РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.06.2024Справа № 910/2970/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Білошицької А.В., розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський Завод "Трібо" до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 1 149 018,84 грн,

за участі представників:

позивача: Крутоуса М.В.;

відповідача: Гутнік М.А.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський Завод "Трібо" (далі Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва про стягнення з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі Компанія) 1 149 018,84 грн заборгованості за договором поставки від 31 березня 2023 року № 53-122-01-23-13176, з яких: 1 120 604,80 грн основна заборгованість, 18 022,84 грн інфляційні втрати, 10 391,20 грн три проценти річних, посилаючись неналежне виконання відповідачем умов вказаного правочину. Крім того, позивач просив стягнути на його користь з відповідача 17 235,28 грн судового збору, сплаченого за подання даного позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14 березня 2024 року відкрито провадження в справі № 910/2970/24, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 18 квітня 2024 року.

1 квітня 2024 року на адресу суду від Компанії надійшов відзив на позовну заяву від 27 березня 2024 року № 22-5901/001-юр, в якому відповідач визнав позов у частині вимоги про стягнення основного боргу в розмірі 1 120 604,80 грн. Також заперечував проти заявлених до стягнення позивачем компенсаційних виплат, з огляду на те, що до подання позову Товариство не заявляло жодних вимог до відповідача про необхідність сплати останнім трьох процентів річних та інфляційних втрат.

10 квітня 2024 року через систему "Електронний суд" від Компанії надійшла заява від цієї ж дати про проведення засідання, призначеного на 18 квітня 2024 року, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, за участю її представників: Гутнік Мар`яни Анатоліївни та Тарасюти Наталії Володимирівни. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15 квітня 2024 року вказану заяву Компанії задоволено.

15 квітня 2024 року на адресу суду від Товариства надійшла відповідь на відзив від 11 квітня 2024 року № 33/470, в якій позивач зазначив, що відповідач, визнаючи позов у частині основного боргу, автоматично визнав усі заявлені вимоги позивача вцілому, у тому числі щодо стягнення з останнього трьох процентів річних та інфляційних втрат. Товариство також зазначило, що можливість стягнення з боржника компенсаційних виплат жодним чином не залежить від пред`явлення таких вимог до боржника щодо подання позовної заяви. Разом із цим, з наданих позивачем до позовної заяви претензій вбачається, що під час намагання врегулювання спору в претензійному поярку позивач вимагав від Компанії сплатити також суми трьох процентів річних та інфляційних втрат.

У підготовчому засіданні 18 квітня 2024 року суд без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольні ухвали: про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про оголошення перерви до 23 травня 2024 року.

19 квітня 2024 року через систему "Електронний суд" від Компанії надійшли заперечення на відповідь на відзив від цієї ж дати, в яких відповідач вказав, що нормами чинного законодавства України передбачене право відповідача на визнання ним позову як в частині окремих позовних вимог, так і позову вцілому. У вказаних запереченнях відповідач просив суд повернути позивачу 50 % судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду з даним позовом у зв`язку з визнанням відповідачем позовних вимог у частині основного боргу до початку розгляду справи по суті.

У період з 1 травня 2024 року по 10 травня 2024 року суддя Павленко Є.В. перебував у відпустці.

1 травня 2024 року через систему "Електронний суд" від Товариства надійшла заява від цієї ж дати про проведення засідання, призначеного на 23 травня 2024 року, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13 травня 2024 року вказану заяву задоволено.

17 травня 2024 року через систему "Електронний суд" від Компанії надійшла заява від 16 травня 2024 року про проведення засідання, призначеного на 23 травня 2024 року, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20 травня 2024 року цю заяву також задоволено.

У той же час, у призначене підготовче засідання сторони явку своїх уповноважених представників не забезпечили, будь-яких додаткових заяв чи клопотань на адресу суду не направляли. У зв`язку з цим ухвалою Господарського суду міста Києва від 23 травня 2024 року підготовче засідання у справі відкладено на 6 червня 2024 року.

29 травня 2024 року через систему "Електронний суд" від Компанії надійшла заява від цієї ж дати про проведення засідання, призначеного на 6 червня 2024 року, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яку задоволено ухвалою Господарського суду міста Києва від 30 травня 2024 року.

У підготовчому засіданні 6 червня 2024 року суд розглянув визнання відповідачем позову в частини позовної вимоги про стягнення з останнього 1 120 604,80 грн основного боргу, викладене останнім у відзиві на позовну заяву від 27 березня 2024 року № 22-5901/001-юр.

Представник відповідача підтримав подану останнім заяву про визнання позову в частині стягнення з Компанії 1 120 604,80 грн основного боргу.

Представник позивача проти прийняття судом визнання позову відповідачем у вищевказаній частині позовних вимог не заперечував.

Частиною 3 статті 185 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду в випадку визнання позову відповідачем.

За таких обставин, у зв`язку з прийняттям визнання відповідачем позову Товариства в частині позовної вимоги про стягнення з Компанії основного боргу, суд

ВСТАНОВИВ:

31 березня 2023 року між відповідачем та позивачем було укладено договір поставки № 53-122-01-23-13176, за умовами якого останній зобов`язався поставити і передати у власність замовника продукцію, а Компанія оплатити її за кількістю та цінами, передбаченими в специфікації № 1 (додаток № 1 до договору).

Даний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками цих суб`єктів господарювання.

За пунктом 2.2. зазначеного правочину загальна ціна договору (вартість продукції) становить 1 307 164,80 грн.

Оплата поставленої продукції здійснюється замовником за умови реєстрації постачальником податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі ЄРПН) протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2021 року "Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для ВП Компанії". Початок перебігу строку оплати починається з дня, наступного за днем оформлення ярлика на придатну продукцію (пункт 6.1. цього договору).

Відповідно до пункту 12.1. договору останній вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та скріплення їх печатками. Строк дії даної угоди по 31 грудня 2023 року, а в частині виконання гарантійних зобов`язань постачальника до спливу гарантійних строків.

31 березня 2023 року повноважними представниками сторін підписано та скріплено печатками цих підприємств специфікацію № 1 до даного договору, якою погоджено поставку товару на загальну суму 1 065 186,00 грн.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 712 ЦК України зазначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідна продукція за договором була поставлена позивачем відповідно до видаткових накладних: від 25 травня 2023 року № 1013 на суму 1 290 604,80 грн та від 18 липня 2023 року № 1504 на суму 16 560,00 грн. Відповідачем було оформлено ярлики на придатну продукцію: від 2 червня 2023 року № 1-8-242, від 7 червня 2023 року № 1-8-243 та від 21 липня 2023 року № 1-8-405.

Також позивачем до позовної заяви надано докази реєстрації відповідних податкових накладних у ЄРПН.

Спір у справі виник з зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати поставленої позивачем продукції.

Звертаючись до суду з даним позовом, Товариство зазначало, що відповідач сплатив вартість поставленої продукції в розмірі 186 650,00 грн, решта заборгованості в розмірі 1 120 604,80 грн сплачена не була.

Товариство зверталося до відповідача з претензіями: від 3 жовтня 2023 року № 33/795, та від 8 лютого 2024 року № 33/193 про сплату Компанією вищевказаної суми основного боргу та компенсаційних виплат. Однак, ці претензії залишені відповідачем без відповіді та виконання.

Як передбачено положеннями частин 1, 4 статті 191 ГПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно з частиною 2 статті 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 13 ГПК України).

Також приписами пункту 2 частини 2 статті 46 ГПК України передбачено, що на будь-якій стадії судового процесу відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог).

З системного тлумачення вищевказаних приписів процесуального законодавства вбачається, що відповідач не позбавлений права та можливості визнати позов як щодо усіх заявлених позовних вимог, так і щодо їх окремої частини.

Судом встановлено, що визнання позову уповноваженим представником відповідача генеральним директором Ковтонюком П.І., відповідає вимогам статті 191 ГПК України й такі дії останнього не суперечать законодавству та не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Відтак, суд дійшов висновку про прийняття визнання відповідачем позову в частині позовної вимоги Товариства про стягнення з Компанії заявленої суми основного боргу та ухвалення рішення в цій частині на стадії підготовчого провадження. Позовна заява в частині решти позовних вимог підлягає подальшому розгляду в загальному порядку. У зв`язку з цим несплачений основний борг у розмірі 1 120 604,80 грн підлягає стягненню з відповідача на користь Товариства.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову Товариства в частині вимоги про стягнення з Компанії основної заборгованості в розмірі 1 120 604,80 грн на підставі статей 185, 191 ГПК України.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 1 статті 130 ГПК України передбачено, що в разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідач у своїх заявах по суті справи просив суд повернути позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого останнім при поданні позову.

Відповідно до частини 3 статті 7 Закону України "Про судовий збір" у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

При цьому, вказана норма передбачає можливість повернення такої суми судового збору лише за клопотанням особи, яка його сплатила.

У зв`язку з відсутністю відповідного клопотання позивача на час прийняття даного рішення, суд позбавлений можливості вирішити питання про повернення 50 % суми судового збору з бюджету щодо визнаної відповідачем позовної вимоги.

Керуючись статтями 86, 129, 191, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Прийняти визнання Акціонерним товариством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський Завод "Трібо" про стягнення 1 120 604 (один мільйон сто двадцять тисяч шістсот чотири) грн 80 коп. основного боргу.

Стягнути з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, місто Київ, вулиця Назарівська, будинок 3; ідентифікаційний код 24584661) в особі філії "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (34400, Рівненська область, місто Вараш; ідентифікаційний код 05425046) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський Завод "Трібо" (09108, Київська область, Білоцерківський район, місто Біла Церква, проспект Незалежності, будинок 95; ідентифікаційний код 35046274) 1 120 604 (один мільйон сто двадцять тисяч шістсот чотири) грн 80 коп. основного боргу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 12 червня 2024 року.

Суддя Є.В. Павленко