ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2024 р. Справа №914/1198/24

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянув апеляційну скаргу акціонерного товариства Ідея Банк б/н від 20.05.2024

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 13.05.2024, суддя Запотічняк О.Д.,

про передачу справи на розгляд іншого суду

за позовом акціонерного товариства Ідея Банк, м. Львів

до відповідача фізичної особи-підприємця Корсунського Сергія Леонідовича, м. Дніпро

про стягнення 189 345,16 грн.

ВСТАНОВИВ:

короткий зміст позовних вимог

08.05.2024 акціонерне товариство Ідея Банк (надалі АТ Ідея Банк) звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до фізичної особи-підприємця Корсунського С.Л. (надалі ФОП Корсунський С.Л.) про стягнення 189 345,16 грн., з яких 95 841,28 грн. основний борг, 49 992,04 грн. прострочений борг, 12,14 грн. прострочені проценти, 43 499,70 грн. прострочена плата за обслуговування кредиту.

Позов мотивовано тим, що ФОП Корсунський С.Л., як позичальник не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № КБ03.00401.009979835 від 28.02.2023 щодо повернення суми кредиту в повному обсязі.

Позивач правовою підставою позову зазначає ст.ст. 525, 526, 530, 536, 543, 549, 551, 610-612, 623, 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу України та ст. 222 Господарського кодексу України.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 13.05.2024 справу №914/1198/24 за позовом АТ «Ідея Банк» до ФОП Корсунського С.Л. про стягнення 189 345,16 грн., передано за підсудністю до Господарського суду Дніпропетровської області.

Ухвала мотивована тим, що позов пред`явлено до відповідача, місцезнаходженням якого є місто Дніпро, а тому, враховуючи правила територіальної підсудності за місцезнаходженням відповідача, встановлені ч. 1 ст. 27 ГПК України, позовна заява АТ Ідея Банк разом з доданими до неї документами підлягає передачі за підсудністю до Господарського суду Дніпропетровської області.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі АТ Ідея Банк просить скасувати зазначену ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до Господарського суду Львівської області, у зв`язку з порушення норм процесуального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Місцевий господарський суд не врахував положень ст. 532 Цивільного кодексу України та не взяв до уваги те, що договір кредиту виконувався за місцем знаходження Банку: 79008, м. Львів, Галицький район, вулиця Валова, 11.

Вважає, що місцевим господарським судом безпідставно застосовано правила територіальної підсудності за місцезнаходженням відповідача, встановлені ч. 1 ст. 27 ГПК України.

Посилається на ухвалу Верховного Суду від 02.07.2018 в справі № 552/9770/14-ц, за змістом якої право вибору між судами, яким згідно із загальним правилом підсудності цивільних справ і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, яке передбачене ст.263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Ідея Банк» б/н від 20.05.2024 на ухвалу Господарського суду Львівської області від 13.05.2024 в справі №914/1198/24 про передачу справи на розгляд іншого суду та ухвалено здійснювати розгляд справи №914/1198/24 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 271 ГПК України вказана апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду в справі розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається предметом апеляційного оскарження є ухвала місцевого господарського суду про передачу справи на розгляд іншого суду, а предметом апеляційного перегляду - наявність/відсутність підстав для передачі справи на розгляд іншого суду.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 ГПК України).

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Параграфом 3 глави 2 ГПК України урегульовано територіальну юрисдикцію (підсудність).

Відповідно до частин першої, другої статті 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом; для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи-підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 31 ГПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на день постановлення оскаржуваної ухвали, місцезнаходженням відповідача у справі фізичної особи-підприємця Корсунського С.Л., є наступна адреса: АДРЕСА_1 ).

Подаючи позов до Господарського суду Львівської області, позивач керувався частиною п`ятою статті 29 ГПК України, вказуючи, що договір кредиту виконувався за місцем знаходження Банку: 79008, м. Львів, Галицький район, вулиця Валова, 11.

Згідно з частиною п`ятою статті 29 ГПК України позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Правила визначення місця виконання зобов`язання передбачено ст. 532 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 532 Цивільного кодексу України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться: 1) за зобов`язанням про передання нерухомого майна - за місцезнаходженням цього майна; 2) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі договору перевезення, - за місцем здавання товару (майна) перевізникові; 3) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов`язання; 4) за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання; 5) за іншим зобов`язанням - за місцем проживання (місцезнаходженням) боржника. Зобов`язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Правила ст. 532 Цивільного кодексу України застосовуються до зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці. У разі якщо така особливість не визначена (наприклад, п. 4 ч. 1 ст. 532 ЦК України) і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, спір у справі виник з правовідносин за кредитним договором № КБ03.00401.009979835 від 28.02.2023 щодо повернення суми кредиту в повному обсязі.

При цьому, колегією суддів встановлено, що положеннями кредитного договору № КБ03.00401.009979835 від 28.02.2023 не визначено місце його виконання та специфіка правовідносин не передбачає його виконання у конкретному місці.

Так, предметом кредитного договору № КБ03.00401.009979835 від 28.02.2023, укладеного між АТ «Ідея Банк» та ФОП Корсунським С.Л. є грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах обумовлених цим договором, які кредитор надає позичальнику, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти та комісії за користування ним (п. 1.1 договору).

Отже, фінансова послуга (надання кредиту) не потребує прив`язки до певного конкретного місця та здійснюється за допомогою електронних платіжних систем та фінансових інструментів.

Таким чином, враховуючи заявлені у цій справі позовні вимоги, встановлені обставини, колегія суддів вважає, що позовна заява АТ «Ідея Банк» разом з доданими до неї документами підлягає передачі за підсудністю до Господарського суду Дніпропетровської області.

Посилання апелянта на ухвалу Верховного Суду від 02.07.2018 в справі № 552/9770/14-ц не береться апеляційним судом до уваги, оскільки правовідносини в цій справі не є релевантними до правовідносин в справі № 552/9770/14-ц, крім цього в справі № 552/9770/14-ц досліджувалося питання застосування ч. 16 ст. 28 ЦПК України.

Також судом враховано, що ухвалою Верховного Суду від 02.07.2018 в справі № 552/9770/14-ц, на яку посилається апелянт, відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Вищевикладені обставини справи спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, та на які він посилається як на підставу скасування судового рішення, а тому відхиляються судом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ГПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Частиною 3 статті 31 ГПК України передбачено, що передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Спори між судами щодо підсудності не допускаються (ч. 6 ст. 31 ГПК України).

Враховуючи викладене, передання справи за належною територіальною юрисдикцією не призводить до порушення прав позивача на доступ до суду та справедливий судовий розгляд, а є гарантією того, що рішення у справі буде ухвалене належним судом і законне та обґрунтоване рішення не буде в подальшому скасоване судом вищої інстанції, лише з підстав недотримання процесуальних норм щодо територіальної юрисдикції.

Окрім того, суд зазначає, що згідно із статтею 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 року (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Zand v. Austria" від 12.10.1978 року (заява № 7360/76), висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

Таким чином, складова верховенства права, закріплена у пункті 1 статті 6 Конвенції, передбачає, зокрема, розгляд справи належним судом, в даному випадку - судом, до територіальної юрисдикції якого відноситься поданий господарський позов.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ця справа підлягає розгляду відповідно до правил територіальної підсудності за місцезнаходженням відповідача, встановлені ч. 1 ст. 27 ГПК України, Господарським судом Дніпропетровської області.

Отже, судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали дотримано приписи процесуального закону, що регулюють передачу справи на розгляд суду за правилами територіальної підсудності.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані вище обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга акціонерного товариства «Ідея Банк» б/н від 20.05.2024 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Господарського суду Львівської області від 13.05.2024 залишенню без змін.

Розподіл сум судового збору, пов`язаного з поданням апеляційної скарги, повинен здійснюватися судом першої інстанції за виключною підсудністю за результатами розгляду справи згідно із загальними правилами ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу акціонерного товариства «Ідея Банк» б/н від 20.05.2024 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Львівської області від 13.05.2024 у справі №914/1198/24 залишити без змін.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя Бойко С.М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.