ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

10.06.2024 Справа№ 914/3985/21

Господарський суд Львівської області у складі судді Зоряни Горецької, при секретарі Марті Пришляк розглянув у відкритому судовому засідання заяву про заміну боржника у виконавчому документі

у справі №914/3985/21

за позовом: Львівського міського центру зайнятості,

до відповідача: Львівської митниці ДФС,

про стягнення 23389,66 грн,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.02.2024 касаційну скаргу Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Львівської митниці задоволено частково, постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.10.2023 та ухвалу Господарського суду Львівської області від 25.07.2023 у справі №914/3985/21 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2024, справу передано на новий розгляд судді Зоряні Горецькій.

Ухвалою від 01.04.2024 суд прийняв до розгляду справу №914/3985/21 в частині розгляду заяви про заміну боржника у виконавчому документі та призначив розгляд по суті.

Заявник надав пояснення з врахуванням позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду викладеної в постанові від 22.02.2024 та просив замінити боржника у наказі Господарського суду Львівської області від 14.06.2022.

Львівська митниця з посилання на зазначену вище постанову просила відмовити в задоволенні вказаної заяви.

В судове засідання 10.06.2024 сторони забезпечили явку уповноважених представників сторін.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає наступне.

Конституція України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Основного Закону).

Згідно з положеннями статей 18, 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

13.06.2023 Львівський обласний центр зайнятості в особі Львівської філії Львівського обласного центру зайнятості звернувся з заявою №1350.08-1322/23 від 07.06.2023 до Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області для прийняття до виконання наказу Господарського суду Львівської області від 14.06.2022 у справі №914/3985/21 щодо примусового стягнення з Львівської митниці ДФС () коштів.

У відповіді Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області від 16.06.2023 №04-08-06/4915 про повернення виконавчого документа зазначено, що наказ Господарського суду Львівської області від 14.06.2022 у справі №914/3985/21 про стягнення коштів з Львівської митниці ДФС () Головне управління Казначейства не приймає та повертає без виконання на підставі підпункту 3 пункту 9 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджених Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 №45, із змінами), оскільки боржник не має відкритих рахунків в органі Казначейства, з яких можливо здійснити безспірне списання коштів на підставі згаданих вище виконавчих документів. Львівська митниця ДФС немає в Головному управлінні Казначейства відкритих рахунків для здійснення безспірного списання присуджених коштів (бюджетні рахунки Львівської митниці ДФС - закрито).

Львівська митниця Держмитслужби перебуває на розрахунково касовому обслуговуванні в Головному управлінні Державної казначейської служби України у Львівській області та має відкритих рахунків.

21.12.2023 наказ Господарського суду Львівської області №914/3985/21 від 14.06.2022 щодо стягнення коштів виконано та стягнуто Державною Казначейською службою України кошти з Львівської митниці Держмитслужби на рахунок Львівського обласного центру зайнятості.

Процесуальне правонаступництво врегульовано статтею 52 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою в разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову в заміні учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 15 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Зокрема, боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив (частина 5 статті 15 Закону України "Про виконавче провадження").

Положення наведених норм кореспондуються зі статтею 334 Господарського процесуального кодексу України, яка також передбачає, що в разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Заміна сторони виконавчого провадження правонаступником полягає в поширенні на правонаступника законної сили судового рішення з усіма її наслідками незмінністю, неспростовністю, виключністю, преюдиційністю, виконуваністю.

Процесуальне правонаступництво це перехід процесуальних прав і обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи зі складу спірного матеріального правовідношення. Процесуальне правонаступництво випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником) і відображає зв`язок матеріального і процесуального права. Отже, для вирішення питань можливості процесуального правонаступництва необхідним є встановлення фактичних обставин заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником відповідно до норм матеріального права.

Серед підстав заміни кредитора у зобов`язанні стаття 512 Цивільного кодексу України визначає правонаступництво. Таке універсальне правонаступництво передбачено, зокрема, статтею 104 Цивільного кодексу України, згідно з положеннями якої юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації, у разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Чинне законодавство не містить загальної норми щодо моменту виникнення універсального правонаступництва юридичної особи, утвореної внаслідок реорганізації (приєднання).

Порядок припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу та перетворення врегульований статтею 107 Цивільного кодексу України, відповідно до положень якої після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом.

Ухвалюючи рішення про реорганізацію, уповноважений орган юридичної особи спрямовує свою волю на передачу не окремого майна, прав або обов`язків, а всієї їх сукупності. Тобто при універсальному правонаступництві до правонаступника чи правонаступників переходить усе майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать (незалежно від їх виявлення на момент правонаступництва), на підставі передавального акта. Наведені обставини передують внесенню до Реєстру запису про припинення юридичної особи, яка припиняється у результаті реорганізації.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.06.2020 у справі №910/5953/17, якщо припустити, що правонаступництво настає лише з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, то це призведе до можливостей порушення прав кредиторів, які протягом значного періоду часу не зможуть звернутися з вимогами до новоствореної юридичної особи, яка отримає все майно правопопередника, але не буде нести відповідальність за його зобов`язаннями. При цьому Велика Палати Верховного Суду в зазначеній постанові визнала помилковим висновок попередніх інстанцій про те, що правонаступництво не відбулось за відсутності в Реєстрі запису про припинення юридичної особи, яка реорганізовувалась.

Зважаючи на викладене та те, що положеннями статей 104, 107 Цивільного кодексу України не визначений момент переходу прав та обов`язків від юридичної особи, яка припиняється у зв`язку з реорганізацією, Верховний Суд неодноразово зазначав (зокрема у постанові від 14.09.2020 у справі №296/443/16-ц, ухваленій у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду), що такий момент не може пов`язуватися з внесенням запису до державного реєстру про припинення реорганізованої юридичної особи.

Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

Правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції. Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі. Подібні за змістом висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/348/19).

Відповідно до положень статті 5 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України. Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох центральних органів виконавчої влади. Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів визначений Порядком здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 (далі Порядок №1074).

Згідно з пунктом 6 Порядку №1074 права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Орган виконавчої влади, утворений в результаті реорганізації, здійснює повноваження та виконує функції у визначених Кабінетом Міністрів України сферах компетенції з дня набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення таким органом повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється (абзац 1 пункту 12 Порядку №1074).

Водночас майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу згідно з розподільчим балансом (пункт 7 Порядку №1074).

Отже, інститут правонаступництва органів державної влади різниться від інституту правонаступництва суб`єктів приватного права, оскільки є більш ширшим за змістом, включаючи в себе: правонаступництво в завданнях, функціях та повноваженнях як складових категорії компетенції органу виконавчої влади, а також щодо конкретних управлінських (організаційних) прав та обов`язків, які становлять зміст відповідних правовідносин тобто публічне правонаступництво, за якого відбувається перехід владних прав та функції органу, що реорганізовується, до органу, що створюється, та правонаступництво в майнових приватних правовідносинах, в яких орган влади виступає як юридична особа приватного права.

У випадку публічного правонаступництва перехід таких прав та обов`язків оформлюється нормативним актом, тоді як правонаступництво в майнових приватних правовідносинах здійснюється на підставі передавального акта або розподільчого балансу.

Аналіз положень статті 104 Цивільного кодексу України, статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", пунктів 7, 12 Порядку №1074 свідчить, що реорганізація ДФС шляхом її поділу вважатиметься такою, що відбулася, із дати державної реєстрації змін до відомостей, які містяться в ЄДР, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої здійснюється приєднання. Натомість перехід майнових прав та обов`язків реорганізованого (приєднаного) органу виконавчої влади до його правонаступника має підтверджуватися розподільчим балансом, затвердженим у встановленому порядку. Подібні за змістом висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.09.2021 у справі № 909/51/17, від 16.06.2023 у справі №925/1775/21.

Тож передумовою задоволення клопотання про заміну сторони виконавчого провадження (відповідача/боржника) у цій справі є встановлення обставин переходу майнових прав та обов`язків відповідача до Державної митної служби у процесі реорганізації Державної фіскальної служби шляхом поділу, які з урахуванням наведеного мають підтверджуватись розподільчим балансом.

При первісному розгляді справи суди першої та апеляційної інстанцій встановили обставини, які свідчать про реорганізацію Львівської митниці ДФС (відповідача у цій справі) шляхом приєднання її до Галицької митниці Держмитслужби та в подальшому до Державної митної служби у зв`язку з реорганізацією шляхом поділу Державної фіскальної служби на Державну податкову службу та Державну митну службу із правонаступництвом майна, прав та обов`язків у відповідних сферах діяльності.

Через вказану реорганізацію Львівська митниця ДФС (відповідач) перебуває у стані припинення. Однак згідно з положеннями Постанови №858 і Постанови №895 територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до створення Державною митною службою відповідних територіальних органів, прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що реорганізуються, а також передачі відповідних повноважень територіальним органам Державної митної служби.

Водночас Львівська митниця створена як відокремлений підрозділ Державної митної служби України (Скаржник) без статусу юридичної особи згідно з наказом Державної митної служби України №460 від 19.10.2020, а на підставі наказу №472 від 30.06.2021 розпочала здійснення покладених на неї Митним кодексом України, законодавчими та іншими нормативно-правовими актами функцій і повноважень з реалізації державної митної політики тощо з 00 год. 00 хв. 01.07.2021.

Встановлення наведених обставин господарськими судами підтверджує перехід прав та обов`язків від Львівської митниці ДФС (відповідача) до Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Львівської митниці (Скаржника) в порядку публічного правонаступництва.

Львівська митниця Державної митної служби Укрїни не заперечує факт настання його компетенційного адміністративного правонаступництва щодо Львівської митниці ДФС (відповідача), що передбачає передання адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого, який набуває певні владні повноваження внаслідок ліквідації органу чи посади суб`єкта владних повноважень, припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення компетенції органу публічної адміністрації чи припинення повноважень посадової особи.

Однак зважаючи на те, що реорганізація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, обумовлені відмінностями в правовому статусі цих осіб, встановлення наведених обставин щодо публічного правонаступництва Скаржника стосовно Львівської митниці ДФС не є достатнім для вирішення питання щодо наявності чи відсутності підстав для здійснення процесуального правонаступництва у цій справі, спір у якій виник у площині приватного права та не стосується виконання відповідачем владних повноважень.

У постанові від 22.02.2024 Верховний суд звернув увагу на те, що суди попереднії інстанції не надали належної оцінки та не перевірили чи мали місце у цій справі обставини повного правонаступництва відповідача/боржника, яке включає в себе: публічне правонаступництво (правонаступництво у завданнях, функціях та повноваженнях) та правонаступництво в майнових приватних правовідносинах, чим підтверджуються відповідні обставини. Зокрема, господарські суди не з`ясували обставини щодо складання відповідними особами розподільчого балансу та/або передавального акта.

В даному контексті суд звертає увагу, що в додаткових поясненнях Львівської митниці від 29.04.2024 долучено:

- передавальний акт активів і пасивів, у тому числі матеріальних цінностей, від Львівської митниці ДФС () до Галицької митниці Держмитслужби ().

- передавальний акт Галицької митниці Держмитслужби () до Державної митної служби України ().

Кошти згідно наказу від 14.06.2022 в розмірі 25 659,66 грн стягнуто з Державної митної служби України (). Вказані кошти сплачено правомірно в силу набрання рішенням законної сили та переходу до Державної митної служби України усього майна, майнових прав та обов`язків первісного боржника. Дана ухвала носить виключно технічний характер, який не впливатиме на права та обов`язки Львівської митниці, оскільки кошти погашено правоноступником майнових активів. За вказаних обставин заява підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 52, 234, 334, Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву Львівського обласного центру зайнятості в особі Львівської філії Львівського обласного центру зайнятості (вх.№ 2548/23 від 29.06.2023) про заміну боржника у виконавчому документі задовольнити.

2. Замінити боржника у наказі Господарського суду Львівської області від 14.06.2022 у справі № 914/3985/21 Львівську митницю ДФС (79000, місто Львів, вулиця Костюшка, будинок 1, ідентифікаційний код 39420875) на її правонаступника Державну митну службу України (04119, місто Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 11Г, ідентифікаційний код 43115923) в особі Львівської митниці (79000, місто Львів, вулиця Костюшка Т, будинок 1, ідентифікаційний код 43971343).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст ухвали складено та підписано 10.06.2024.

Суддя Горецька З.В.