УХВАЛА

17 червня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/423/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

розглянувши матеріали касаційних скарг ОСОБА_1 (митрополит ОСОБА_1) (особа, яка зверталась з апеляційною скаргою) та Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української православної церкви

на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2024 у справі

за позовом Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української православної церкви

до Національного заповіднику "Києво-Печерська лавра"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

1) ОСОБА_2 ,

2) ОСОБА_3 ,

3) ОСОБА_4 ,

4) ОСОБА_5 ,

5) ОСОБА_6 ,

6) ОСОБА_7 ,

7) ОСОБА_8 ,

8) ОСОБА_9 ,

9) ОСОБА_10 ,

10) ОСОБА_11 ,

11) ОСОБА_12 ,

12) ОСОБА_13 ,

13) ОСОБА_14 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство культури та інформаційної політики України,

про усунення перешкод у користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

27.05.2024 та 07.06.2024 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшли касаційні скарги ОСОБА_1 (митрополит ОСОБА_1) (особа, яка зверталась з апеляційною скаргою) та Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української православної церкви на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2024 у справі № 910/423/23.

Перевіривши доводи заявників касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів касаційної скарги та встановлено оскаржуваною ухвалою апеляційного господарського суду, рішенням Господарського суду міста Києва від 13.06.2023 у справі № 910/423/23 в позові Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української православної церкви відмовлено, повний текст рішення складено 27.06.2023.

Не погоджуючись з цим рішенням, ОСОБА_1 , з посиланням на частину першу статті 254 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), 06.03.2024 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2023 у справі № 910/423/23 повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Також, в апеляційній скарзі викладено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження та клопотання про звільнення його від сплати судового збору враховуючи його майновий стан на підставі статті 8 Закону України «Про судовий збір».

Обґрунтовуючи причини пропуску процесуального строку, апелянт зазначив, що:

- з повним текстом оскарженого рішення він ознайомився в Єдиному державному реєстрі судових рішень 01.03.2024;

- відносно нього здійснюється кримінальне провадження, у межах якого до нього застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, який було змінено на цілодобовий домашній арешт із забороною залишати місце свого проживання; згодом запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту було змінено на тримання під вартою;

- він є ченцем Монастиря, а у подібних спорах у справах №910/4552/23, №910/423/23 суд поновив пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ченцям Монастиря;

- він не є учасником справи, тому наявні підстави для поновлення пропущеного процесуального строку.

Розглянувши подане клопотання апеляційний суд визнав наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження неповажними, зазначивши, що скаржник звернувся з апеляційною скаргою 06.03.2024, тобто із значним пропуском процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції більше ніж пів року, колегія суддів дійшла висновку, що заявник не надав належних та допустимих доказів того, що за такий тривалий час він не мав об`єктивної можливості здійснити оскарження судового рішення в апеляційному порядку.

Також в обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження заявник не навів обґрунтованих підстав щодо неможливості подання апеляційної скарги з моменту отримання повного тексту рішення позивачем, Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви (з 30.06.2023), керівником якого він є.

Відповідно до частини першої статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2024 апеляційну скаргу залишено без руху на підставі статей 256, 258, 260 ГПК України, оскільки скаржником пропущено строк на апеляційне оскарження рішення у цій справі, а наведені ним в апеляційній скарзі обставини визнанні судом неповажними. Також, скаржником не надано доказів сплати судового збору у розмірі 8052,00 грн.

Натомість, до апеляційної скарги додано клопотання про звільнення його від сплати судового збору, в обґрунтування якого скаржник - ОСОБА_1 (митрополит ОСОБА_1) просить врахувати його майновий стан, оскільки він знаходиться на повному забезпеченні монастиря та не отримує грошової допомоги. Крім того зазначив, що його активи заблоковано строком на п`ять років. На підтвердження цих обставин до апеляційної скарги додано копію довідки Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври /Чоловічий монастир/Української Православної Церкви № 20/13 від 04.03.2024 та копію рішення Ради національної безпеки та оборони України «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» від 01.12.2022.

Відповідно до частини третьої статті 260 ГПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 256 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Колегією апеляційного суду було встановлено, що скаржником не підтверджено свій майновий стан, а саме не надано довідки про доходи за попередній календарний рік/довідки Державної податкової служби України про розмір його доходу за період з 1 кварталу 2023 року по 4 квартал 2023 рік, які підтверджують, що судовий збір у цій справі у розмірі 8 052,00 грн дійсно перевищує 5 % розміру його річного доходу за попередній календарний рік.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2024 суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 (митрополит ОСОБА_1) про звільнення його від сплати судового збору, оскільки скаржник - ОСОБА_1 (митрополит ОСОБА_1) не підпадає під коло осіб, на яких розповсюджуються норми статті 8 Закону України "Про судовий збір", не підтвердив свій майновий стан.

Вказаною вище ухвалою ОСОБА_1 було запропоновано для усунення недоліків апеляційної скарги обґрунтувати передбачені процесуальним законом підстави подання цієї скарги (із урахуванням змісту цієї ухвали) та навести інші підстави для поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з доказами на їх підтвердження, а також надати докази сплати судового збору у розмірі 8052,00 грн за подання скарги на рішення суду першої інстанції. Роз`яснено та попереджено скаржника, що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали останній має право усунути недоліки зазначені у її мотивувальній частині, надавши суду відповідні докази; що невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали є підставою для повернення апеляційної скарги або відмови у відкритті апеляційного провадження.

Копію ухвали Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2024 скаржник отримав 22.03.2024, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення за трек-номером 572 (а.с. 1, т. 7).

Визначений судом строк для усунення недоліків апеляційної скарги сплив 01.04.2024.

Станом на 15.05.2024, у строк встановлений судом, скаржником не усунуто недоліки, вказані в ухвалі суду від 11.03.2024 шляхом подання відповідної заяви, зокрема заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження з наведенням інших причин такого пропуску.

Відтак, оскільки наведені в апеляційній скарзі підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними, а інших підстав для поновлення пропущеного процесуального строку скаржник шляхом подання заяви про усунення недоліків не навів, відповідно до пункту 4 частини першої статті 261 ГПК України оскаржуваною ухвалою Північного апеляційного господарського суду було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (митрополит ОСОБА_1) на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2023 у справі №910/423/23.

Таким чином, в силу приписів статті 256 ГПК України, останнім днем двадцятиденного строку для подання апеляційної скарги на рішення суду у даній справі є 17.07.2023.

При поданні апеляційної скарги,

Згідно з приписами частини другої статті 256 ГПК України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Частиною третьою статті 256 ГПК України передбачено, що строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

За загальним правилом статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Обов`язок з доведення поважності причини пропуску покладається на заявника в порядку статей 73, 76-79 ГПК України.

Отже, у разі звернення з апеляційною скаргою на судове рішення з порушенням встановлених строків його оскарження особа, яка звертається з цією скаргою, у клопотанні про поновлення строку має навести причини, підтверджені відповідними доказами, які перешкоджали їй звернутися з апеляційною скаргою у межах встановленого процесуальним законом строку на апеляційне оскарження.

Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтування заяви про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку, встановити чи є такий строк значним та чи поновлення такого строку не буде втручанням у принцип юридичної визначеності з врахуванням балансу суспільного та приватного інтересу.

При цьому поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення відповідних процесуальних дій. Поновлення пропущеного процесуального строку є правом суду, яке він використовує виходячи із поважності причин пропуску строку на оскарження.

Питання про поважність причин пропуску процесуального строку в розумінні статті 86 ГПК України вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до частини третьої статті 2 ГПК України, основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є змагальність сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Таким чином, закон встановлює рівні можливості для сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

За змістом частин першої та третьої статті 41 ГПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони (позивач і відповідач) та треті особи. У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (органи державної влади, органи місцевого самоврядування та прокурор - стаття 53 цього Кодексу).

Згідно з частинами першою та третьою статті 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

Таким чином, виходячи з системного аналізу змісту положень статей 41, 254 ГПК України колегія суддів вважає, що до відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, така особа, на відміну від позивача, відповідача, третьої особи чи прокурора, взагалі не має процесуального статусу учасника справи.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського у складі Верховного Суду від 14.08.2019 у справі № 62/112 та від 16.01.2020 у справі № 925/1600/16 за результатами аналізу норм права сформульовано правовий висновок про те, що при розгляді апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважає, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права та обов`язки, суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали апеляційної скарги на предмет їх відповідності статтям 258, 259 ГПК України, та за відсутності підстав для залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги чи для відмови у відкритті апеляційного провадження з інших підстав, відкриває апеляційне провадження за апеляційною скаргою такої особи та має належним чином дослідити і встановити, чи вирішив суд в оскаржуваному рішенні питання про права, інтереси та (або) обов`язки заявника апеляційної скарги".

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 261 ГПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху, колегія дійшла висновку, що заявник належним чином не довів, що зазначені причини пропуску строку на апеляційне оскарження є поважними, тому надано можливість навести інші підстави для поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з доказами на їх підтвердження, чого скаржником зроблено не було, у зв`язку з чим на підставі пункту 4 частини першої статті 261 ГПК України відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (митрополит ОСОБА_1) на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2023 у справі №910/423/23.

З приписів застосованих апеляційною інстанцією процесуальних норм, на порушення яких вказують заявники касаційних скарг, не вбачається безумовного обов`язку суду відкрити апеляційне провадження у випадку подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки. Натомість, як вбачається з системного аналізу положень процесуального кодексу, суд у такому випадку надає оцінку наведеним апелянтом причинам пропуску строку апеляційного оскарження на предмет їх поважності.

Наведена норма не встановлює безумовного обов`язку суду поновити строк на апеляційне оскарження та прийняти до розгляду апеляційну скаргу у будь-якому разі подання її особою, яка не була залучена до участі у справі. Скаржник має враховувати, що звернення з апеляційною скаргою поза встановленим процесуальним законом строку оскарження судового рішення покладає на нього обов`язок доведення та обґрунтування відповідних обставин, що зумовили пропуск цього строку і у разі, коли відповідну апеляційну чи касаційну скаргу подано особою, не залученою до участі у справі. Разом з цим, неучасть у справі особи, яка звертається зі скаргою з посиланням на те, що рішення у цій справі стосується її прав та інтересів, не є безумовною підставою визнання причин пропуску строку поважними та поновлення цього строку, проте не звільняє від обов`язку довести поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження. Суд у такому випадку надає оцінку наведеним апелянтом причинам пропуску строку апеляційного оскарження на предмет їх поважності.

Отже, апеляційний суд розглянувши доводи скаржника щодо поновлення строку апеляційного оскарження судового рішення у цій справі, визнав їх неповажними причинами пропуску строку апеляційного оскарження, та у зв`язку з тим, що скаржником інших доводів та доказів щодо наявності причин пропуску процесуального строку з обґрунтуванням їх поважності, які б могли бути підставою для поновлення встановленого строку скаржником не подано, прийняв оскаржувану ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі пункт 4 частини першої статті 261 ГПК України.

В оскаржуваній ухвалі суд апеляційної інстанції встановив наявність підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження на підставі вказаної вище норми, посилаючись на усталену практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідно до якої обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення ЄСПЛ від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії").

Посилання апелянта на те, що він є ченцем Монастиря та у подібних спорах у справах № 910/4552/23, № 910/423/23 суд поновив пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ченцям Монастиря колегією не прийнято до уваги, оскільки у цих випадках зазначені висновки зроблені судом з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судом у кожній конкретній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення щодо поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до практики ЄСПЛ право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права. Це положення втілює «право на суд», право на доступ до якого, тобто право на звернення до суду у цивільних справах, є лише одним аспектом; однак це аспект, який фактично дає можливість скористатися додатковими гарантіями, викладеними в пункті 1 статті 6 Конвенції.

Прецедентна практика ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Так, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Пропуск процесуального строку - це юридичний факт, який настає внаслідок бездіяльності уповноваженої особи в момент настання (або закінчення) цього строку з поважних причин чи з причини, що не можуть бути визнані такими, і такий, що породжує відповідні правові наслідки.

Доводи викладені у касаційних скаргах, не спростовують висновків апеляційного господарського суду та не викликають сумнівів щодо правомірності застосування статті 261 ГПК України.

Відповідно до частини другої статті 293 ГПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість касаційних скарг ОСОБА_1 (митрополит ОСОБА_1) (особа, яка зверталась з апеляційною скаргою) та Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української православної церкви на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2024 у справі № 910/423/23 та відмову у відкритті касаційного провадження, адже у цій справі правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 234, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 (митрополит ОСОБА_1) (особа, яка зверталась з апеляційною скаргою) та Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української православної церкви на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2024 у справі №910/423/23.

2. Матеріали касаційних скарг повернути скаржникам.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ