Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.06.2024 м. Івано-ФранківськСправа № 909/362/24

Господарський суд Івано-Франківської області у складі: судді Фанди О.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін справу

за позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ,

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 ,

про стягнення заборгованості в сумі 224 648,72 грн, з яких: 117 370,00 грн - основна заборгованість, 91 123,22 грн -пеня та 16 155,50 грн - інфляційні втрати.

установив: Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Господарського суду Івано-Франківської області із позовною заявою до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 224 648,72 грн, з яких: 117 370,00 грн - основна заборгованість, 91 123,22 грн - пеня та 16 155,50 грн - інфляційні втрати.

Заявлені позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань щодо здійснення повної оплати вартості отриманого товару на підставі Договору №20191204 від 04.04.2019 внаслідок чого виникла заборгованість на суму 117 370,00 грн.

Господарський суд Івано-Франківської області ухвалою від 18.04.2024 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження та постановив здійснювати розгляд справи відповідно до приписів ст.252 ГПК України за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами та встановив сторонам строк для подання заяви у разі наявності заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з відповідним обґрунтуванням. Вказаною ухвалою надано відповідачу строк подачі суду відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду).

Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило та з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України справа розглядається за наявними у ній матеріалами.

Ухвалою суду від 18.04.2024 позивач повідомлений про відкриття провадження у справі, про що свідчить поштове повідомлення №06 009 117 783 59, яке долучена до матеріалів справи.

Відповідач повідомлений про відкриття провадження у справі, про що свідчить поштове повідомлення№06 009 117 768 44, яке долучена до матеріалів справи. Відзив на позов не надав.

Суд вважає, що ним вжито всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду справи та забезпечення реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Як вбачається із ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Отже, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення сторін належним чином про розгляд судової справи для реалізації ними конституційного права на судовий захист своїх прав та інтересів, що дає підстави для висновку суду щодо розгляду справи за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

При розгляді даної справи суд також керується положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 р. про те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, що кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 р. у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Крім того, судом взято до уваги, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 р. у справі Смірнова проти України). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи Федіна проти України від 02 вересня 2010 р., Смірнова проти України від 08 листопада 2005 р., Матіка проти Румунії від 02 листопада 2006 р., Літоселітіс проти Греції від 05 лютого 2004 р. та інші).

Розглянувши та дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.

04 квітня 2019 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (по договору - продавець/по справі - позивач) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (по договору - покупець/по справі - відповідач) укладено Договір №20191204 (далі - Договір).

Вказаний договір підписаний сторонами та скріплений печатками. В судовому засіданні недійсним не визнавався.

Відповідно до п.2.3. та п.2.4 вказаного Договору продавець зобов`язався поставити замовлений товар діючого асортименту (далі - товар) покупцеві в терміни зазначені в рахунках-фактурах, а останній в свою чергу прийняти і сплатити замовлений товар , поставлений в терміни встановлені даним договором.

Згідно п.2.8 Договору прийом-передача товару оформляється підписанням покупцем товарної накладної з проставлянням дати підписання.

Відповідно до п.2.9 Договору право власності на товар переходить до покупця у момент підписання покупцем товарної накладної.

Згідно п.3.1 Договору вартість товару відображається у в рахунках-фактурах, що виставляються, специфікаціях чи/або товарних накладних продавця відповідно до умов постачань, платежів, прайс-листів, що діють.

Згідно п. 3.3. Договору оплата за товар проводиться в розмірі 100% від загальної суми рахунку впродовж 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання рахунку від продавця.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 142 370,00 грн, що підтверджується видатковими накладними № Маг-000026 від 12.04.2019 на суму 91 235,00 грн та №Маг-000216 від 14.06.2019, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Факт отримання товару відповідачем по справі підтверджується його підписом на зазначених накладних.

Відповідач за отриманий товар розрахувався частково, зокрема на суму 25 000,00 грн, про що свідчать долучені до матеріалів справи копії квитанцій про оплату (а.с.18-22).

Проте частина заборгованості, зокрема на суму 117 370,00 грн залишилась неоплаченою.

При цьому, суд звертає увагу, що в провадженні Господарського суду Івано-Франківської області знаходилась справа за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 142 370,00 грн за невиконання грошового зобов`язання за договором №20191204 від 04.04.2019 (справа №909/89/22).

В ході провадження у даній справі позивачем ФОП ОСОБА_1 подано заяву 16.06.2022 (вх№7689/22 від 22.06.2022), в якій просив суд залишити позов без розгляду на підставі частини 5 статті 226 Господарського процесуального кодексу України, мотивуючи частковою оплатою заборгованості на суму 10 000,00 грн та досягненням домовленості між сторонами щодо повного погашення решту суми боргу.

Ухвалою від 23.06.2022 господарський суд Івано-Франківської області позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 142 370,00 грн за невиконання грошового зобов`язання за договором №20191204 від 04.04.2019 залишив без розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 226 ГПК України, особа позов якої залишено без розгляду, після усунення обставин, що були підставою для залишення позову без розгляду має право звернутись до суду повторно.

Зазначені обставини зумовила позивача звернутись із даним позовом до суду.

За наведеного, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 ГК України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України (ч. 2 ст. 67 ГК України).

В спірному випадку між сторонами по справі виникли правовідносини на підставі Договору №20191204 від 04.04.2019, який за правовою природою є договором поставки.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 265 ГК України). Вказане положення кореспондується з приписами ст. 712 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст. 266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ч.1 ст.693 ЦК України у випадку, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

На підставі господарського договору між суб`єктами господарювання виникають господарські зобов`язання, в силу яких один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ст.173, 174 ГК України).

Приписами ч. 1 ст. 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Частиною 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) - ч. 1 ст. 610 ЦК України.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1).

З урахуванням зазначених норм закону та встановлених обставин по справі, суд встановив факт порушення відповідачем свого зобов`язання щодо оплати поставленого відповідно до спірного договору товару.

А тому заборгованість на суму 117 370,00 грн є обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Поняття неустойки (штрафу, пені) розкрито у статті 549 ЦК України.

Так, законодавець визначив, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається (частина перша статті 231 ГК України).

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (частина четверта статті 231 ГК України).

Пунктом 5.3 Договору сторонами погоджено, що при простроченні оплати товару покупець зобов`язаний сплатити продавцю суму боргу з урахуванням пені нарахованої на суму заборгованості у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення платежу, за кожен день прострочення від суми заборгованості, з дня підписання видаткової накладної.

Відповідно до поданого позивачем розрахунку заборгованості, останній просить суд стягнути пеню за прострочення грошового зобов`язання по спірному договору в розмірі 91 123,22 грн за період з 05.07.2022 по 11.04.2024.

Суд здійснивши перевірку нарахування пені, приходить до висновку про обгрунтованість та арифметично вірне їх нарахування та таких, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахування зазначеної норми, позивач здійснив нарахування інфляційних втрат на суму 16 155,50 грн , розрахунок нарахування якого долучено до матеріалів справи.

Суд, здійснивши перевірку нарахування інфляційних втрат, прийшов до висновку про обґрунтованість їх нарахування та таких, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1ст.73 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За наведеного вище, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог та таких, що підлягають повному задоволенню на загальну суму 224 648,72 грн, з яких: 117 370,00 грн - основна заборгованість, 91 123,22 грн -пеня та 16 155,50 грн - інфляційні втрати.

Щодо судових витрат по справі.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При зверненні з позовом до суду позивач сплатив судовий збір за подання даного позову до суду в розмірі 3369,00 грн., що відповідає встановлено розрахунку сплати за його подання. Разом з тим, у позовній заяві зазначив орієнтовний розмір витрат на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Враховуючи вимоги ст. 126 ГПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.11.2018р. у справі №910/8682/18).

Крім того, ч.8 ст.129 ГПК встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 129 ГПК України). У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При ухвалені рішення по даній справі позивачем не надано жодних доказів понесення позивачем витрат на правову допомогу, орієнтовний розмір якого зазначено у позовній заяві.

Разом з тим, позивачем не заявлено клопотання про відшкодування йому зазначених витрат на правову допомогу з відповідача, як і не зазначено остаточний розмір їх понесення.

За наведеного, у суду відсутні правові підстави для вирішення питання щодо відшкодування позивачу витрат на правову допомогу, орієнтовний розмір яких складає 10 000,00 грн., при ухваленні даного рішення.

З урахуванням приписів ст. 129 ГПК України та результату вирішення судового спору (позов задоволено), суд приходить до висновку про відшкодування позивачу за рахунок відповідача судового збору.

Керуючись статтями 73, 74, 86, 123, 129, 237, 238, 240, 241,252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 224 648,72 грн., з яких: 117 370,00 грн. - основна заборгованість, 91 123,22 грн. - пеня та 16 155,50 грн. - інфляційні втрати - задовольнити.

Стягнути з Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 ) 224 648,72 грн (двісті двадцять чотири тисячі шістсот сорок вісім гривень сімдесят дві гривні), з яких: 117 370,00 грн (сто сімнадцять тисяч триста сімдесят гривень) - основна заборгованість, 91 123,22 грн(дев`яносто одна тисяча сто двадцять три гривні двадцять дві копійки) - пеня та 16 155,50 грн (шістнадцять тисяч сто п`ятдесят п`ять гривень п`ятдесят копійки) - інфляційні втрати та 3369,73грн (три тисячі триста шістдесят дев`ять гривень сімдесят три копійки) - судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Західного апеляційного Господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О. М. Фанда