РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2024Справа № 910/19921/23
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., за участю секретаря судового засідання Тихоши Л.Г., розглянув у відкритому судовому засіданні справу в порядку загального позовного провадження

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Анрі Барбюса-13» (03150, місто Київ, ВУЛИЦЯ АНРІ БАРБЮСА, будинок 13, Ідентифікаційний код юридичної особи 40283552)
до за участю проДержавного підприємства «Наш Дім» (03150, місто Київ, ВУЛИЦЯ ПРЕДСЛАВИНСЬКА, будинок 34, Ідентифікаційний код юридичної особи 30723920) Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Відповідача Фонду державного майна України скасування державної реєстрації
Представники:

від Позивача: Ізовіта А.М. (представник на підставі ордеру);

від Відповідача: Невкритий В.Ю. (представник на підставі довіреності);

від Третьої особи: Хайновський О.О. (представник в порядку самопредставництва);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Анрі Барбюса-13» (надалі також - «Позивач») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Наш Дім» (надалі також - «Відповідач») про скасування державної реєстрації.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для скасування державної реєстрації права господарського відання Державного підприємства «Наш Дім» на групу нежитлових приміщень №6, №10, №2/4, що знаходяться за адресою: 03150, м. Київ, вул. Тютюнника Василя, буд. 13.

Відповідно до протоколу щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.12.2023 року, автоматичний розподіл не відбувся.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 01.01.2024 року, справу №910/19921/23 передано судді Яковенко А.В.

Розпорядженням Керівника апарату Господарського суду міста Києва від 11.01.2024 року призначено повторний автоматичний розподіл справи №910/19921/23 у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Яковенко А.В.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ Господарського суду міста Києва від 11.01.2024 року, справу №910/19921/23 передано до розгляду у складі судді Чинчин О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 року позовну заяву Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Анрі Барбюса-13» до Державного підприємства «Наш Дім» про скасування державної реєстрації залишено без руху.

22.01.2024 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2024 року відкрито провадження у справі № 910/19921/23, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 21.02.2024 року.

21.02.2024 року через систему "Електронний суд" від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, клопотання про витребування у Позивача оригіналів письмових доказів, приєднаних до позовної заяви та оригіналів протоколу №9 загальних зборів ОСББ "Анрі Барбюса-13" від 06.01.2020 року та протоколу №11 загальних зборів ОСББ "Анрі Барбюса-13" від 10.02.2020 року та клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Фонду державного майна України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.02.2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, встановлено Позивачу строк до 5 днів з 22.02.2024 для надання відповіді на відзив, встановлено Відповідачу строк до 5 днів з дня отримання відповіді на відзив для надання заперечень, задоволено клопотання Відповідача та витребувано у Позивача оригінали протоколу №9 загальних зборів ОСББ "Анрі Барбюса-13" від 06.01.2020 року та протоколу №11 загальних зборів ОСББ "Анрі Барбюса-13" від 10.02.2020 року, у повному обсязі та з усіма додатками до них, відкладено розгляд клопотання Відповідача про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Фонду державного майна України.

22.02.2024 року через систему "Електронний суд" від Позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів.

27.02.2024 року через систему "Електронний суд" від Позивача надійшла відповідь на відзив.

05.03.2024 року через систему "Електронний суд" від Відповідача надійшли заперечення та клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Фонду державного майна України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залучено до участі у справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Фонд державного майна України; зобов`язано Позивача направити на адресу Третьої особи копії позовної заяви та відповіді на відзив з доданими до них документами, докази чого надати Суду; зобов`язано Відповідача направити на адресу Третьої особи копії відзиву та заперечення з доданими до них документами, докази чого надати Суду; встановлено Третій особі строк до 15 з дня отримання ухвали для надання письмових пояснень по суті позовних вимог; встановлено Позивачу строк до 5 днів з дня отримання пояснень по суті позовних вимог від Третьої особи для надання додаткових пояснень; встановлено Відповідачу строк до 5 днів з дня отримання пояснень по суті позовних вимог від Третьої особи для надання додаткових пояснень; зобов`язано Позивача надати Суду засвідчені належним чином копії протоколу №9 загальних зборів ОСББ "Анрі Барбюса-13" від 06.01.2020 року та протоколу №11 загальних зборів ОСББ "Анрі Барбюса-13" від 10.02.2020 року у строк до 5 днів з 07.03.2024 року та відкладено підготовче судове засідання на 10.04.2024 року.

02.04.2024 року через систему "Електронний суд" від Позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копій протоколу №9 загальних зборів ОСББ "Анрі Барбюса-13" від 06.01.2020 року та протоколу №11 загальних зборів ОСББ "Анрі Барбюса-13" від 10.02.2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.05.2024 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2024 року виправлено допущену в ухвалі Господарського суду міста Києва від 10.04.2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання у справі № 910/19921/23, технічну помилку.

22.04.2024 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи надійшли письмові пояснення.

20.05.2024 року через систему "Електронний суд" від Відповідача надійшла заява про проведення судових засідань у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.05.2024 року заяву Державного підприємства "Наш Дім" про проведення судових засідань у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів повернуто Заявнику без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відкладено розгляд справи на 12.06.2024 року.

В судовому засіданні 12 червня 2024 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представник Відповідача заперечив проти заявлених позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник Третьої особи надав усні пояснення по суті спору.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 12 червня 2024 року, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.08.2018 року у справі №910/9663/16, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 та постановою Верховного Суду від 16.05.2019 року, позов Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Анрі Барбюса-13» задоволено частково, зобов`язано Державне підприємство "Наш дім" передати багатоквартирний будинок №13 по вул. Анрі Барбюса в місті Києві в управління Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку "Анрі Барбюса-13" разом із відповідною технічною документацією; в іншій частині позову відмовлено. (т.1 а.с.21-58)

У вказаному рішенні встановлено, що 16.01.2016 на установчих зборах об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, розташованого за адресою місто Київ, вул. Анрі Барбюса, 13, було прийнято рішення, оформлене відповідним протоколом, про створення Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Анрі Барбюса-13".

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 17.02.2016 було здійснено державну реєстрацію юридичної особи Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Анрі Барбюса-13", номер запису 0061899.

Згідно з п.п.1.1, 2.1 Статуту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Анрі Барбюса-13" створено власниками квартир/нежилих приміщень багатоквартирного будинку №13 на вул.Анрі Барбюса міста Києва, з метою сумісного управління спільним майном та забезпечення його належної експлуатації, а також для захисту своїх прав та законних інтересів щодо володіння, користування і розпорядження таким майном.

Пунктом 2.2 статуту ОСББ передбачено, що завданням та предметом діяльності ОСББ, зокрема, є належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території; забезпечення захисту прав і законних інтересів співвласників багатоквартирного будинку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном; сприяння співвласникам багатоквартирного будинку в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами; забезпечення виконання співвласниками багатоквартирного будинку своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю ОСББ.

29.02.2016 на загальних зборах Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Анрі Барбюса-13" були прийняті рішення, оформлені протоколом №1, зокрема, про самостійне управління всім багатоквартирним будинком №13 по вул.Анрі Барбюса, 13 силами і засобами ОСББ "Анрі Барбюса-13" відповідно до встановленого чинним законодавством України порядку.

18.03.2016 на загальних зборах Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Анрі Барбюса-13" були прийняті рішення, оформлені протоколом №2, зокрема, про визначення ОСББ "Анрі Барбюса-13" балансоутримувачем всього багатоквартирного будинку №13 по вул.Анрі Барбюса в місті Києві , надання згоди щодо прийняття вказаного будинку на баланс ОСББ "Анрі Барбюса-13" та утворення відповідної комісії, яка у встановлений чинним законодавством України строк здійснить заходи, пов`язані із прийомом-передачею даного будинку з балансу Державного підприємства "Наш дім" на баланс ОСББ "Анрі Барбюса-13"; про звернення до Державного підприємства "Наш дім" з пропозицією щодо призначення та спрямування уповноваженого представника підприємства для прийняття участі у роботі комісії із прийому - передачі багатоквартирного будинку №13 по вул.Анрі Барбюса в місті Києві з балансу Державного підприємства "Наш дім" на баланс ОСББ "Анрі Барбюса-13"; про здійснення прийому-передачі технічної та іншої документації багатоквартирного будинку №13 по вул.Анрі Барбюса в місті Києві у встановлений чинним законодавством України строк.

Державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ченківським О.О. було проведено примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/9663/16 (наказ від 21.02.2019), у зв`язку з чим 08.11.2019 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1. (а.с.59)

Рішенням загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку по вул. Василя Тютюнника №13 в м. Києві, оформленим протоколом №9 від 06.01.2020 року, зокрема, прийнято на баланс багатоквартирний будинок в Києві по вулиці Анрі Барбюса (Василя Тютюнника) 13 на баланс Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Анрі Барбюса-13". (т.1 а.с.60, 227-231)

Рішенням загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку по вул. Василя Тютюнника №13 в м. Києві, оформленим протоколом №10 від 10.02.2020 року, затверджено, зокрема, функціональне призначення приміщень другого та третього поверхів будинку №13 по вул. Василя Тютюнника у м. Києві та визначено, що дані приміщення є допоміжними приміщеннями ОСББ для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців. (т.1 а.с.67-68, 232-234)

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №337433716 вбачається, що 19.05.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шершун Наталією Костянтинівною здійснено державну реєстрацію права власності (правовий режим майна - право господарського відання) за Державним підприємством "Наш Дім", на групу нежитлових приміщень №6 у житловому будинку (2 поверх) загальною площею 170,3 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 58315779 від 24.05.2021, номер запису - 42109178;

22.03.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шершун Наталією Костянтинівною здійснено державну реєстрацію права власності (правовий режим майна - право господарського відання) за Державним підприємством "Наш Дім", на групу приміщень №10 у житловому будинку (3 поверх) загальною площею 52,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) за адресою м. Київ, вул. Василя Тютюнника, 13, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 57297802 від 25.03.2021, номер запису - 41179078;

22.03.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шершун Наталією Костянтинівною здійснено державну реєстрацію права власності (правовий режим майна - право господарського відання) за Державним підприємством "Наш Дім", на групу нежитлових приміщень №2/4 у житловому будинку (3 поверх) загальною площею 117,9 кв.м. за адресою м. Київ, вул. Василя Тютюнника, 13 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 57297267 від 25.03.2021, номер запису - 41178621. (т.1 а.с.14-18)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що такі дії є незаконними та такими, що порушують права позивача як балансоутримувача багатоквартирного будинку по вул. Тютюнника Василя, 13 у м. Києві, щодо володіння, користування та розпорядження спільною сумісною власністю багатоквартирного будинку, в тому числі усіма належними нежитловими приміщеннями. Позивач зазначає, що вказані приміщення є допоміжними приміщеннями будинку, використовуються співвласниками багатоквартирного будинку відповідно до їх функціонального призначення та не можуть бути самостійним об`єктом права власності. Крім того, Відповідач в порушення ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» здійснив реєстрацію права господарського відання на спірні об`єкти без рішення Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України. За таких підстав, Позивач просить Суд скасувати державну реєстрацію права господарського відання Державного підприємства «Наш Дім» на групу нежитлових приміщень №6, №10, №2/4, що знаходяться за адресою: 03150, м. Київ, вул. Тютюнника Василя, буд. 13.

В обґрунтування заперечень на позовну заяву Відповідач зазначає, що рішення загальних зборів ОСББ, на які посилається Позивач, не можуть бути доказом, що нежитлові приміщення, що належать Державному підприємству, є допоміжними приміщеннями загального користування. Жодної будівельно-технічної експертизи для встановлення таких фактів проведено не було. Клопотання про проведення будь-яких експертиз ОСББ не заявляло.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Анрі Барбюса-13» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У відповідності до норми 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.08.2018 року у справі №910/9663/16, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 та постановою Верховного Суду від 16.05.2019 року, позов Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Анрі Барбюса-13» задоволено частково, зобов`язано Державне підприємство "Наш дім" передати багатоквартирний будинок №13 по вул. Анрі Барбюса в місті Києві в управління Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку "Анрі Барбюса-13" разом із відповідною технічною документацією; в іншій частині позову відмовлено. (т.1 а.с.21-58)

У вказаному рішенні встановлено, що 16.01.2016 на установчих зборах об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, розташованого за адресою місто Київ, вул. Анрі Барбюса, 13, було прийнято рішення, оформлене відповідним протоколом, про створення Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Анрі Барбюса-13".

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 17.02.2016 було здійснено державну реєстрацію юридичної особи Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Анрі Барбюса-13", номер запису 0061899.

Згідно з п.п.1.1, 2.1 Статуту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Анрі Барбюса-13" створено власниками квартир/нежилих приміщень багатоквартирного будинку №13 на вул.Анрі Барбюса міста Києва, з метою сумісного управління спільним майном та забезпечення його належної експлуатації, а також для захисту своїх прав та законних інтересів щодо володіння, користування і розпорядження таким майном.

Пунктом 2.2 статуту ОСББ передбачено, що завданням та предметом діяльності ОСББ, зокрема, є належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території; забезпечення захисту прав і законних інтересів співвласників багатоквартирного будинку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном; сприяння співвласникам багатоквартирного будинку в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами; забезпечення виконання співвласниками багатоквартирного будинку своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю ОСББ.

29.02.2016 на загальних зборах Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Анрі Барбюса-13" були прийняті рішення, оформлені протоколом №1, зокрема, про самостійне управління всім багатоквартирним будинком №13 по вул.Анрі Барбюса, 13 силами і засобами ОСББ "Анрі Барбюса-13" відповідно до встановленого чинним законодавством України порядку.

18.03.2016 на загальних зборах Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Анрі Барбюса-13" були прийняті рішення, оформлені протоколом №2, зокрема, про визначення ОСББ "Анрі Барбюса-13" балансоутримувачем всього багатоквартирного будинку №13 по вул.Анрі Барбюса в місті Києві, надання згоди щодо прийняття вказаного будинку на баланс ОСББ "Анрі Барбюса-13" та утворення відповідної комісії, яка у встановлений чинним законодавством України строк здійснить заходи, пов`язані із прийомом-передачею даного будинку з балансу Державного підприємства "Наш дім" на баланс ОСББ "Анрі Барбюса-13"; про звернення до Державного підприємства "Наш дім" з пропозицією щодо призначення та спрямування уповноваженого представника підприємства для прийняття участі у роботі комісії із прийому - передачі багатоквартирного будинку №13 по вул.Анрі Барбюса в місті Києві з балансу Державного підприємства "Наш дім" на баланс ОСББ "Анрі Барбюса-13"; про здійснення прийому-передачі технічної та іншої документації багатоквартирного будинку №13 по вул.Анрі Барбюса в місті Києві у встановлений чинним законодавством України строк.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Таким чином, судове рішення у справі №910/9663/16 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, а тому факт створення ОСББ, ухвалення рішення співвласників про прийняття житлового будинку №13 по вул.Анрі Барбюса в місті Києві на баланс ОСББ "Анрі Барбюса-13", затвердження порядку обслуговування будинку, шляхом прийняття рішення відносно здійснення самостійного управління цим багатоквартирним будинком ОСББ "Анрі Барбюса-13" через свої органи управління, є підставою, відповідно до якої ОСББ в даному випадку вправі вимагати передачі йому будинку в управління, підтверджено рішенням Господарського суду м. Києва від 15.08.2018 року у справі №910/9663/16, яке набрало законної сили. При цьому, Суд зазначає, що будь-яких інших обставин, що мають значення для вирішення даного спору по суті, господарськими судами в межах розгляду справи №910/9663/16 встановлено не було.

Рішенням загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку по вул. Василя Тютюнника №13 в м. Києві, оформленим протоколом №9 від 06.01.2020 року, зокрема, прийнято на баланс багатоквартирний будинок в Києві по вулиці Анрі Барбюса (Василя Тютюнника) 13 на баланс Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Анрі Барбюса-13". (т.1 а.с.60, 227-231)

Рішенням загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку по вул. Василя Тютюнника №13 в м. Києві, оформленим протоколом №10 від 10.02.2020 року, затверджено, зокрема, функціональне призначення приміщень другого та третього поверхів будинку №13 по вул. Василя Тютюнника у м. Києві та визначено, що дані приміщення є допоміжними приміщеннями ОСББ для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців. (т.1 а.с.67-68, 232-234)

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №337433716 вбачається, що 19.05.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шершун Наталією Костянтинівною здійснено державну реєстрацію права власності (правовий режим майна - право господарського відання) за Державним підприємством "Наш Дім", на групу нежитлових приміщень №6 у житловому будинку (2 поверх) загальною площею 170,3 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 58315779 від 24.05.2021, номер запису - 42109178;

22.03.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шершун Наталією Костянтинівною здійснено державну реєстрацію права власності (правовий режим майна - право господарського відання) за Державним підприємством "Наш Дім", на групу приміщень №10 у житловому будинку (3 поверх) загальною площею 52,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) за адресою м. Київ, вул. Василя Тютюнника, 13, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 57297802 від 25.03.2021, номер запису - 41179078;

22.03.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шершун Наталією Костянтинівною здійснено державну реєстрацію права власності (правовий режим майна - право господарського відання) за Державним підприємством "Наш Дім", на групу нежитлових приміщень №2/4 у житловому будинку (3 поверх) загальною площею 117,9 кв.м. за адресою м. Київ, вул. Василя Тютюнника, 13 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 57297267 від 25.03.2021, номер запису - 41178621. (т. а.с.14-18)

При зверненні до суду з вказаним позовом Позивач посилався на те, що нежитлові приміщення №6, №10, №2/4, що знаходяться за адресою: 03150, м. Київ, вул. Тютюнника Василя, буд. 13, є допоміжними приміщеннями у складі багатоквартирного будинку, належать на праві спільної сумісної власності співвласникам цього будинку, тому рішення про державну реєстрацію відповідних прав за Відповідачем щодо таких приміщень суперечить закону.

Таким чином, при вирішенні цього спору необхідним є визначення правового статусу спірного приміщення, а саме, встановлення того, чи відносяться зазначені приміщення до числа допоміжних чи є нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку, з урахуванням характеристик таких приміщень. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №522/7636/14-ц та постанові Верховного Суду від 20.09.2023 у справі №910/17576/20.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 1 ст. 321, ч. 2 ст. 386, ст. 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18.

У ч. 2 ст. 382 ЦК України передбачено, що всі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

За змістом наведеної норми, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.11.2011 №14-рп/2011 зазначено, зокрема, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. За законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців.

Власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту (ст. 385 ЦК України).

Статтею 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" багатоквартирний будинок визначено як житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна. Співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" та ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" під допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку розуміють приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення), в той час як нежитлове приміщення - це ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Отже, визначення "допоміжне приміщення" серед іншого включає в себе підсобні приміщення. Підсобні приміщення за своїм статусом відносяться до допоміжних приміщень у структурі житлового будинку.

Допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень (такі висновки наведено у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №916/2069/17, від 22.11.2018 у справі №904/1040/18, від 15.05.2019 у справі №906/1169/17, від 06.08.2019 у справі №914/843/17, від 08.04.2020 у справі №915/1096/18).

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання (такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №598/175/15-ц).

Згідно з ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При вирішенні спору у справі, що розглядається, Суд враховує правові висновки, наведені, зокрема у постановах Верховного Суду від 30.06.2022 у справі №922/1406/21, від 03.08.2022 у справі №908/3168/19, від 20.09.2023 у справі №910/17576/20, за змістом яких чинним законодавством України встановлено загальне правило (своєрідну презумпцію) наявності у всіх нежитлових приміщень багатоквартирного житлового будинку статусу допоміжних приміщень, а як виняток, лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення - для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

У ч. 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ч. 1 ст. 73, ч. ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) і принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), що пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Отже, кожна сторона відповідно до ст. ст. 76-79 ГПК України на підставі належних, допустимих, вірогідних, достовірних доказів повинна довести правомірність заявлених нею вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 86 ГПК України).

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Анрі Барбюса-13» на підтвердження заявлених позовних вимог щодо належності спірних нежитлових приміщень до допоміжних надало суду, зокрема, технічний паспорт на групу нежитлових приміщень №2/4 станом на 28.09.2020, технічний паспорт на групу нежитлових приміщень №10 станом на 28.09.2020, технічний паспорт на групу нежитлових приміщень №6 станом на 28.09.2020, технічний паспорт на групу нежитлових приміщень №6/7,8 станом на 26.02.2020, витяги з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна (т.1 а.с.73-77, 79, 82-86, 88, 91-95, 182-185) та рішення загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку по вул. Василя Тютюнника №13 в м. Києві, оформлені протоколами №9 від 06.01.2020 року, №10 від 10.02.2020 року. (т.1 а.с.60, 227-231,т.1 а.с.67-68, 232-234).

Як вбачається з технічного паспорту на групу нежитлових приміщень №2/4 за адресою: м. Київ, вул. Василя Тютюнника, 13 станом на 28.09.2020 та відповідної експлікації приміщень №2/4, призначення приміщень: основне - приміщення №№1, 7-12, підсобне - №№2-6, загальна площа приміщень 117,9 кв.м., житлова - 113,1 кв.м., допоміжна - 4,8 кв.м. Згідно з характеристикою групи нежитлових приміщень №2/4, рік спорудження/реконструкції 1944.

Як вбачається з технічного паспорту на групу нежитлових приміщень №10 за адресою: м. Київ, вул. Василя Тютюнника, 13 станом на 28.09.2020 та відповідної експлікації приміщень №10, призначення приміщень: основне - приміщення №№6-8, підсобне - №№1-5, загальна площа приміщень 52,5 кв.м., житлова - 39,9 кв.м., допоміжна - 12,6 кв.м. Згідно з характеристикою групи нежитлових приміщень №10, рік спорудження/реконструкції 1944.

Як вбачається з технічного паспорту на групу нежитлових приміщень №6 за адресою: м. Київ, вул. Василя Тютюнника, 13 станом на 28.09.2020 та відповідної експлікації приміщень №6, призначення приміщень: основне - приміщення №№2-4, 7-11, підсобне - №№1, 5-6, 12-13, загальна площа приміщень 170,3 кв.м., житлова - 146,7 кв.м., допоміжна - 23,6 кв.м. Згідно з характеристикою групи нежитлових приміщень №6, рік спорудження/реконструкції 1944.

Як вбачається з технічного паспорту на групу нежитлових приміщень №6/7,8 (ІІ поверх) за адресою: м. Київ, вул. Василя Тютюнника, 13 станом на 26.02.2020 року та відповідної експлікації групи нежитлових приміщень №6/7,8, призначенням приміщень є коридор, хол, вузлова, гардеробна, кладова, вбиральня, архів, кладова, кімната для інвентарю, підсобне приміщення, візкова, коридор, вбиральня, балкони, усього по приміщеннях 170,5 кв.м., з яких основна - 118,6 кв.м., допомжіна (підсобна) - 50,7 кв.м., літніх, неопалювальних приміщень - 1,2 кв.м.

Виходячи з аналізу положень Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" вбачається, що приміщення загального користування (у тому числі допоміжні) є спільним майном багатоквартирного будинку. Допоміжними приміщеннями є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

При цьому, для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного житлового будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин та до житлового фонду не входять, слід враховувати як місце їхнього розташування, так і загальну характеристику сукупності властивостей таких приміщень, зокрема спосіб і порядок їх використання. Однак вказаним не обмежується "коло обставин", які встановлюються для правильного вирішення відповідного спору.

Визначальним для правильного вирішення даного спору є з`ясування та визначення правового статусу спірних приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановлення, чи належать усі спірні приміщення до числа допоміжних, чи є нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку, з урахуванням характеристик таких приміщень. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №522/7636/14-ц та постанові Верховного Суду у постанові від 14.05.2018 у справі №753/20293/16-ц.

Одним із принципів господарського судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статті 13 ГПК України, який передбачає у частині другій вказаної статті обов`язок кожної сторони довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд сприяє учасникам процесу в реалізації ними прав, запобігає зловживанню правами та вживає заходи для виконання ними їхніх обов`язків( пункти 4, 5 частини п`ятої статті 13 ГПК України).

Такі принципи господарського судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення.

Згідно зі статтею 42 ГПК України учасники справи, серед іншого, мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно з пунктами 2, 4, 5 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

Суд розглядає справи не інакше як на підставі доказів, поданих учасниками справи (частина перша статті 14 ГПК України).

Стандарти доказування не передбачають обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вирогідним, ніж протилежний. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №908/1879/17.

Відповідно до частини першої статті 73, частини першої статті 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частинами першою, другою статті 210 ГПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Відповідно до частин першої і п`ятої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Предметом доказування у справі є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 76 ГПК України).

При цьому, всебічність та повнота, зокрема, передбачають з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України, щодо відсутності у будь-якого доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, який відповідно до частини третьої статті 2 ГПК України належить до фундаментальних засад господарського судочинства, передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Бехеер проти Нідерландів").

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Верховний Суд неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), від 03.08.2022 у справі № 910/11027/18.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі N 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі N 914/385/18, від 10.04.2019 у справі N 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі N 915/641/18, від 03.08.2022 у справі N 910/5408/21, від 21.09.2022 у справі N 904/3469/21.

Відповідно до положень частини першої статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, з наявних в матеріалах справи доказів, а саме з технічного паспорту на групу нежитлових приміщень №2/4 станом на 28.09.2020, технічного паспорту на групу нежитлових приміщень №10 станом на 28.09.2020, технічного паспорту на групу нежитлових приміщень №6 станом на 28.09.2020, технічного паспорту на групу нежитлових приміщень №6/7,8 станом на 26.02.2020, не вбачається, що група нежитлових приміщень №6 загальною площею 170,3 кв.м., №10 загальною площею 52,5 кв.м., №2/4 загальною площею 117,9 кв.м., що знаходяться за адресою: 03150, м. Київ, вул. Тютюнника Василя, буд. 13 є допоміжними приміщеннями в розумінні вимог Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" та ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", оскільки саме лише посилання Позивача на те, що всі без винятку приміщення багатоквартирного будинку є допоміжними, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, є недоведеними.

Так, як вбачається з технічного паспорту на групу нежитлових приміщень №2/4 за адресою: м. Київ, вул. Василя Тютюнника, 13 станом на 28.09.2020 та відповідної експлікації приміщень №2/4, призначення приміщень: основне - приміщення №№1, 7-12, підсобне - №№2-6, загальна площа приміщень 117,9 кв.м., житлова - 113,1 кв.м., допоміжна - 4,8 кв.м. Як вбачається з технічного паспорту на групу нежитлових приміщень №10 за адресою: м. Київ, вул. Василя Тютюнника, 13 станом на 28.09.2020 та відповідної експлікації приміщень №10, призначення приміщень: основне - приміщення №№6-8, підсобне - №№1-5, загальна площа приміщень 52,5 кв.м., житлова - 39,9 кв.м., допоміжна - 12,6 кв.м. Як вбачається з технічного паспорту на групу нежитлових приміщень №6 за адресою: м. Київ, вул. Василя Тютюнника, 13 станом на 28.09.2020 та відповідної експлікації приміщень №6, призначення приміщень: основне - приміщення №№2-4, 7-11, підсобне - №№1, 5-6, 12-13, загальна площа приміщень 170,3 кв.м., житлова - 146,7 кв.м., допоміжна - 23,6 кв.м. Отже, з вказаних технічних паспортів не вбачається, що нежитлові приміщення №6, загальною площею 170,3 кв.м., №10 загальною площею 52,5 кв.м., №2/4 загальною площею 117,9 кв.м., що знаходяться за адресою: 03150, м. Київ, вул. Тютюнника Василя, буд. 13, є допоміжними приміщеннями, а навпаки вбачається, що вказані приміщення є ізольованими, тобто окремими нежитловими приміщеннями та є самостійними об`єктами нерухомого майна, з іншим призначенням, ніж допоміжні приміщення. Також з вказаних доказів взагалі не вбачається, що призначенням спірних нежитлових приміщень є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. Більше того, в матеріалах справи відсутні докази створення міською радою або іншими особами спірних приміщень шляхом нового будівництва або проведення реконструкції приміщень житлового будинку, їх перебудови у нежитлові приміщення на підставі відповідних рішень органів місцевого самоврядування.

Крім того, з характеристик груп нежитлових приміщень №2/4, нежитлових приміщень №10, нежитлових приміщень №6 за адресою: м. Київ, вул. Василя Тютюнника, 13 станом на 28.09.2020 вбачається, що їх рік спорудження/реконструкції 1944. Проте, Позивачем не надано суду матеріалів технічної інвентаризації станом на момент спорудження спірних нежитлових приміщень та станом на момент проведення реконструкції, перебудови (у разі їх проведення), проектної документації, акта введення будинку в експлуатацію, з яких Суд міг дійти однозначного висновку, що нежитлові приміщення №6, загальною площею 170,3 кв.м., №10 загальною площею 52,5 кв.м., №2/4 загальною площею 117,9 кв.м., що знаходяться за адресою: 03150, м. Київ, вул. Тютюнника Василя, буд. 13, є допоміжними, а не з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення - для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо) й не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Більше того, Позивачем при зверненні до суду з вказаним позовом не було заявлено відповідне клопотання про витребування таких доказів відповідно до норм ст. 81 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження заявлених позовних вимог з метою всебічного та повного з`ясування обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог.

Також Господарський суд міста Києва звертає увагу, що в судовому засіданні 22.05.2024 року представник Позивача зазначив, що у Позивача відсутні жодні матеріали інвентаризаційної справи на нежитлові приміщення, які знаходяться на 3 поверсі за адресою: 03150, м. Київ, вул. Тютюнника Василя, буд. 13, а є лише такі докази щодо приміщень 2 поверху, на підтвердження чого надано технічний паспорт на групу нежитлових приміщень №6/7,8 (ІІ поверх) за адресою: м. Київ, вул. Василя Тютюнника, 13 станом на 26.02.2020 року. В той же час, предметом позову у даній є справі є група нежитлових приміщень №6 у житловому будинку (2 поверх) за адресою: м. Київ, вул. Василя Тютюнника, 13, а технічний паспорт стосується групи нежитлових приміщень №6/7,8 за спірною адресою, з якого неможливо виокремити які з перелічених в експлікації приміщення відносяться до нежитлового приміщення №6.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. З урахуванням обставин справи суд має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза). Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом.

Згідно зі ст. 100 Господарського процесуального кодексу України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Згідно зі ст.104 Господарського процесуального кодексу України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Проте, всупереч наданому Позивачу об`єму прав й обов`язків, визначених Господарським процесуальним кодексом України, а також з метою забезпечення повноти дослідження обставин справи, який передбачає покладання тягаря доказування на Позивача й обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує, Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Анрі Барбюса-13» не було заявлено клопотання про призначення у справі судової експертизи з метою з`ясування обставин, що мають значення для справи за допомогою необхідних спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, зокрема, для встановлення обставин віднесення спірних нежитлових приміщень до допоміжних, призначених для обслуговування будинку. В даному випадку Суд позбавлений можливості самостійно встановити чи відносяться спірні приміщення до допоміжних, а тому ці питання вирішуються за допомогою необхідних спеціальних знань. Однак, в матеріалах справи відсутні такі докази, а збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, а є обов`язком Позивача при зверненні до суду з вказаним позовом з метою доведеності заявлених позовних вимог. Крім того, на неодноразові запитання суду представник Позивача зазначав, що ті докази, які наявні в матеріалах справи є достатніми на підтвердження віднесення спірних нежитлових приміщень до допоміжних, а проведення судової експертизи не потребується.

Господарський суд звертає увагу Позивача, що відповідно вимог ст.ст. 86, 236, 237 Господарського процесуального кодексу України до повноважень суду відноситься саме надання оцінки як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які були подані Позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог з урахуванням того, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Крім того, як раніше зазначалося, на підтвердження того, що спірні нежитлові приміщення є допоміжними Позивачем подано суду рішення загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку по вул. Василя Тютюнника №13 в м. Києві, оформлене протоколом №10 від 10.02.2020 року, яким затверджено, зокрема, функціональне призначення приміщень другого та третього поверхів будинку №13 по вул. Василя Тютюнника у м. Києві та визначено, що дані приміщення є допоміжними приміщеннями ОСББ для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців. (т.1 а.с.67-68, 232-234)

Згідно з ч.1 статті 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів та прийняття відповідних рішень здійснюються згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.

Згідно з ч.2 статті 10 Закону до повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про:

1) розпорядження спільним майном багатоквартирного будинку, встановлення, зміну та скасування обмежень щодо користування ним;

2) визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміну умов договору з управителем;

3) обрання уповноваженої особи (осіб) співвласників під час укладання, внесення змін та розірвання договору з управителем, здійснення контролю за його виконанням;

4) визначення повноважень управителя щодо управління багатоквартирним будинком;

5) проведення поточного і капітального ремонтів, реконструкції, реставрації спільного майна багатоквартирного будинку та визначення підрядників для виконання таких робіт;

6) визначення дати та місця проведення наступних зборів співвласників;

7) визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком;

8) відключення будинку від мереж (систем) централізованого постачання комунальних послуг у порядку, встановленому законом, і визначення системи подальшого забезпечення будинку комунальними послугами, за умови дотримання вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища;

9) вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги (укладення індивідуального та/або колективного договору про надання комунальної послуги).

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведені норми Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", Суд зазначає, що до повноважень зборів співвласників не належить визначення й затвердження функціонального призначення нежитлових приміщень у будинку, оскільки порядок їх віднесення до допоміжних регулюється нормами чинного законодавства України й підлягає дослідженню у кожному окремому випадку щодо конкретно визначених приміщень, зокрема, в межах розгляду судової справи за допомогою спеціальних знань у цій сфері, проведення технічної інвентаризації майна багатоквартирного будинку, а тому Суд не приймає до уваги рішення загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку по вул. Василя Тютюнника №13 в м. Києві, оформлене протоколом №10 від 10.02.2020 року, в якості допустимого доказу.

З огляду на вищевикладене, на підставі фактичних обставин справи та поданих доказів Сторонами, з урахуванням принципу змагальності сторін, Суд приходить до висновку, що Позивачем всупереч вимог ст.ст. 2, 13, 14, 42 Господарського процесуального кодексу України не доведено належними, допустимими та достовірними доказами відповідно до вимог 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України, що нежитлові приміщення №6, загальною площею 170,3 кв.м., №10 загальною площею 52,5 кв.м., №2/4 загальною площею 117,9 кв.м., що знаходяться за адресою: 03150, м. Київ, вул. Тютюнника Василя, буд. 13 є допоміжними в розумінні вимог Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" та ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", а не є окремими нежилими приміщеннями, які з самого початку так будувались, і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин з іншим призначенням, ніж допоміжні приміщення. Таким чином, Судом не встановлено, а Позивачем не доведено, що нежитлові приміщення №6, загальною площею 170,3 кв.м., №10 загальною площею 52,5 кв.м., №2/4 загальною площею 117,9 кв.м., що знаходяться за адресою: 03150, м. Київ, вул. Тютюнника Василя, буд. 13 в розумінні положень ст. 382 ЦК України є об`єктом спільної сумісної власності всіх співвласників багатоквартирного будинку за адресою: 03150, м. Київ, вул. Тютюнника Василя, буд. 13 й не можуть бути закріплені на праві господарського відання за Відповідачем.

Враховуючи викладене, проведення 19.05.2021 року державної реєстрації права господарського відання за Державним підприємством "Наш Дім" на групу нежитлових приміщень №6 у житловому будинку (2 поверх) загальною площею 170,3 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), 22.03.2021 на групу приміщень №10 у житловому будинку (3 поверх) загальною площею 52,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) за адресою м. Київ, вул. Василя Тютюнника, 13, 22.03.2021 на групу нежитлових приміщень №2/4 у житловому будинку (3 поверх) загальною площею 117,9 кв.м. за адресою м. Київ, вул. Василя Тютюнника, 13 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) не суперечить вимогам чинного законодавства України з огляду на недоведеність Позивачем, що вказані приміщення є допоміжними та на них розповсюджується режим спільного майна співвласників багатоквартирного будинку.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з основних засад державної реєстрації прав є внесення відомостей до Державного реєстру виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Пунктами 1, 2, 3, 4 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:

відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом;

відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;

відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах;

наявність обтяжень прав на нерухоме майно;

наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи.

Згідно з ч.2 ст. 12 Закону відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Частиною 1 статті 18 Закону визначено, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;

7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. (ч.1 ст. 22 Закону)

Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127. (в редакції, чинній на дату проведення реєстраційних дій).

Порядок визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Згідно з абз. 1 п. 12 Порядку розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації (п. 18 Порядку).

Судом встановлено, що 19.05.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шершун Наталією Костянтинівною здійснено державну реєстрацію права власності (правовий режим майна - право господарського відання) за Державним підприємством "Наш Дім", на групу нежитлових приміщень №6 у житловому будинку (2 поверх) загальною площею 170,3 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 58315779 від 24.05.2021, номер запису - 42109178;

22.03.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шершун Наталією Костянтинівною здійснено державну реєстрацію права власності (правовий режим майна - право господарського відання) за Державним підприємством "Наш Дім", на групу приміщень №10 у житловому будинку (3 поверх) загальною площею 52,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) за адресою м. Київ, вул. Василя Тютюнника, 13, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 57297802 від 25.03.2021, номер запису - 41179078;

22.03.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шершун Наталією Костянтинівною здійснено державну реєстрацію права власності (правовий режим майна - право господарського відання) за Державним підприємством "Наш Дім", на групу нежитлових приміщень №2/4 у житловому будинку (3 поверх) загальною площею 117,9 кв.м. за адресою м. Київ, вул. Василя Тютюнника, 13 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 57297267 від 25.03.2021, номер запису - 41178621. (т.1 а.с.14-18)

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема, у статті 16 Цивільного кодексу України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Суд звертає увагу, що при зверненні до суду з вказаним позовом Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Анрі Барбюса-13» не було визначено такої підстави позову для скасування державної реєстрації права господарського відання Державного підприємства «Наш Дім» на групу нежитлових приміщень №6, №10, №2/4, що знаходяться за адресою: 03150, м. Київ, вул. Тютюнника Василя, буд. 13, як порушення державним реєстратором вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень при здійсненні оскаржуваної державної реєстрації, про що також зазначив представник Позивача у судовому засіданні 12.06.2024 року. А тому Судом не здійснюється правова оцінка дотримання приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шершун Наталією Костянтинівною проведеної державної реєстрації права власності (правовий режим майна - право господарського відання) за Відповідачем на спірні нежитлові приміщення, оскільки Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог й визначених підстав позову.

Що стосується порушеного права Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Анрі Барбюса-13», Суд зазначає.

Як встановлено у ч. 6 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У мотивувальній частині наведеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Що ж стосується порушеного права, то таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

В ст. 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Дана норма кореспондується зі ст. 13 ГПК України, згідно з якою судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положення ст. 162 ГПК України містять вимоги щодо необхідності зазначення у позовній заяві вимог щодо предмета спору та їх обґрунтування. При цьому позовна заява, зокрема, повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Наведене свідчить про те, що при зверненні до суду позивачу необхідно обґрунтувати в чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів, а також довести наявність цих порушень.

Зі змісту ч. 1 ст. 8 Конституції України випливає, що охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Конституційний Суд України в своєму рішенні № 18-рп/2004 від 01.12.2004 роз`яснив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Для розуміння поняття "охоронюваний законом інтерес" важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Проте, Позивач не надав доказів, які б свідчили про порушення його прав та законних інтересів в результаті проведення державної реєстрації права господарського відання за Відповідачем, оскільки при розгляді давної справи Судом встановлено, що на спірні нежитлові приміщення не розповсюджуються норми ст. 382 ЦК України. Так, Суд зазначає, що доводи Позивача, викладені у позовній заяві, є лише припущеннями останнього, які не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Таким чином, відсутність порушення прав та законних інтересів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Анрі Барбюса-13» є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19).

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Анрі Барбюса-13» до Державного підприємства «Наш Дім» про скасування державної реєстрації є недоведеними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Що стосується ефективності такого способу захисту порушеного права як скасування державної реєстрації права господарського відання, то Судом не здійснюється перевірка дотримання заявленої позовної вимоги Позивача з огляду на її ефективність, оскільки Суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги Позивача у зв`язку з недоведеністю обставин віднесення спірних нежитлових приміщень до допоміжних.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ

1. У задоволенні позовних вимог Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Анрі Барбюса-13» до Державного підприємства «Наш Дім» про скасування державної реєстрації - відмовити у повному обсязі.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 14 червня 2024 року.

Суддя О.В. Чинчин