ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2024 р. м. Київ Справа № 911/3770/23

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, матеріали справи за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Птахкомплекс «Губин» (43016, Волинська область, м. Луцьк, вул. Ковельська, будинок 2, код: 31603002)

до

Товариства з обмеженою відповідальністю «Фора» (08132, Київська обл., Киэво-Святошинський район, місто Вишневе, вул. Промислова, будинок 5, код: 32294897)

про стягнення 80604,01 гривень,

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Птахкомплекс «Губин» (надалі позивач) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фора» (надалі відповідач) заборгованості за поставлений товар у загальному розмірі 80604,01 гривень, з яких: 6065,26 гривень основний борг, 65186,07 гривень інфляційні втрати, 9352,68 гривень 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що стягувана сума утворилася внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань з оплати отриманого протягом листопада 2021 року товару, що стало підставою для додаткового нарахування та вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.12.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 911/3770/23. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання.

На адресу суду 10.01.2024 від відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній повідомляє суд про те, що ним свої зобов`язання з оплати поставленого товару на загальну суму 661646,37 гривень виконано у повному обсязі, що підтверджується долученими до відзиву платіжними дорученнями від 10.11.2021 № 7239592 на суму 150000 гривень, від 11.11.2021 № 7243160 на суму 100000 гривень, від 12.11.2021 № 7245747 на суму 250000 гривень, від 15.11.2021 № 7246963 на суму 100000 гривень, від 16.11.2021 № 7251050 на суму 50000 гривень, від 29.11.2021 № 7283695 на суму 50000 гривень. Тому, як стверджує відповідач, обов`язок з оплати за отриманий товар ним виконаний належним чином, при цьому сума переплати у розмірі 38353,63 гривень зараховано в рахунок оплати за товар згідно інших накладних, які позивачем у позовній заяві не зазначено.

Ухвалою від 19.03.2024 суд зобов`язав сторін (з ініціативи позивача) провести звірку розрахунків за весь період дії договору поставки від 17.05.2018 № П/П/ЗБ/В-2682, а також, як вказує позивач, після припинення його дії до моменту звернення позивача до суду із розглядуваним позовом та подати до суду у строк до 29.03.2024 розгорнутий акт звірки, підписаний обома сторонами (конкретно зазначити дату, номер та суму документа, на підставі якого здійснювались поставки товару на користь відповідача, а також дати та суми здійснених відповідачем оплат на користь позивача).

На виконання вимог зазначеної ухвали 25.03.2024 від позивача надійшли докази направлення на адресу відповідача актів звіряння, а 01.04.2024 та 03.04.2024 від відповідача надійшов акт звіряння розрахунків, підписаний обома сторонами.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) 17.05.2018 укладено договір поставки № П/П/ЗБ/В-2682, згідно якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити товар відповідно до умов договору та замовлення.

Відповідно до п. 11.1. договору, даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом одного року, а в частині зобов`язань, що залишились не виконаними на вказану дату - до повного виконання таких зобов`язань сторонами. У тому випадку, якщо сторони, у строк не менш ніж за 20 (двадцять) днів до закінчення строку дії даного договору, не повідомлять одна одну про бажання розірвати договір або укласти новий договір, то договір вважається продовженим строком на один рік на тих самих умовах.

З огляду на зазначене положення позивач стверджує, що договір діяв до 17.05.2020.

В перебігу строку дії договору та після закінчення строку його дії позивач здійснював систематичне постачання товару на користь відповідача.

Вже після закінчення строку дії договору згідно видаткових накладних від 04.11.2021, 05.11.2021, 14.11.2021 позивач здійснив поставку товару на користь відповідача на загальну суму 661646,37 гривень, що відповідачем в перебігу розгляду справи не заперечувалося.

Платіжними дорученнями від 10.11.2021, 11.11.2021, 12.11.2021, 15.11.2021, 16.11.2021, 29.11.2021 відповідач перерахував на користь позивача 700000 гривень.

Позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість за поставлений товар у розмірі 6065,26 гривень, яка утворилася внаслідок неповної оплати поставленого товару за згаданими вище видатковими накладними, а також інфляційні втрати та 3% річних, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з огляду на закінчення строку дії договору поставки, поставка товару за видатковими накладними від 04.11.2021, 05.11.2021, 14.11.2021 на суму 661646,37 гривень, слід розглядати як поставку за договором, укладеним у спрощений спосіб.

Відповідач, заперечуючи проти позову посилався на те, що з огляду на період коли здійснювалася поставка за вказаними видатковими накладними, протягом якого відповідачем перераховано на користь позивача суму, що навіть перевищує загальну суму поставки, обов`язок відповідача з оплати поставленого товару є виконаним, заборгованість відсутня, а тому підстав для нарахування та стягнення як суми основного боргу, так і суми інфляційних втрат та 3% річних не має.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

За змістом ст. ст. 11, 509, 627 Цивільного кодексу України та ст. 179 Господарського кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

У відповідності до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 2 статті 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Частиною 2 ст. 184 Господарського кодексу України передбачено, укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ст. 181 Господарського кодексу України).

Згідно з положеннями статей 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Частинами 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З аналізу правовідносин, які виникли між сторонами, враховуючи закінчення строку дії договору № П/П/ЗБ/В-2682 від 17.05.2018, суд погоджується із твердженнями позивача, що поставка товару за видатковими накладними від 04.11.2021, 05.11.2021, 14.11.2021 на загальну суму 661646,37 гривень була здійснена на підставі договору поставки, укладеного відповідно до ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 184 Господарського кодексу України, у спрощений спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 цього ж Кодексу передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України).

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що згідно видаткової накладної від 04.11.2021 № ПОБГУ050659 позивач поставив, а відповідач прийняв товар на суму 166989,74 гривень, який згідно змісту накладної мав бути оплачений протягом 10 календарних днів, тобто до 14.11.2021.

Згідно видаткових накладних від 05.11.2021 № ПОБГУ050923, № ПОБГУ050941 позивач поставив, а відповідач прийняв товар на суму 54666,25 гривень та 166821,95 гривень відповідно, а загалом 05.11.2021 поставлено товар на суму 221488,2 гривень, який згідно змісту накладних мав бути оплачений протягом 10 календарних днів, тобто до 15.11.2021

Згідно видаткових накладних від 14.11.2021 №№ ПОБГУ052550, ПОБГУ052554 позивач поставив, а відповідач прийняв товар на суму 91646,91 гривень та 181521,52 гривень відповідно, а загалом 14.11.2021 поставлено товар на суму 273168,43 гривень, який згідно змісту накладних мав бути оплачений протягом 10 календарних днів, тобто до 24.11.2021.

Загальна вартість поставленого товару згідно зазначених видаткових накладних становить 661646,37 гривень.

Посилаючись на оплату відповідачем поставленого товару, проведену 09.12.2021 на суму 200000 гривень, з яких 9481,89 гривень позивачем було зараховано в рахунок оплати за товар, що було поставлено раніше за попередніми видатковими накладними, 10.12.2021 на суму 70000 гривень, 13.12.2021 на суму 100000 гривень, 14.12.2021 на суму 50000 гривень, 09.08.2022 на суму 25000 гривень. 21.12.2022 на суму 100000 гривень, 26.12.2022 на суму 50000 гривень, 24.02.2023 на суму 50000 гривень, 09.05.2023 на суму 20000 гривень, позивач стверджує про порушення відповідачем строків оплати товару та наявність боргу за поставлений товар у розмірі 6065,26 гривень.

Матеріалами справи підтверджується здійснення позивачем на користь відповідача поставки товару згідно видаткових накладних від 04.11.2021, 05.11.2021, 14.11.2021 на загальну суму 661646,37 гривень, що відповідачем в перебігу розгляду справи не заперечувалося. Зі змісту зазначених видаткових накладних вбачається узгодження сторонами строку оплати поставленого товару протягом 10 календарних днів.

З підписаного сторонами акту звіряння взаємних розрахунків за весь період існування взаємовідносин сторін, як в рамках договору від 17.05.2018 № П/П/ЗБ/В-2682, так і після закінчення строку його дії, вбачається, що між сторонами не має розбіжностей щодо кількості та вартості товару переданого позивачем та отриманого відповідачем, а також щодо сум грошових коштів сплачених відповідачем за весь період існування таких взаємовідносин.

Як зазначає відповідач, платіжними дорученнями від 10.11.2021, 11.11.2021, 12.11.2021, 15.11.2021, 16.11.2021, 29.11.2021 він перерахував на користь позивача 700000 гривень, тобто сплатив більше ніж мав сплатити за товар поставлений згідно видаткових накладних від 04.11.2021, 05.11.2021, 14.11.2021.

Проте, зі змісту платіжних доручень, зокрема призначення платежу, суд не може дійти висновку про проведення відповідачем оплати товару, поставленого саме за зазначеними вище видатковими накладними, адже така оплата проводилася із посиланням на договір № П/П/ЗБ/В-2682 від 17.05.2018, строк дії якого станом на час поставки товару вже закінчився, та поставка товару відбулася внаслідок укладання договору у спрощений спосіб.

А тому для спростування тверджень позивача загального посилання на платіжні доручення від 10.11.2021, 11.11.2021, 12.11.2021, 15.11.2021, 16.11.2021, 29.11.2021, як на доказ повної та своєчасної оплати товару, поставленого за накладними 04.11.2021, 05.11.2021, 14.11.2021 не достатньо, а підтверджений матеріалами справи факт існування триваючої заборгованості, що включає в себе і поставку товару за попередніми видатковими накладними, свідчить про підставне та не спростоване відповідачем зарахування позивачем грошових коштів оплачених згідно зазначених платіжних доручень в рахунок погашення заборгованості, що виникла раніше.

До того ж, як вбачається зі змісту акту звіряння, після 14.11.2021 позивач не здійснював на користь відповідача жодної поставки товару, проте відповідач проводив оплату за раніше поставлений товар до 09.05.2023, що також підтверджує, що проведення оплати у дати, наближені із датами складання видаткових накладних не є підтвердженням оплати саме за цими поточними видатковими накладними.

Враховуючи викладене вище, суд вважає доведеним факт існування простроченої заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 6065,26 гривень, а вимога позивача про стягнення з відповідача існуючої заборгованості є обґрунтованою, матеріалами справи підтверджена та належить до задоволення.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов наступних висновків.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 65186,07 гривень інфляційних втрат та 9352,68 гривень 3% річних, нарахованих за загальний період з 16.11.2021 по 27.11.2023 на суми заборгованості, що існували у зазначений період, враховуючи її часткове погашення відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних на предмет правильності та обґрунтованості, судом встановлено, що останній здійснено арифметично вірно, у відповідності до обставин справи та вимог закону, відповідачем не спростований, а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню повністю.

А саме суд приймає рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 6065,26 гривень основного боргу, 65186,07 гривень інфляційних втрат та 9352,68 гривень 3% річних.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на відповідача у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 73-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Птахкомплекс «Губин» задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фора» (08132, Київська обл., Киэво-Святошинський район, місто Вишневе, вул. Промислова, будинок 5, код: 32294897) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Птахкомплекс «Губин» (43016, Волинська область, м. Луцьк, вул. Ковельська, будинок 2, код: 31603002) 6065,26 гривень основного боргу, 65186,07 гривень інфляційних втрат, 9352,68 гривень 3% річних та 2684,00 гривень судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 12.06.2024.

Суддя Р.М. Колесник