2021 року.

Таким чином, ціна на електричну енергію станом на 01 березня 2023 року та 09 квітня 2021 року зменшилась порівняно з датою укладення договору та датою початку постачання електричної енергії.

Окрім того, умовами договору пердбачено строки (терміни ) поставки товару, а саме п. 3.1 договору визначено, що товар поставлятиметься з 01.02.2021 по 31.12.2021, водночас пояснюючи підстави для зміни ціни товару додатковою угодою № 1 від 9 квітня 2021, дія якої розповсюджується на березень 2021 року, ТОВ "РОЕК" порівнює дані за цінами січня (коли договір в частині постачання не діяв) - лютого 2021 року, що не може вважатися належним та достатнім обгрунтуванням необхідності зміни ціни товару.

Відтак, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про те, що оскільки додаткова угода №1 укладена з порушенням статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" то наступні додаткові угоди, щодо збільшення ціни електричної енергії також укладені з порушенням статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", адже їхнє укладення призвело до перевищення допустимої межі збільшення ціни за одиницю товару (10%), що визначена законом.

Відомості надані ТОВ "РОЕК" на обґрунтування укладення додаткових угод №3-12 також не могли братись до уваги та бути підставою для внесення змін до договору щодо ціни електричної енергії, оскільки вони не відображають коливання цін, що відбувались з моменту укладення договору до моменту підписання додаткової угоди.

Ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається відповідно до частини третьої статті 632 ЦК України.

Загальне збільшення ціни за одиницю електричної енергії склало з 1,50 грн за 1 кВт/год без ПДВ до 3,44318 грн за 1 кВт/год без ПДВ, що становить 129,6 % від початкової ціни товару, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю.

Водночас, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору.

Судами обох інстанцій із фактичних обставин справи встановлено відсутність доказів зміни вартості електричної енергії у зв`язку із коливанням цін на ринку; неправомірність перегляду ціни в бік збільшення на підставі даних, які передували укладення договору про закупівлю та проведенню переговорів щодо ціни; підвищення ціни шляхом так званого "каскадного" укладення додаткових угод, що є нечесною і недобросовісною діловою практикою з боку продавця, що призвела до нівелювання результатів відкритих торгів.

Законодавство про публічні закупівлі встановлює спеціальний порядок зміни істотних умов договору, укладеного на відкритих торгах. Споживач, як сторона договору, розпоряджався не власними коштами, а коштами місцевого бюджету, тобто коштами відповідної громади. Відтак таке розпорядження було неефективним, здійсненим на шкоду інтересам держави та громади, з порушенням норм Закону України "Про публічні закупівлі" та засад цивільного законодавства (добросовісного користування правами).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що додаткові угоди №1 від 09 квітня 2021 року, №3 від 07 червня 2021 року, №4 від 01 липня 2021 року, №5 від 27 серпня 2021 року, №6 від 07 жовтня 2021 року, №7 від 22 жовтня 2021 року, №8 від 02 грудня 2021 року, №10 від 26 січня 2022 року, №11 від 27 січня 2022 року, №12 від 28 січня 2022 року суперечать наведеним вище нормам Цивільного кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі", тому вони підлягають визнанню недійсними.

Оскільки зазначені додаткові угоди є недійсними та не породжують правових наслідків, правовідносини між відповідачем 1 та відповідачем 2 щодо ціни електричної енергії, поставленої за договором, мали регулюватись додатком №2 "комерційна пропозиція", підписаним сторонами при укладенні зазначеного договору, згідно з яким ціна за одиницю електричної енергії складає 1,5 грн. за 1 кВт/год без ПДВ та 1,8 грн. за 1 кВт/год з ПДВ.

Відтак, зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не відбулася.

За договором про постачання електричної енергії споживачу відповідачем 1 було поставлено відповідачу 2 - 2 232 733 кВт/год електричної енергії за ціною 1,8 кВт/год з ПДВ. Отже, вартість поставленої відповідачем електричної енергії становить 4 018 919,40 грн.

Проте відповідач 2 за вказаний обсяг спожитої електричної енергії сплатив відповідачу 5 582 688,13 грн, тобто переплата становить 1 563 768,73 грн.

Таким чином, як вірно встановив Господарський суд Рівненської області, грошові кошти в сумі 1 563 768,73 грн є такими, що були безпідставно одержані відповідачем 1, підстава їх набуття відпала, а тому відповідач зобов`язаний їх повернути, що відповідає приписам статей 216, 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі №922/2321/22.

Щодо доводів ТОВ "РОЕК" про те, що Законом України "Про публічні закупівлі" передбачена можливість неодноразового збільшення ціни за одиницю товару на 10%, колегія суддів зазначає наступне.

Доводи відповідача в цій частині фактично зводяться до того, що сторони правомірно вносили зміни декілька разів у частині ціни за одиницю товару, але не більше ніж на 10 відсотків кожного разу, з урахуванням попередніх змін, внесених до нього, при цьому, що такі зміни не призвели до збільшення суми, визначеної в договорі.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами та зауважує, що обмеження (10%) застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни /в т.ч. і електроенергію/, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі №922/2321/22, постанова Верховного Суду від 16 лютого 2023 року у справі №903/366/22).

Щодо представництва прокуратурою інтересів держави колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

В контексті зазначеного слід також враховувати, окрім іншого, й рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року №3-рп/99.

Так, Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Колегія суддів також враховує, що у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2019 року у справі №915/20/18 суд касаційної інстанції зазначив, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також й у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не має загальнодержавного характеру, але спрямоване на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №914/225/18.

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі №903/129/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) оспорюваних додаткових угод, на підставі яких ці кошти витрачено, такому суспільному інтересу не відповідає.

Виконання зобов`язань за додатковою угодою, укладеною з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, призвело до нераціонального та неефективного використання бюджетних коштів, що не відповідає меті Закону України "Про публічні закупівлі" та принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі, закріпленими в статті 3 даного Закону.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 для підтвердження судом підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.

У даному випадку, укладення додаткових угод до договору всупереч вимогам чинного законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання вимог законодавства у цій сфері становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі №912/989/18).

Згідно з пунктом 11 частини 1 статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" до замовників, які здійснюють закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до цього Закону, належать органи державної влади (орган законодавчої, органи виконавчої, судової влади), та правоохоронні органи держави, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, об`єднання територіальних громад.

Згідно з частиною 1 статті 6 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з частиною 3 статті 16 цього Закону матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Згідно з нормами частини 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Частиною 4 статті 71 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що органи та посадові особи місцевого самоврядування мають право звертатися до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад, повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Статтею 29 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад; встановлення порядку та здійснення контролю за використанням прибутків підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідних територіальних громад.

Доходи місцевих бюджетів, інші кошти, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування (стаття 142 Конституції України, стаття 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"), Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема на доходи місцевих бюджетів, інші кошти (стаття 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"),

Тобто, органи місцевого самоврядування мають широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. У статті 143 Конституції України зазначено, що місцеві органи самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки та збори відповідно до закону; утворюють, реорганізовують та ліквідують комунальні підприємства, організації, установи.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17 (пункт 38) зазначено, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, зокрема, і тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності.

Права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку відповідно до статті 145 Конституції України.

Оскільки засновником Комунального підприємства "Вараштепловодоканал" та власником його майна є територіальна громада в особі Вараської міської ради, яка фінансує і контролює діяльність цього комунального підприємства, місцевий суд зробив правильний висновок про те, що рада є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів місцевого бюджету, а тому є належним позивачем у цій справі.

Відповідно до висновків викладених у постанові КАС ВС від 14.03.2018 справа №815/1216/16 комунальні підприємства створені органом місцевого самоврядування на основі комунального майна та здійснюють свою діяльність від імені територіальної громади, а тому всі прибутки, які отримано комунальними підприємствами від своєї діяльності є також власністю територіальної громади, тобто є бюджетними коштами (комунальним майном). Враховуючи те, що засновником та власником КП «Вараштепловодоканал» відповідно до Статуту є Вараська міська рада, укладенням додаткових угод до договору поставки електричної енергії порушені матеріальні інтереси останньої, оскільки з урахуванням додаткових угод TOB «РОЕК» здійснено надмірну сплату коштів в розмірі 1 563 768 грн 73 коп.

У зв`язку з цим відхиляються необґрунтовані доводи апелянта про те, що прокурор звернувся в інтересах особи, яка не має статусу позивача у спорах щодо оскарження процедури закупівлі, проведених відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі".

Безпідставні є твердження апелянта про те, що суд першої інстанції щодо представництва прокурора в суді не застосував Закон України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", оскільки саме Держаудитслужба є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель, з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі №826/9672/17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 вересня 2021 року у справі № 925/1276/19 та від 24 травня 2022 року у справі №922/2629/21 суди надали правові висновки стосовно можливості Держаудитслужби представляти інтереси держави у спірних правовідносинах. Зокрема, вони вказали, що Держаудитслужба згідно з положеннями Закону України "Про державні закупівлі" може бути позивачем у справі і питання належності/неналежності цього органу залежить від обставин кожної конкретної справи.

Водночас, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 червня 2021 року у справі №927/491/19 викладено висновок, що закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них.

Аналогічний висновок міститься в постановах Верховною Суду від 25 лютого 2021 року у справі №912/9/20, від 19 серпня 2020 року у справі №923/449/18.

Колегія суддів відмічає, що доводи відповідача стосовно того, що саме Держаудитслужба є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель були предметом розгляду в постанові Верховного Суду від 05 березня 2024 року у справі №918/323/23.

Так, у наведеній справі №918/323/23, правовідносини у якій є подібними до правовідносин цієї справи, яка розглядається, Керівник Сарненської окружної прокуратури, виступаючи в інтересах держави в особі Березівської сільської ради Сарненського району Рівненської області звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія", в якому просив суд визнати недійсними додаткові угоди до договору на постачання електричної енергії № 13118-ВЦ від 31 серпня 2022 року, які укладені між Березівською сільською радою Сарненського району Рівненської області і Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія", а також стягнути кошти у розмірі 12 067,34 грн.

Верховний Суд у наведеній постанові від 05 березня 2024 року у справі №918/323/23, розглядаючи доводи Товариства стосовно того, що уповноваженим органом у спірних правовідносинах є саме Держаудитслужба, виходив, зокрема із того, що прокурор мав повноваження для подання позовної заяви у даній справі в інтересах держави в особі Березівської сільської ради, як органу, що здійснює, зокрема, розподілення та контроль за використанням бюджетних коштів громади, а також врахував правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 18 червня 2021 року у справі №927/491/19, відповідно до якого, закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду; належним буде звернення в особі хоча б одного з них. З урахуванням викладеного, Верховний Суд відхилив доводи Товариства про те, що прокурор помилково визначив раду уповноваженим органом у спірних правовідносинах.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі №918/308/23, від 14 травня 2024 року у справі №918/571/23.

Таким чином, твердження відповідача про порушення прокурором повноважень при зверненні до суду із позовом про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 1 563 768,73 грн не відповідають чинному законодавству та судовій практиці.

Вараська окружна прокуратура, відповідно до вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру", направила на адресу Вараської міської ради відповідний лист від 19 жовтня 2023 року, яким повідомила про наявність наявність підстав для захисту інтересів територіальної громади.

Згідно з наданою Вараською міською радою відповіддю, міськрада повідомила, що заходи щодо стягнення коштів радою не здійснювалась.

Такі обставини, відповідно до статті 53 Господарського процесуального кодексу України, статті 23 Закону України "Про прокуратуру", є підставою для захисту інтересів держави в особі Рівненської міської ради шляхом звернення до суду з даним позовом.

У грудні 2023 року керівник Вараської окружної прокуратури повідомив Вараську міську раду про вжиття заходів щодо правового характеру, а саме підготовку подання позову про визнання недійсними додаткових угод та стягнення грошової суми, що є предметом даного спору.

Враховуючи вищенаведене нормативно-правове регулювання, а також встановлені судом першої інстанції обставини справи у цій частині, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про доведеність прокурором наявності підстав для представництва в суді інтересів держави.

При цьому підставою реалізації прокуратурою представницьких функцій у даному випадку стала усвідомлена пасивна поведінка органу, уповноваженого здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах, тобто нездійснення ним захисту інтересів держави.

Вказаний висновок судів не суперечить правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18, тому доводи скаржника у цій частині є необґрунтованими.

Посилання ТОВ "РОЕК" на порушення місцевим судом норми процесуального права, а саме в частині розподілу судового збору є безпідставними, оскільки суд вправі покласти судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на певну сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, однак це є дискреційними повноваження місцевого господарського суду та які застосовано не було. Колегія суддів вважає, що Господарський суд Рівненської області правомірно не скористався своїми дискреційними повноваженнями.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, враховуючи, що доводи і вимоги апеляційної скарги не підтверджують наявність обставин, які згідно зі статтею 277 Господарського процесуального кодексу України визначені в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "РОЕК" залишається без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 26 березня 2024 року у справі №918/4/24 - без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з апеляційним переглядом даної справи, покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ТОВ "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 26 березня 2024 року у справі №918/4/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 26 березня 2024 року у справі №918/4/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №918/4/24 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "24" червня 2024 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Маціщук А.В.