УХВАЛА

05 червня 2024 року

м. Київ

cправа № 917/991/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. - головуючого, Берднік І.С., Міщенко І.С.,

за участю секретаря судового засідання - Дерлі І.І.,

за участю представників:

позивача - Верхацький І.В.;

відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.03.2024 (у складі колегії суддів: Пуль О.А. (головуючий), Білоусова Я.О., Тарасова І.В.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"

до Управління Служби безпеки України в Полтавській області

про стягнення 2 268 165,23 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (далі - ТОВ "ГК"Нафтогаз України", Позивач) звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до управління Служби безпеки України в Полтавській області (далі - УСБУ в Полтавській області, Відповідач), у якому просило стягнути з Відповідача 795 076,58 грн вартості спожитого природного газу. Також, окрім суми основної заборгованості Позивачем нараховано до стягнення пеню у розмірі 179 195,81 грн, 3 % річних у розмірі 20 671,66 грн, інфляційні втрати у розмірі 273 221,18 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем умов договору постачання природного газу постачальником "останньої надії" за період постачання з 01.11.2021 по 30.01.2022 в об`ємі 42,98775 тис.куб.м. щодо розрахунку за спожитий СБУ природний газ у розмірі 1 795 076,58 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 13.04.2023 у справі № 917/991/22 у позові відмовлено.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 12.09.2023 рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково, стягнуто з Відповідача на користь Позивача заборгованість за договором у розмірі 1 795 076,58 грн, пеню у розмірі 8 959,79 грн, 3% річних у розмірі 1 033,58 грн, інфляційні втрати у розмірі 13 661,06 грн, витрати зі сплати судового збору у розмірі 34 022,48 грн та витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 51 033,72 грн, в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 23.11.2023 касаційну скаргу Позивача задоволено частково, постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.09.2023 у справі № 917/991/22 скасовано у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 19 638,08 грн та інфляційних втрат у розмірі 259 560,12 грн. В цій частині справу направлено на новий розгляд до Східного апеляційного господарського суду, у іншій частині зазначену постанову залишено без змін.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 07.03.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" задоволено частково. Рішення господарського суду Полтавської області від 13.04.2023 у справі № 917/991/22 скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено частково, стягнуто з Відповідача на користь Позивача 1% річних у розмірі 6 890,56 грн та інфляційні втрати у розмірі 259 560,12 грн, в інший частині позову відмовлено.

Оскільки предметом нового розгляду у суді апеляційної інстанції у даному випадку було рішення суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 196 38,08 грн та інфляційних втрат у розмірі 259 560,12 грн, то згідно з приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції перевіряв законність та обґрунтованість рішення лише у цій частині.

Колегія суддів апеляційного суду щодо зменшення розміру 3% річних, нарахованих Позивачем до стягнення, ураховуючи принцип справедливості, розумності та пропорційності, беручи до уваги обставини участі Відповідача у захисті державного суверенітету, територіальної цілісності та конституційного ладу України під час війни, з огляду на те, що розрахунки 3% річних охоплюють період військової агресії рф проти України та введення воєнного стану, дійшла висновку, що обставини у даній справі є виключними, тому убачає підстави для зменшення 3% річних до 1% у розмірі 6 890,56 грн.

Непогоджуючись із зазначеною постановою, Позивач звернувся з касаційною скаргою, у якій просить Суд її скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 12 747,52 грн. В якості підстав касаційного оскарження Позивач зазначає пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Позивач у касаційній скарзі посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права щодо зменшення 3% річних без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, постановах Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 917/991/22, від 15.06.2023 у справі № 921/94/21, від 31.05.2023 у справі № 914/2453/21, від 07.03.2023 у справі № 910/17556/21, від 20.02.2023 у справі № 910/15411/21, від 03.02.2021 у справі № 5023/10655/11 (922/1379/20), від 03.02.2021 у справі № 5023/10655/11 (922/474/20), від 07.09.2021 у справі № 927/184/13-Г (927/1074/20), від 24.06.2021 у справі № 904/3177/20, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, від 04.10.2019 у справі № 915/880/18, від 26.09.2019 у справі № 912/48/19, від 18.09.2019 у справі № 908/1379/17, від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Також Позивач зазначає, що апеляційний суд при прийнятті оскаржуваного рішення неправильно застосував норми статті 233 Господарського кодексу України, статей 549- 552, 599, 625 Цивільного кодексу України та порушив норми статей 236, 282 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просить Суд залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції від 07.03.2024 - без змін. В обґрунтування своїх заперечень Відповідач посилається на норми частини першої статті 218, частини третьої статті 219 Господарського кодексу України, якими визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання, а якщо правопорушенню сприяли неправомірні дії (бездіяльність) другої сторони зобов`язання, суд має право звільнити відповідача від відповідальності. А тому, на думку Відповідача, загальна сума штрафних санкцій у даному спорі є безпідставною, а також надмірною та обтяжливою для нього.

У судовому засіданні, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Позивача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї, а також матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження не підтвердились, з огляду на таке.

Предметом касаційного оскарження є незгода Позивача із судом апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 12 747,52 грн. В інших частинах судові рішення не оскаржуються жодною зі сторін.

Згідно з частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, за змістом пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної у пункті 1 частини другої цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

При цьому, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 287 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався Скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції є запорукою дотримання принципу правової визначеності.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц.

У постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала визначення подібності правовідносин, згідно з яким на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях, після чого застосувати змістовий критерій порівняння (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору), а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії, які матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків суду касаційної інстанції в кожній конкретній справі.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово наголошувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово "подібний" в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін "подібні правовідносини" може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.

При цьому у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таким чином, подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Разом з тим, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Проаналізувавши наведені Скаржником підстави касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 287 Господарського процесуального кодексу України , судова колегія виходить з такого.

Твердження Позивача про те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права щодо зменшення 3% річних без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, постановах Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 917/991/22, від 15.06.2023 у справі № 921/94/21, від 31.05.2023 у справі № 914/2453/21, від 07.03.2023 у справі № 910/17556/21, від 20.02.2023 у справі № 910/15411/21, від 03.02.2021 у справі № 5023/10655/11 (922/1379/20), від 03.02.2021 у справі № 5023/10655/11 (922/474/20), від 07.09.2021 у справі № 927/184/13-Г (927/1074/20), від 24.06.2021 у справі № 904/3177/20, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, від 04.10.2019 у справі № 915/880/18, від 26.09.2019 у справі № 912/48/19, від 18.09.2019 у справі № 908/1379/17, від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, не знайшли свого підтвердження.

Слід зазначити, що під час звернення із касаційною скаргою на постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.09.2023 Позивач посилався на неврахування судом апеляційної інстанції висновків зазначених вище постанов Верховного Суду (крім постанови від 23.11.2023 у справі № 917/991/22) при застосуванні положень статті 233 Господарського кодексу України та статей 3, 625 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах.

У постанові від 23.11.2023 по справі № 917/991/22 Верховний Суд наголосив на тому, що у справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити лише розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України. При цьому, за висновком Суду підстави та обставини для такого зменшення процентів річних суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку.

Верховний Суд, скасовуючи постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.09.2023 у справі № 917/991/22 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних у розмірі 19 638,08 грн та інфляційних втрат у розмірі 259 560,12 грн, погодившись з доводами касаційної скарги Позивача про наявність підстав для скасування оскаржуваного у відповідності до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, зазначив, що застосування судами обмежень свободи договору носить винятковий характер, і виключність випадку для зменшення судом розміру процентів річних нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України має бути підтверджена встановленими судами дійсно надзвичайними обставинами.

Верховний Суд у постанові від 23.11.2023 у справі № 917/991/22 звернув увагу на те, що саме з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених критеріїв, суд, може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Таким чином, Верховний Суд частково погодився у цій частині з доводами Скаржника, що суд мав би (має право) врахувати ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати обов`язок з виконання умов договору в контексті обставин цієї справи тощо. Водночас конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання за Договором, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність), мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності, має правове значення під час вирішення питання щодо застосування частини третьої статті 511 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України (щодо права суду зменшувати лише розмір процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дійсно, Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 на які посилається Скаржник).

Визначені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

У справі 703/2718/16-ц розглядалися позовні вимоги про стягнення 3 405 грн компенсації інфляційних втрат за час прострочення виконання зобов`язання і 3% річних від простроченої суми у розмірі 640,68 грн. В обґрунтування вказаних позовних вимог Позивач посилався на те, що Відповідач не виконував рішення суду, ухвалене на користь Позивача.

Рішенням суду від 22.08.2016, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 11.10.2016, позов задоволено у повному обсязі.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій керувалися тим, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення.

Постановою Верховного Суду від 19.06.2019 зазначені рішення суду та ухвалу апеляційного суду змінено, викладено мотивувальну частину в редакції постанови, в іншій частині - залишено без змін.

Водночас, у зазначеній справі питання зменшення розміру процентів річних не було предметом розгляду.

У справі № 646/14523/15-ц розглядалися позовні вимоги про стягнення з Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання інфляційних втрат за прострочення виконання основного зобов`язання, 3% річних від простроченої суми, подвійної облікової ставки Національного банку України за весь час прострочення невиконання зобов`язання, як відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішення суду, а також коштів відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням апеляційного суду стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, 93 800 грн на відшкодування моральної шкоди, проте вказане рішення виконано більше ніж через рік після набрання законної сили, що стало підставою для стягнення сум відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

Останнім рішенням апеляційного суду 29.03.2017 рішення суду першої інстанції від 21.03.2016 скасовано; ухвалено нове, яким позов задоволено частково, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку інфляційні втрати у сумі 34 809,18 грн, 3% річних - 2 181,81 грн; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Верховний Суд постановою від 19.06.2019 касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишив без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

У зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду також не розглядала питання зменшення процентів річних.

Отже, у справі, що розглядається, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц, проте встановлені судами фактичні обставини у зазначених справах та у справі, яка переглядається, є різними; хоча й за схожого правового регулювання спірних правовідносин, що має місце в цій справі, але у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах за змістовним критерієм.

Висновки, викладені в наведених Скаржником постановах Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 5023/10655/11 (922/1379/20), від 03.02.2021 у справі № 5023/10655/11 (922/474/20), від 07.09.2021 у справі № 927/184/13-Г (927/1074/20), від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, а також послідовно підтримані, зокрема, у постановах 24.06.2021 у справі № 904/3177/20, від 31.05.2023 у справі № 914/2453/21, від 20.02.2023 у справі № 910/15411/21, від 07.03.2023 у справі № 910/17556/21 стосуються неможливості зменшення розміру 3 % річних без встановлення судом виключних (надзвичайних) обставин.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови, у відповідності до приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України, врахував правові висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, виконав вказівки Верховного Суду у цій справі (постанова від 23.11.2023 у справі № 917/991/22).

Щодо зменшення розміру 3% річних, нарахованих Позивачем до стягнення з Відповідача, колегія суддів апеляційного суду керувалася тим, що судовими рішеннями у даній справі Відповідача зобов`язано сплатити основний борг у розмірі 1 795 076,58 грн за отриманий протягом листопада-грудня 2021, січень 2022 року природного газу, що нарахований Позивачем за типовим договором від 03.12.2021 № 130, в той час як матеріалами справи підтверджується, що Відповідачем самостійно сплачено за період: грудень 2021, січень 2022 року за іншим чинним договором постачання газу від 06.12.2021 № 15-1416/21-БО-Т, укладеним за результатом тендерного аукціону у сумі 1 879 309,40 грн з ПДВ, з іншим постачальником - ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг".

Доказів ухилення від виконання зобов`язань за двома господарськими договорами по сплаті заборгованості зі сторони Відповідача матеріали справи не містять.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що погашення заборгованості за двома договорами щодо постачання природного газу бюджетною установою, якою є Відповідач, фактично є подвійним збільшенням боргового навантаження на Державний бюджет України, отже з огляду на виключні обставини даної справи (у зв`язку з невідповідністю принципу справедливості, розумності та пропорційності під час нарахування Позивачем 3% річних, беручи до уваги обставини участі Відповідача у захисті державного суверенітету, територіальної цілісності та конституційного ладу нашої країни під час війни, з огляду на те, що розрахунки 3% річних охоплюють період військової агресії рф проти України та введення воєнного стану) колегія суддів дійшла висновку про зменшення річних нарахувань до 1%.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що посилання Скаржника на те, що апеляційний суд в оскаржуваній постанові застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у перелічених у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження, а доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно оцінки фактичних обставин у цій справі та спрямовані на доведення необхідності їх переоцінки у тому контексті, який, на думку Скаржника, свідчить про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилався Скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена Скаржником підстава касаційного оскарження після відкриття касаційного провадження не отримала підтвердження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 917/991/22 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України", відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за розгляд касаційної скарги покладається на Скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягає.

Керуючись статтями 126, 234, 235, 296, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі № 917/991/22 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.03.2024 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко