РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.06.2024Справа № 904/405/24
за позовом Публічного акціонерного товариства "Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву"

до Фізичної особи-підприємця Веренко Валентини Григорівни

про стягнення 53747,89 грн,

Суддя Усатенко І.В.

Представники сторін не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Публічне акціонерне товариство "Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Веренко Валентини Григорівни і просить суд стягнути заборгованість у розмірі 53747,89 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем умов Договору оренди нежитлових приміщень № 2018/16с від 03.09.2018 в частині повної та своєчасної орендної плати.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.02.2024 матеріали позовної заяви за № 01-13 від 22.01.2024 за позовом Публічного акціонерного товариства "Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву" до Фізичної особи-підприємця Веренко Валентини Григорівни про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлових приміщень передано за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, позовну заяву було розподілено до розгляду судді Усатенко І.В.

Ухвалою суду від 11.03.2024 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

15.03.2024 від позивача через канцелярію суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви на виконання ухвали від 11.03.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.03.2024 прийнято вказаний позов до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання); визначено сторонам строки на подання заяв по суті спору.

08.04.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує, вказуючи на оплату виставлених позивачем рахунків. Відповідач наголосила, що нею не підписувались додаткові угоди № 4 від 30.04.2021, № 5 від 10.12.2021, № 6 від 28.04.2021. Відповідач не отримував рахунки на суми, які просить сплатити позивач, та не підписував і не отримував акти надання послуг на визначені позивачем до сплати суми.

16.04.2024 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що оскільки, відповідач не підписав додаткову угоду, якою зменшено суму орендної плати на 50%, то позивачем було складено акт, в якому донараховано 50% орендної плати за період з травня по грудень 2022, і саме ці кошти просить стягнути позивач як суму основного боргу. Відповідач не повернув майно у визначеному договором порядку, шляхом підписання акту, а покинув орендоване приміщення у квітні 2023, про що було складено відповідний акт.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

03.09.2018 між Публічним акціонерним товариством "Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву" (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Веренко Валентиною Григорівною (орендар) укладено договір № 2018/16с оренди нежитлових приміщень, відповідно до умов п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар зобов`язується прийняти в строкове платне користування нерухоме майно (нежитлові приміщення), яке знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Соборності, 15/17.

Об`єктом оренди відповідно до даного договору є нежитлові приміщення, а саме: кімната № 315, загальною площею 33,3 кв.м., що розташована на 3-му поверсі, кімната № 410/2 загальною площею 11,06 кв м, що розташована на 4 поверсі, та частина коридору, загальною площею 6,88 кв м, інженерно-лабораторного корпусу (інвентарний номер 3212) орендодавця за адресою: м. Київ, проспект Соборності, 15/17. Загальна площа об`єкта оренди складає 51,24 кв м. (п. 2.1., 2.2 Договору).

Відповідно до п. 2.2. Договору загальна площа об`єкта оренди складає 548 кв.м.

Об`єкт оренди передається орендарю для здійснення господарської діяльності орендаря (розміщення офісів) (п. 2.3. Договору).

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату. Розмір орендної плати за 1 календарний (базовий) місяць визначається в рахунку за 1 кв м загальної площі об`єкта оренди 116,67 грн, крім того ПДВ 20%, що складає 23,33 грн, а всього 140,00 грн з ПДВ. Розмір орендної плати щомісяця індексується з моменту підписання даного договору згідно з індексом інфляції за даними Держкомстату України.

Умовами п. 4.2. Договору сторони визначили, що орендна плата щомісяця вноситься орендарем у термін до п`ятого числа кожного поточного місяця шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок орендодавця. Орендна плата вноситься відповідно до рахунків, що виставляються орендодавцем. Одержання рахунку орендарем у орендодавця є спільним обов`язком сторін. Орендар зобов`язаний на вимогу орендодавця проводити звіряння взаєморозрахунків по орендній платі та інших платежах і оформляти відповідні акти звірки.

Орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря (п. 4.3. Договору).

Пунктом 4.10. Договору визначено, що у разі припинення (розірвання) цього договору орендар сплачує орендну плату до дня повернення об`єкта оренди за актом приймання-передачі включно. Закінчення строку дії цього договору не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованості за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції.

Розмір орендної плати може змінюватись за вимогою орендодавця та письмовою згодою орендаря, у разі зміни централізованих цін і тарифів, введення нових податків чи збільшення ставки існуючих, інших законодавчих змін (п. 4.7. Договору).

Відповідно до п. 6.4. Договору об`єкт оренди вважається переданим в оренду згідно дати Акта приймання-передачі.

За умовами п. 7.7., 7.9 Договору орендар зобов`язаний повернути об`єкт оренди орендодавцю до закінчення терміну дії Договору. Об`єкт оренди вважається повернутим з моменту підписання Акта приймання-передачі.

Даний Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 30.06.2021 включно, а в частині взаємних розрахунків та відповідальності сторін до повного виконання умов цього Договору (п. 10.1. Договору в редакції додаткової угоди № 3 від 10.12.2020).

До матеріалів справи також долучені додаткові угоди № 4 від 30.04.2021, № 5 від 10.12.2021 про продовження строку дії договору до 31.12.2022 та № 6 від 28.04.2022, якою зменшено суму орендної плати на 50% (70,00 грн за 1 кв м орендованої площі). Зазначені додаткові угоди були направлені відповідачу, проте не погоджені та не підписані з боку орендаря, тобто є не укладеними.

03.09.2018 між сторонами складено та підписано Акт № 1 приймання-передачі нежитлових приміщень згідно Договору, за яким позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нежитлові приміщення, а саме: кімната № 315, загальною площею 33,3 кв.м., що розташована на 3-му поверсі, кімната № 410/2 загальною площею 11,06 кв м, що розташована на 4 поверсі, та частина коридору, загальною площею 6,88 кв м, інженерно-лабораторного корпусу (інвентарний номер 3212) орендодавця за адресою: м. Київ, проспект Соборності, 15/17.

До матеріалів справи долучено переписку сторін щодо заборгованості, яка існувала та погашалась орендарем протягом дії договору.

Листом від 03.04.2023 № 08-85 позивач повідомив відповідача про існуючу заборгованість, яку просив оплатити, вказав на зменшення орендної плати на 50 % у запропонованій до підписання додатковій угоді. Висловив відсутність заперечень проти розірвання договору з 30.04.2023, у разі не досягнення згоди між сторонами.

У відповідь на зазначений лист відповідач листом від 26.04.2023 повідомив про не погодження та не підписання ним додаткових угод щодо зміни ціни договору та додаткових угод від 10.12.2021, 30.04.2021, 28.04.2022. Також відповідач не заперечував проти припинення договору 30.04.2023 та повідомив про звільнення всього орендованого майна до 30.04.2023.

Листом від 15.05.2023 № 08-107 позивач вимагав у відповідача оплати заборгованості у сумі 93199,64 грн (докази направлення в матеріалах справи).

Відповідач відповіді на вимогу не надав, заборгованість не оплатив.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Матеріалами справи підтверджується факт передачі в користування відповідачу об`єкта оренди за Договором 03.09.2018.

Доказів повернення орендованого майна в порядку передбаченому договором № 2018/16с від 03.09.2018 суду надано не було. І сторонами не заперечується, що акт повернення майна з оренди не був складений та не був підписаний сторонами.

Натомість, позивач вказує, що об`єкт оренди був звільнений відповідачем, про що складено акт від 30.04.2023 працівниками орендодавця. Вказаний акт до матеріалів справи не долучений. Проте відповідач не заперечує та не спростовує тих обставин, щодо звільнення об`єкта оренди у квітні 2023 року.

Згідно з ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч. 5 ст. 762 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 286 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Пунктом 4.10. Договору визначено, що у разі припинення (розірвання) цього договору орендар сплачує орендну плату до дня повернення об`єкта оренди за актом приймання-передачі включно. Закінчення строку дії цього договору не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованості за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції.

Отже сторонами в договорі було обумовлено, що в разі припинення (розірвання) договору, до моменту повернення орендарем орендодавцю об`єкта оренди, нараховується та сплачується саме орендна плата.

Позивачем долучено до матеріалів справи акти надання послуг, які підписані та скріплені печаткою позивача, з боку відповідача акти не підписані. Згідно акту наданих послуг № 1437 від 06.11.2023 на суму 43136,35 грн, заборгованість відповідача складається з орендної плати за травень - грудень 2022, з урахуванням індексації.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем з урахуванням умов додаткової угоди № 6 від 28.04.2022 виставлялись позивачу рахунки за період з травня 2022 - грудень 2022 на 50% обумовленої договором орендної плати. Проте, оскільки, відповідач не підписав додаткову угоду № 6 від 28.04.2022, тобто не погодив зменшення орендної плати на 50%, відсутні правові підстави для оплати відповідачем лише 50% орендної плати. Як вбачається з суті позову позивач просить стягнути з відповідача не сплачені 50% орендної плати за період з травня по грудень 2022. Не підписання з боку відповідача актів не свідчить про те, що послуги з оренди не надавались, оскільки, сам відповідач у заявах по суті спору підтвердив звільнення орендованих приміщень лише у квітні 2023, тобто поза межами періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість.

Вказане спростовує заперечення відповідача, що ним було оплачено виставлені позивачем рахунки за спірний період у повному обсязі. Оскільки, відповідач обізнаний з умовами договору та розміром орендної плати, обумовленим сторонами, а тому усвідомлював, що рахунки, виставлені позивачем на меншу суму, ніж підлягає до оплати за договором № 2018/16с від 03.09.2018. Крім того, в самих рахунках, які долучив до матеріалів справи відповідач вказується, про нарахування орендної плати у розмірі 50%.

Відповідачем до матеріалів справи долучено квитанції до платіжних інструкцій на переказ готівки: № ПН10652 від 23.02.2023 на суму 3000,00 грн (за серпень 2022), № ПН11265 від 27.02.2023 на суму 2421,70 грн (за серпень 2022), № ПН12328 від 27.03.2023 на суму 3000,00 грн (за вересень 2022), № ПН292 від 31.03.2023 на суму 2459,60 грн (за вересень 2022), № ПН3601 від 08.08.2022 на суму 4966,50 грн (за травень 2022), № ПН10759 від 21.10.2022 на суму 2175,00 грн (за червень 2022), № ПН 2492 від 07.09.2022 на суму 2989,00 грн (за червень 2022), № ПН3316 від 12.01.2023 на суму 2258,70 грн (за липень 2022), № ПН1394 від 09.01.2023 на суму 3000,00 грн (за липень 2022), № ПН3312 від 10.04.2023 на суму 1519,70 грн (за жовтень 2022), № ПН2707 від 4000,00 грн (за жовтень 2022). Відповідач надав докази оплати ним орендної плати за період з травня по жовтень 2022 року згідно виставлених позивачем рахунків на сплату 50% орендної плати. Суд відзначає, що предметом дослідження у даній справі не є повнота сплати відповідачем перших 50% орендної плати за спірний період, оскільки, вказані вимоги позивачем не заявлені.

Отже відповідачем хоч і оплачувались виставлені відповідачем в період з травня по жовтень 2022 рахунки, проте це не свідчить про сплату відповідачем всього розміру орендної плати за спірний період, яка обумовлена договором № 2018/16с від 03.09.2018.

Суд також відзначає, що предметом розгляду у даній справі є виключно орендна плата, а не комунальні платежів, проти розміру яких відповідач заперечує у листуванні, і які згідно умов договору не входять до орендної плати.

Суд враховує, що надані позивачем акти не містять підпису відповідача, як і не містять будь-якої обґрунтованої відмови останнього від їх підписання. При цьому, обов`язок отримання відповідних рахунків умовами договору покладено в тому числі на відповідача, а несвоєчасне їх отримання не звільняє його від обов`язку сплати орендних платежів.

Сторонами у п. 4.2. Договору погоджено термін виконання зобов`язання зі сплати орендних платежів - до п`ятого числа кожного поточного місяця. А пунктом 3.2.2 договору передбачено обов`язок орендаря вносити орендну плату на рахунок орендодавця своєчасно, у повному обсязі і відповідно до умов договору.

Відтак, оскільки відповідач обізнаний з умовами договору в частині терміну виконання зобов`язання із оплати орендних платежів та щодо розміру орендної плати, суд дійшов висновку, що такий обов`язок відповідача сплатити на користь позивача орендні платежі за спірний період настав.

Доказів сплати відповідачем орендних платежів матеріали справи не містять, так само як відсутні докази звернення однієї із сторін про припинення цього Договору у визначений Договором строк та докази повернення відповідачем частини орендованого приміщення за актом приймання-передачі, що свідчить про неналежне виконання відповідачем господарських зобов`язань.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідач викладені у позові обставини та здійснені позивачем розрахунки заборгованості не спростував.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено умови Договору в частині оплати орендних платежів за період з травня по грудень 2022 року, а відтак вимоги позивача про стягнення 43136,35 грн є обґрунтованими та правомірними.

Крім основної заборгованості, позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача за порушення термінів оплати орендних платежів інфляційні втрати у розмірі 3% річних у розмірі 677,18 грн за період прострочення з 30.04.2023 по 06.11.2023 та пеню у розмірі 9934,36 грн за період з 30.04.2023 по 29.10.2023.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив розрахунок 3% річних здійснений позивачем та вважає його обґрунтованим та арифметично вірним. З відповідача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 677,18 грн за період з 30.04.2023 по 06.11.2023.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

У разі невиконання або неналежного виконання орендарем будь-якого із зобов`язань, зазначених в п. 4.2 та/або 4.3, та/або 4.6 договору орендар зобов`язується сплатити орендодавцю штрафні санкції у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення платежу (12.1.4 договору).

Пункт. 4.2. договору визначає конкретний термін, у який має бути здійснена оплата оренди, яка не пов`язана із отриманням відповідних рахунків, а також покладає обов`язок в тому числі на самого відповідача отримати такі рахунки, у зв`язку з чим, відповідач сам несе ризик несвоєчасного їх отримання.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Суд відзначає, що нарахування пені може бути здійснено не за будь-які довільні пів року, а саме за 6 місяців з дати виникнення прострочення. Отже, обов`язок відповідача оплатити всю суму орендної плати виник у відповідача згідно умов договору до 5 числа поточного місяця. Тобто позивачем при здійсненні нарахування пені було помилково визначено період її розрахунку.

Разом з тим, відповідно до п. 7 розділу ІХ "Прикінцеві положення" ГК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний розділ доповнено пунктом 7 згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набув чинності 02.04.2020.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався та є відміненим з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651.

З аналізу п. 7 розділу ІХ "Прикінцеві положення" ГК України вбачається, що продовжені цим пунктом строки, закінчуються із відміною/скасуванням на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Таким чином, продовжений за приписом п. 7 розділу ІХ "Прикінцеві положення" ГК України строк, визначений ст. 232 ГК України, закінчився із відміною/скасуванням на всій території України карантину з 01.07.2023.

Оскільки, суд позбавлений повноважень виходити за межі позовних вимог, то здійснив перерахунок з дати визначеної позивачем, з урахуванням приписів ч. 6 ст. 232 ГК України та п. 7 розділу ІХ "Прикінцеві положення" ГК України за період з 30.04.2023 по 30.06.2023. Згідно перерахунку суду з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 3663,64 грн, а отже вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

За положеннями ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, оскільки відповідачем не спростовано заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Веренко Валентини Григорівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства "Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву" (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26; ідентифікаційний код 01422826) заборгованість по орендній платі у розмірі 43136 (сорок три тисячі сто тридцять шість) грн 35 коп., 3% річних у розмірі 677 (шістсот сімдесят сім) грн 18 коп., пеню у розмірі 3663 (три тисячі шістсот шістдесят три) грн 64 коп. та судовий збір у розмірі 2674 (дві тисячі шістсот сімдесят чотири) грн 73 коп.

3. В частині позовних вимог про стягнення пені у розмірі 6270,72 грн - відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя І.В.Усатенко