ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову

"17" червня 2024 р.м. Одеса Справа № 916/2631/24

Господарський суд Одеської області у складі судді Бездолі Д.О., розглянувши матеріали заяви керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області за вх. ГСОО № 2-993/24 від 13.06.2024 про забезпечення позову у справі № 916/2631/24

за позовом: керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області (вул. Незалежності, 39, м. Білгород-Дністровський, Одеська обл., 67707) в інтересах держави в особі 1) Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району (вул. Центральна, 63, с. Шабо, Білгород-Дністровський р-н, Одеська обл., 67770) та 2) Південного офісу Держаудитслужби (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія (вул. Мала Арнаутська, 88, м. Одеса, 65007)

про визнання додаткових угод до договору постачання електричної енергії недійсними та повернення безпідставно сплачених коштів,

УСТАНОВИВ:

Керівник Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району та Південного офісу Держаудитслужби до Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія, в якій просить суд:

- визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 12.02.2020 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 21.01.2020 № 08-185, укладеного між Шабівською сільською радою Білгород-Дністровського району та Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія;

- визнати недійсною додаткову угоду № 2 від 12.02.2020 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 21.01.2020 № 08-185, укладеного між Шабівською сільською радою Білгород-Дністровського району та Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія;

- визнати недійсною додаткову угоду № 3 від 16.09.2020 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 21.01.2020 № 08-185, укладеного між Шабівською сільською радою Білгород-Дністровського району та Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія;

- визнати недійсною додаткову угоду № 4 від 06.11.2020 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 21.01.2020 № 08-185, укладеного між Шабівською сільською радою Білгород-Дністровського району та Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія на користь Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району безпідставно надмірно сплачені бюджетні кошти в сумі 125475,40 грн.

В обґрунтування підстав позову прокурор посилається на те, що спірні додаткові угоди укладені між позивачем-1 та відповідачем з порушенням вимог законодавства, оскільки останніми безпідставно було змінено істотні умови договору про постачання електричної енергії споживачу від 21.01.2020 № 08-185 в частині збільшення ціни одиниці товару та зменшення кількості споживання електричної енергії, що не відповідає вимогам Закону України "Про публічні закупівлі" та має наслідком неналежне розпорядження бюджетними коштами.

Водночас, разом з позовною заявою прокурором було подано суду заяву про забезпечення позову, в якій останній просить суд накласти арешт на грошові кошти відповідача в розмірі 125475,40 грн, які знаходяться в банківських установах на всіх рахунках відповідача, інформація про які буде виявлена в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття вищевказаних заходів забезпечення позову прокурор посилається на те, що статутний капітал відповідача становить 1000000,00 грн, наразі відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачем нерухоме майно не зареєстровано, а тому накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах суми позову є необхідним для охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, що забезпечить прокурору і позивачам реальне та ефективне виконання судового рішення, а також надасть можливість останнім захистити свої інтереси в межах одного провадження без нових звернень до суду. При цьому у прокурора відсутні пропозиції щодо зустрічного забезпечення позову, оскільки у нього відсутні підстави вважати, що заходами забезпечення позову відповідачу можуть бути спричинені збитки.

Розглянувши заяву прокурора про вжиття заходів забезпечення позову у справі № 916/2631/24, проаналізувавши подані прокурором докази та пояснення, суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Частиною 1 статті 137 ГПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Так, виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у справі "Горнсбі проти Греції" зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

Також у рішенні Європейського суду від 18.05.2004 року у справі "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній із сторін.

Отже, саме забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при його виконанні, у разі задоволення / часткового задоволення позову судом.

Між цим, згідно з усталеною практикою Верховного Суду при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, який застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається, а оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії або забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Також, під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами. Так, співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

При цьому суд наголошує, що умовою застосування заходів забезпечення позову з урахуванням предмету позову може бути достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Водночас достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Суд враховує, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів держави, юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового акту. Водночас, сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову та особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

Так, згідно зі ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінивши заяву прокурора про забезпечення позову, суд вважає, що остання не містить доводів та обґрунтованих припущень щодо які саме дії чи бездіяльність відповідача після подання прокурором позову чи до його подання можуть призвести до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у цій справі, у разі задоволення позову судом.

При вирішенні питання щодо вжиття заходів забезпечення позову суд враховує, зокрема, висновки Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, які зводяться до того, що: У випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін..

В цей же час суд зазначає, що такий підхід не є абсолютним, адже умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення, про що також вказав Верховний Суд у вищезгаданій постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22.

Суд наголошує, що використання судом лише стандарту доказування, який полягає у потенційній можливості відповідача у будь-який час розпорядитись своїм майном, є невиправданим, оскільки за таких умов будь-який спір з майновими вимогами може бути забезпечений судом у разі подання відповідним учасником заяви.

Тобто, у кожній окремій справі суд, вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, у будь-якому випадку має оцінити доводи заявника, зокрема, на предмет обґрунтованості припущення заявника, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення, а вжиті судом обмеження відповідача у розпорядженні належного йому майна є виправданим та необхідним. При цьому, суд наголошує, що пред`явлення грошових вимог прокурора до відповідача та подання позову автоматично не свідчить про потенційну можливість ухилення відповідача від сплати спірних коштів у добровільному порядку за рішенням суду, а є, в першу чергу, свідченням про наявність спору між учасниками справи. В цей же час, наявність/відсутність обставин, якими прокурор обґрунтовує позовні вимоги, в тому числі наявність/відсутність підстав для стягнення з відповідача спірних коштів, суд буде встановлювати лише на стадії розгляду справи по суті.

Суд зауважує, що подані прокурором докази свідчать про те, що відповідач ТОВ «ООЕК» здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії споживачам на підставі виданої НКРЕКП ліцензії, в цей же час, як зазначалось, прокурором не подано суду доказів наявності обставин, з яких можна обґрунтовано припустити, що виконання судового рішення, у разі задоволення/часткового задоволення позову прокурора, може бути утруднено чи унеможливлено внаслідок дій або бездільності відповідача після подання позову прокурора або внаслідок дій інших учасників у правовідносинах з відповідачем.

При цьому суд наголошує, що спірні правовідносини виникли внаслідок укладення між позивачем-1 та відповідачем додаткових угод, які хоч і оскаржуються прокурором, проте укладені за наявності волевиявлення сторін, адже іншого з пояснень прокурора не вбачається. В цей же час, обставина правомірності укладення спірних правочинів буде встановлена судом за результатом вирішення спору після дослідження всіх доказів та доводів сторін.

З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що прокурором не подано належних доказів, з якими діюче законодавство пов`язує необхідність застосування заходів забезпечення позову та які б свідчили про неможливість або істотне ускладнення виконання рішення господарського суду або ефективного захисту чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів держави, за захистом яких прокурор звернувся, в разі невжиття таких заходів, а тому у задоволенні заяви керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області за вх. ГСОО № 2-993/24 від 13.06.2024 про забезпечення позову у справі № 916/2631/24 слід відмовити.

Керуючись ст. 136, 137, 140, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області за вх. ГСОО № 2-993/24 від 13.06.2024 про забезпечення позову у справі № 916/2631/24 відмовити.

2. Судовий збір за подання заяви про забезпечення позову покласти на керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області.

Ухвала набирає законної сили 17.06.2024 та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Південно-західного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 ГПК України.

Суддя Д.О. Бездоля