ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про залишення позову без розгляду

"13" травня 2024 р. Справа № 916/764/23

Господарський суд Одеської області у складі:

судді С.В. Літвінова

при секретарі І.І. Човган

розглянувши у підготовчому засіданні справу за позовом Керівника Березівської окружної прокуратури (вул. Шаховцев,4, Березівка, Березівський район, Одеська область, 67300) в особі Південного офісу Держаудитслужби (вул.Канатна,83, Одеса, Одеська область, 65012), в особі Відділу освіти, культури, молоді, спорту та туризму Андрієво-Іванівської сільської ради Березівського району Одеської області (вул.Центральна буд 89, Андрієво-Іванівка, Березівський район, Одеська область, 67021), в особі Андрієво-Іванівської сільської ради Березівського району Одеської області (вул.Центральна, буд. 89, Андрієво-Іванівка, Березівського район, Одеська область, 67021) до відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "ОПЕРАТОР ЕНЕРГІЇ" (вул. Пристанційна 1, Березівка, Одеська область, 67300) про визнання додаткових угод до договору постачання електричної енергії не дійсними та про повернення безпідставно сплачених коштів в розмірі 71109,13 грн.

за участю представників:

від прокуратури: Страхова А.М. - по довіреності

від позивачів: не з`явились;

від відповідача: не з`явились;

в с т а н о в и в:

Керівник Березівської окружної прокуратури звернувся в інтересах держави до Господарського суду Одеської області з позовною заявою в особі Південного офісу Держаудитслужби, в особі Відділу освіти, культури, молоді, спорту та туризму Андрієво-Іванівської сільської ради Березівського району Одеської області, в особі Андрієво-Іванівської сільської ради Березівського району Одеської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПЕРАТОР ЕНЕРГІЇ", в якій просить суд про визнання додаткових угод до договору постачання електричної енергії не дійсними та про повернення безпідставно сплачених коштів в розмірі 71109,13 грн.

12 квітня 2024р. від керівника Березівської окружної прокуратури надійшла заява про зміну підстав позову, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22

Розглянув матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст.3 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно із ч.3 ст.41 ГПК України у господарських справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до ч. 4 ст.53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 р. у справі № 5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019р. у справі № 915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019р. у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18.03.2020р. у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021р. у справі № 911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23.11.2021р. у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20.07.2022 р. у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022р. у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1)).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019р. у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021р. у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022р. у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022р. у справах № 923/199/21 (підпункт 8.17) і № 922/1830/19 (підпункт 7.2)). Тобто, під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021р. у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022р. у справах № 923/199/21 (підпункт 8.18) і № 922/1830/19 (підпункт 7.3)).

У пункті 55 постанови від 14.12.2022р. у справі № 2-3887/2009 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст.19 Конституції України).

Пунктом 3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ч.1 якої визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з абз. 1,2 ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Абзац третій ч. 3 статті передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Беручи до уваги наведене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023р. у справі №905/1907/21 підтвердила свої висновки, викладені у пункті 9 постанови від 06.07.2021р. у справі № 911/2169/20, про те, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абз.3 ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», має застосовуватись з урахуванням положень абз.1 ч. 3 цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень незалежно від наявності статусу юридичної особи. Разом з цим слід враховувати, що у контексті засадничого положення ч.2 ст. 19 Конституції України відсутність у Законі України «Про прокуратуру» інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абз.1 ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.

Підстав для відступу чи уточнення цих висновків Велика Палата Верховного Суду не вбачає.

Суд зазначає, що позов у цій справі прокурор подав в інтересах держави в особі Відділу освіти, культури, молоді, спорту та туризму Андрієво-Іванівської сільської ради Березівського району Одеської області з посиланням на його їх бездіяльність щодо захисту інтересів держави, яка полягає у забезпеченні реалізації принципів регулювання бюджетних відносин під час здійснення публічних закупівель.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.55, ч.1 ст.63 Господарського кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» комунальне підприємство, створене органом місцевого самоврядування, є господарською організацією, учасником господарських відносин, що діє на основі комунальної власності територіальної громади. Тобто, комунальне некомерційне підприємство не здійснює владних управлінських функцій, а тому не є суб`єктом владних повноважень.

Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 07.11.2018 р. у справі № 295/4481/16-ц та від 16.05.2018р. у справі № 638/11634/17.

Крім того, за висновками Верховного Суду, викладеними у п.п. 6.45 постанови від 16.05.2021р. у справі № 910/11847/19, правовий статус розпорядників бюджетних коштів, їх повноваження та відповідальність визначені положеннями Бюджетного кодексу України та підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228, якою затверджено Порядок складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ (далі - Порядок).

Відповідно до ст.22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Пунктом 18 ч.1ст. 2 Бюджетного кодексу України передбачено, що головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до ст.22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень.

Розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня - розпорядник, який у своїй діяльності підпорядкований відповідному головному розпоряднику та (або) діяльність якого координується через нього (абз. 3 п. 7 Порядку).

Поняття та функції розпорядників бюджетних коштів визначені п.п. 47 ст.2 Бюджетного кодексу України, згідно з яким розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення витрат бюджету (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019р. у справі № 922/3095/18 (підпункт 6.20) та від 23.10.2019р. у справі № 922/3013/18 (п.п. 6.22)).

Бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження. Бюджетне зобов`язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому. Бюджетне призначення - повноваження головного розпорядника бюджетних коштів, надане цим Кодексом, законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), яке має кількісні, часові і цільові обмеження та дозволяє надавати бюджетні асигнування (п.п. 6, 7 та 8 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України).

Абзацами першим та другим п. 5 Порядку визначено, зокрема, що установам можуть виділятися бюджетні кошти тільки за наявності затверджених кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду. Установи мають право брати бюджетні зобов`язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затвердженими кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.

За змістом абз.2 п. 43 Порядку розпорядники мають право провадити діяльність виключно в межах бюджетних асигнувань, затверджених кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що Відділу освіти, культури, молоді, спорту та туризму Андрієво-Іванівської сільської ради Березівського району Одеської області у спірних правовідносинах, які виникли щодо закупівлі товару за договором, діє як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня (отримувач бюджетних коштів) та є замовником зазначеного товару в обсязі та в межах видатків, що визначені розпорядниками бюджетних коштів вищого рівня.

Отже, у відносинах щодо розрахунків з постачальником товару за договором комунальна установа, яка є розпорядником бюджетних коштів, виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як сторона у зобов`язальних правовідносинах.

У цьому висновку, суд звертається до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеною у п.п. 6.27-6.29 постанови від 13.11.2019р. у справі № 922/3095/18 та п.п. 6.30-6.32 постанови від 23.10.2019р. у справі № 922/3013/18.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Відділу освіти, культури, молоді, спорту та туризму Андрієво-Іванівської сільської ради Березівського району Одеської області без розгляду відповідно до положень п. 2 ч.1 ст.226 ГПК України.

При цьому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, господарський суд виходить з того, що відповідно до положень п.4 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням). Тобто, питання щодо повернення судового збору з державного бюджету позивачу може буде вирішено господарським судом після надходження до суду відповідного клопотання позивача.

Отже, керівник Березівської окружної прокуратури, не позбавлений права звернутись до суду із відповідним клопотанням про розподіл судових витрат із дотриманням вимог ст.ст.129, 130 ГПК України.

Керуючись п. 2 ч.1 ст. 226, ст.234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов Керівника Березівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Відділу освіти, культури, молоді, спорту та туризму Андрієво-Іванівської сільської ради Березівського району Одеської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПЕРАТОР ЕНЕРГІЇ" про визнання додаткових угод до договору постачання електричної енергії не дійсними та про повернення безпідставно сплачених коштів в розмірі 71109,13 грн.

Повний текст ухвали буде складено та підписано 20.05.2024р.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.235 ГПК України та може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її підписання.

Суддя С.В. Літвінов