ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2024 р. Справа№ 910/2503/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Козир Т.П.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Линник А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІГАЗСЕРВІС"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2024

у справі №910/2503/24 (суддя Гумега О.В.)

за позовом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІГАЗСЕРВІС" (відповідач - 1),

Державного підприємства "УКРКОМУНОБСЛУГОВУВАННЯ" (відповідач - 2),

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, - Кабінет Міністрів України,

про забезпечення позову,

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України (далі - позивач, Міністерство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІГАЗСЕРВІС" (далі - відповідач-1, Товариство), Державного підприємства "УКРКОМУНОБСЛУГОВУВАННЯ" (далі - відповідач-2, Державне підприємство) про визнання недійсними:

- договір №09/12/2022-1 від 09.12.2022, укладений між Державним підприємством та Товариством (далі - Договір №1),

- договір №09/12/2022-2 від 09.12.2022, укладений між Державним підприємством та Товариством (далі - Договір №2);

- договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) від 09.12.2022, укладений між укладений між Державним підприємством та Товариством (далі - Договір №3).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок виконання вищезазначених договорів, земельна ділянка, на якій буде завершено будівництво, вибуде з державної власності або змінить землекористувача, що згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для визнання вказаних договорів недійсними.

29.02.2024 через відділ діловодства суду Міністерством подано заяву про забезпечення позову, у задоволенні якої ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2024 було відмовлено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2024 прийнято позовну заяву Міністерства до розгляду, відкрито провадження у справі №910/2503/24, ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 22.04.2024 о 10:40 год., залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, - Кабінет Міністрів України (далі - КМУ).

15.03.2024 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва Міністерством подано заяву про забезпечення позову шляхом:

- заборонити вчиняти будь-які дії на виконання розділу 2 "Права та обов`язки Сторін", пунктів 3.1., 3.2., 3.3. договору №09/12/2022-1 від 09.12.2022, укладеного між Товариством та Державним підприємством;

- заборонити Товариству, Державному підприємству та іншим особам вчиняти будь-які дії на виконання пунктів та підпунктів 1.2., 2.1., 2.2., 3.1., 3.2., 3.3., 3.8., 3.9., 3.11, 4.1., 4.3., 4.5., 4.6., 5.2., 5.3., 5.4., 5.5., 6.3. ,7.1. ,7.3. ,7.5., 12.2., 12.3., 12.4., 12.5., 12.9 договору №09/12/2022-2 від 09.12.2022, укладеного між Товариством та Державним підприємством;

- заборонити Товариству та Державному підприємству вчиняти будь-які дії на виконання пунктів 1.1., 1.2., 1.3., 1.6., 1.7., 3.2., 3.3., 3.4., розділу 6 Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) від 09.12.2022 та акту приймання-передачі земельної ділянки від 09.12.2022, укладених між Товариством та Державним підприємством.

Заява мотивована тим, що Товариство, як юридична особа, якій передано функції замовника будівництва, може здійснювати заходи з проведення передпроектних робіт, отримувати дозвільну документацію, розроблювати та затверджувати проектну документацію, виконувати підготовчі та будівельні роботи по будівництву житлового комплексу, приймати в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти, реєструвати права власності на об`єкт містобудування, змінювати цільове призначення земельної ділянки, вносити зміни до державного земельного кадастру тощо;

- внаслідок укладення Договору №3 Товариство не позбавлене можливості реєстрації речового права або іншого похідного права на земельну ділянку у будь-який момент, що несе у собі ризик втрати державою належної їй земельної ділянки;

- у разі виконання сторонами своїх зобов`язань за оспорюваними договорами, навіть у випадку задоволення позову, виконання рішення буде істотного ускладненим або взагалі призведе до унеможливлення виконання рішення суду в межах одного судового провадження без нових звернень до суду;

- негативні наслідки, які можуть настати в результаті невжиття заходів забезпечення позову, з урахуванням права та інтересу Міністерства як об`єкта управління державним майном, превалюють над будь-якими наслідками заборони здійснювати дії у межах оспорюваних договорів;

- визначені Міністерством заходи забезпечення позову є адекватними та співмірними із заявленими позовними вимогами щодо визнання недійсними договорів 1-3 та не може вважатись втручанням в господарську діяльність відповідачів 1, 2, оскільки такі заходи мають тимчасовий характер та стосуються виключно заборони виконання зобов`язання відповідачами за оспорюваними у цій справі договорами до вирішення спору по суті та не матимуть наслідком припинення господарської діяльності відповідачів;

- збереження існуючого становища до розгляду справи по суті дозволить зберегти існуючий стан земельної ділянки та нерухомого майна державної форми власності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.03.2024 у справі №910/2503/24 заяву Міністерства про забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом:

- заборони Товариству та Державному підприємству вчиняти будь-які дії на виконання розділу 2 "Права та обов`язки Сторін", пунктів 3.1., 3.2., 3.3. Договору № 09/12/2022-1 від 09.12.2022, укладеного між вказаними відповідачами;

- заборони Товариству та Державному підприємству вчиняти будь-які дії на виконання пунктів та підпунктів 1.2., 2.1., 2.2., 3.1., 3.2., 3.3., 3.8., 3.9., 3.11, 4.1., 4.3., 4.5., 4.6., 5.2., 5.3., 5.4., 5.5., 6.3. ,7.1. ,7.3. ,7.5., 12.2., 12.3., 12.4., 12.5., 12.9 Договору №09/12/2022-2 від 09.12.2022, укладеного між вказаними відповідачами;

- заборони Товариству та Державному підприємству вчиняти будь-які дії на виконання пунктів 1.1., 1.2., 1.3., 1.6., 1.7., 3.2., 3.3., 3.4., розділу 6 Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) від 09.12.2022 та Акту приймання-передачі земельної ділянки від 09.12.2022, укладеного між вказаними відповідачами.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд виходив із доведеності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а також те, що невжиття обраних ним заходів забезпечення позову може істотно ускладнити та навіть унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду;

- у разі невжиття відповідних заходів забезпечення позову, вчинення відповідачем-1 та відповідачем-2 дій на виконання умов оспорюваних договорів, може призвести до невідворотних наслідків;

- разом із цим, враховуючи приписи 626 ЦК України, відсутність обґрунтування, а також те, що оспорюваний Договір №2 було укладено лише між Товариством та Державним підприємством, відсутні підстави для заборони іншим особам вчиняти будь-які дії на виконання умов вказаного правочину.

Не погодившись із вищезазначеною ухвалою, Товариство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач-1 зазначив, що всупереч законодавчо визначеним нормам процесуального закону, позивач неналежним чином обґрунтував підстави для вжиття заходів забезпечення позову, а також не довів, що невжиття заявлених заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду;

- позивачем не підтверджено доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову;

- позивачем не доведено вчинення Товариством дій на об`єкті будівництва, що унеможливлюють виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог;

- твердження позивача про наявність корупційної складової при ухваленні оспорюваних договорів не заслуговують на увагу, оскільки є лише припущенням позивача.

Скаржником в апеляційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, обґрунтоване ознайомленням із текстом оскаржуваної ухвали на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень лише 20.03.2024.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2024 апеляційну скаргу Товариства передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/2503/24. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Товариства на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2024 у справі №910/2503/24 до надходження матеріалів справи з місцевого господарського суду.

02.04.2024 через підсистему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від Міністерства надійшли заперечення проти відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства, обґрунтовані порушенням процесуальних вимог до оформлення апеляційної скарги, які суперечать пункту 5 частини 2 статті 258 ГПК України, а саме необґрунтовано апелянтом, у чому саме полягає незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали.

11.04.2024 матеріали справи №910/2503/24 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2024 апеляційну скаргу Товариства на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2024 у справі №910/2503/24 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

24.04.2024 через підсистему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2024 у справі №910/2503/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на 22.05.2024. Учасникам апеляційного провадження встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу до 16.05.2024.

Міністерство скористалося правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), та надало відзив на апеляційну скаргу Товариства, в якому просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу - залишити без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказав, що внаслідок укладення вищезазначених договорів, Державне підприємство, не будучи власником земельної ділянки, передало її Товариству в користування, що зумовлює існування ризику зміни цільового призначення земельної ділянки, вчинення реєстраційних дій, а також знищення, демонтажу державного нерухомого майна, що на ній знаходиться;

- апелянтом не спростовано законних висновків суду першої інстанції та не доведено порушення законних прав та інтересів Товариства, а також перешкод у веденні законної господарської діяльності;

- апелянтом не зазначено, яким чином вжиті заходи забезпечення позову унеможливлюють виконання зобов`язань за оскаржуваними договорами.

- невжиття заходів забезпечення позову може призвести до невідворотних наслідків - вибуття з державної власності земельної ділянки та нерухомого майна, що на ній знаходиться;

- невжиття заходів забезпечення позову ускладнить відновлення порушених прав Міністерства, оскільки у повній мірі захистити інтереси позивача в межах одного судового провадження без нових звернень до суду буде неможливо.

Разом із відзивом Міністерство також подало клопотання про поновлення строку для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

КМУ скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, та надав відзив на апеляційну скаргу Товариства, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу залишити без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, КМУ зауважив, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Також у своєму відзиві КМУ просив апеляційний суд поновити строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Розглянувши вищезазначені клопотання Міністерства та КМУ про поновлення строку, колегія суддів зауважує, що за змістом статті 119 ГПК України поновлено може бути лише строк, який встановлено законом, тоді як встановлений судом строк на подання відзиву, продовжується судом, який встановив такий строк, і заява про його продовження може бути подана особою лише до закінчення такого строку.

Враховуючи вищевикладене, заяви позивача та третьої особи про поновлення пропущеного процесуального строку на подання відзивів на апеляційну скаргу не підлягають задоволенню.

Водночас з метою повного, всебічного та об`єктивного перегляду оскаржуваного рішення в апеляційному оскарженні, забезпечення рівності прав та обов`язків усіх учасників процесу, дотримання принципів диспозитивності та пропорційності, закріплених положеннями статей 7, 13, 14, 15 ГПК України, суд, керуючись приписами частини 2 статті 119 ГПК України, дійшов висновку про необхідність продовження за власною ініціативою строку на подачу поданих відзивів на апеляційну скаргу.

22.05.2024 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Товариства надійшло клопотання про відкладення розгляду судового засідання на іншу дату, обґрунтовуючи клопотання перебуванням представника відповідача-1 на лікарняному.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.05.2024 розгляд апеляційної скарги Товариства на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2024 у справі №910/2503/24 відкладено на 29.05.2024 через оголошену у місті Києві повітряну тривогу.

29.05.2024 через "Електронний суд" та через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Товариства надійшли дві аналогічні відповіді на відзив на апеляційну скаргу, в яких окрім доводів, зазначених в апеляційній скарзі, було також наголошено на тому, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті. Однак, вжиттям заходів забезпечення позову, судом фактично було вирішено спір по суті, оскільки заборонено відповідачам виконувати основні та істотні умови спірних договорів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2024 у розгляді апеляційної скарги Товариства на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2024 у справі №910/2503/24 оголошено перерву до 05.06.2024.

05.06.2024 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Товариства надійшло доповнення до відповіді на відзив, в якій відповідач-1 просить суд долучити до матеріалів справи документи, що підтверджують виконання оспорюваних договорів, а саме: договір №04/01/2023 на виконання проектних робіт від 04.01.2023, протокол погодження договірної ціни (додаток №2), договірна ціна №729 від 04.01.2023, акт від 14.12.2023 №1 здачі-приймання виконаних проектних, вишукувальних та додаткових робіт за договором №04/01/2023 від 01.04.2023.

В обґрунтування необхідності долучення вказаних доказів скаржник вказував, що вищезазначені документи підтверджують вчинення ним дій, направлених на виконання оскаржуваних договорів.

Згідно з пунктами 4-6 частини 2 статті 42 ГПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Відповідно до частин 1-4 статті 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно з положеннями частини 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи", і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою). Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №909/722/14.

Отже, долучення доказів судом на стадії апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду пов`язується виключно з неможливістю їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи відсутність будь-якого обґрунтування об`єктивних причини неможливості подання вказаних доказів, що не залежали від відповідача-1, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для прийняття доказів, поданих 05.06.2023 останнім разом із доповненнями до відповіді на відзив.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 у розгляді апеляційної скарги Товариства на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2024 у справі №910/2503/24 оголошено перерву до 13.06.2024.

10.06.2024 через систему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від Міністерства надійшли заперечення, в яких позивач просив залишити без розгляду доповнення Товариства до відповіді на відзив та визнати такі дії зловживанням процесуальними правами представника відповідача-1.

Вищезазначене клопотання обґрунтоване тим, що дійсними мотивами подання доповнень до відповіді на відзив є здійснення тиску на Міністерство шляхом попередження про можливий майбутній позов. Положеннями ГПК України не передбачено подання такого документа як відповідь на відзив на апеляційну скаргу. Отже, зловживання процесуальними правами полягає у недобросовісному використанні представником відповідача-1 процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, які спрямовані на затягування судового процесу в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Перелік того, що може вважатись зловживанням процесуальними правами, визначений у частині 2 статті 43 ГПК України.

За частиною 3 статті 43 ГПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (пункт 5 частини 5 статті 13, частина 3 статті 43 ГПК України).

Зловживання процесуальними правами - це процесуальне правопорушення, яке характеризується умисними недобросовісними діями учасників господарського процесу (їх представників), що призводять до порушення процесуальних прав інших учасників процесу, з метою перешкоджання господарському судочинству, що є підставою для застосування судом процесуальних санкцій (позбавлення права на процесуальну дію або застосування судом інших негативних юридичних наслідків, передбачених законом).

Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (постанова Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/1873/17).

Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухваленню законного та обґрунтованого рішення, а також створенню особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав і так само прав та інтересів інших осіб. У разі ж коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним (аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 12.08.2019 у справі №905/945/18, від 16.10.2019 у справі №906/936/18 та від 06.05.2021 у справі №910/6116/20).

Зловживання процесуальними правами зводиться до того, що особа реалізує свої процесуальні права і вчиняє передбачені процесуальним законодавством процесуальні, дії, але робить це на шкоду іншим особам, з метою, яка не співпадає з завданням господарського процесу, визначеним у статті 2 ГПК України (справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави).

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17 Верховний Суд зазначив, що доволі важко провести межу між правомірною реалізацією власних прав і зловживанням правами, оскільки зовні вони виглядають однаково.

Колегія суддів погоджується з доводами Міністерства, що положеннями ГПК України не передбачено таких процесуальних документів, як відповідь на відзив на апеляційну скаргу та доповнення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Разом із цим, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 42 ГПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Зі змісту відповіді на відзив вбачається, що по своїй суті вказаний процесуальний документ є письмовими поясненнями, а доповнення до відповіді на відзив - клопотанням про долучення доказів.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що подання клопотання про долучення доказів на стадії апеляційного перегляду судового рішення у даному випадку не можна вважати зловживанням процесуальними правами, оскільки, по-перше, частиною 3 статті 269 ГПК України прямо передбачено, у виключних випадках, можливість прийняття судом апеляційної доказів, які не були подані до суду першої інстанції; по-друге, подання вищезазначених процесуальних документів не спрямоване на порушення процесуальних прав Міністерства чи з метою перешкоджання господарському судочинству.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання дій представника відповідача-1 зловживанням процесуальними правами.

У судове засідання 13.06.2024 відповідач-2 явку своїх уповноважених представників не забезпечив, про поважність причин нез`явлення в судове засідання суд не повідомляв, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином.

За приписами частини 1, пункту 2 частини 2 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Згідно з частинами 11-13 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

Частиною 2 статті 273 ГПК України встановлено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Також колегія суддів зазначає, що учасники справи не були позбавлені права та можливості знайомитись з відповідними ухвалами у Єдиному державному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/) з огляду на приписи частини 1 статті 9 ГПК України, частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", відповідно до яких доступ до судових рішень є відкритим, а повний текст судових рішень підлягає оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.

В даному контексті слід враховувати також правову позицію Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників Державного підприємства, явка якого у судове засідання обов`язковою не визнавалась, враховуючи, що останній про поважність причин нез`явлення до суду апеляційної інстанції не повідомляв та не заявляв клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів, зважаючи на те, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для вирішення скарги у даній справі без заслуховування додаткових пояснень зазначеного учасника справи, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без участі вказаної особи.

У судовому засіданні 13.06.2024 представник Товариства підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову - про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Представники Міністерства та КМУ у судовому засіданні заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

13.06.2024 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 255 ГПК України ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваної ухвали норм процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - частковому скасуванню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом договору №09/12/2022-1 від 09.12.2022 є передача Державним підприємством (Сторона 1) та виконання Товариством (Сторона 2) прав та функцій замовника (забудовника) будівництва на земельній ділянці загальною площею 11,1502 га, розташованій на вул. Тираспольська, 43 у Подільському районі міста Києва, кадастровий номер :91:179:0013, цільове призначення: 01.13 Для іншого сільськогосподарського призначення з розташованими на ній нежитловими будинками, будівлями, спорудами, допоміжними приміщеннями, інженерними спорудами та/або мережами, вхідними/в`їзними групами тощо (надалі - Земельна ділянка), а також фінансування та будівництво Товариством житлових та/або нежитлових будинків, будівель, споруд, допоміжних приміщень, інженерних споруд та/або мереж, вхідних/в`їзних груп тощо на Земельній ділянці.

У заяві про вжиття заходів забезпечення позову Міністерство просило суд заборонити вчиняти будь-які дії на виконання розділу 2 "Права та обов`язки Сторін", пунктів 3.1., 3.2., 3.3. вищезазначеного договору.

Згідно з пунктом 2.1. Договору №1 на підставі, на умовах та на строк дії цього договору Сторона 1:

- тимчасово передає Стороні 2 частину функцій замовника будівництва та/або забудовника будівництва та земельну ділянку (без зміни власника та/або користувача та/або балансової належності) для будівництва Об`єкта, а Сторона 2 самостійно, від свого імені та за власний рахунок виконує частину функцій замовника будівництва та/або забудовника для будівництва на земельній ділянці Об`єкта, а саме: на отримання вихідних даних (містобудівних умов та обмежень, технічних умов, завдань на проектування, тощо), на розроблення та затвердження проектної документації та проведення у випадках, передбачених законодавством, експертизи; отримання будь-якої дозвільної документації для будівництва Об`єкта; на виконання підготовчих та будівельних робіт по будівництву Об`єкта; на введення в експлуатацію закінченого будівництвом Об`єкта; на реєстрацію права власності та інші права, що визначені цим договором та законодавством України для замовника будівництва та/або забудовника будівництва і пов`язані з будівництвом Об`єкта (підпункт 2.1.1.);

- забезпечує отримання у випадку необхідності Стороні 2 дозволу на знесення (списання) будівель, будинків, споруд тощо, які розташовані на земельній ділянці та/або проведення їх реконструкції (підпункт 2.1.4.);

- надає повний доступ до земельної ділянки Стороні 2 для будівництва Об`єкту та виконання всіх комплексів робіт під час будівництва Об`єкту, а також третім особам (підрядникам, субпідрядним організаціям, виконавцям) для виконання ними робіт/надання послуг (підпункт 2.1.5.).

Згідно з пунктом 2.2. Договору №1 на підставі, на умовах та на строк дії цього договору Сторона 2:

- приймає на себе за власний рахунок виконання передбачених цим Договором функцій замовника будівництва та/або забудовника на земельній ділянці на весь строк організації та здійснення будівництва Об`єкта (підпункт 2.2.1.);

- має право звертатись, подавати та отримувати будь-які документи, дозволи, акти, вихідні дані, технічні умови/проекти/рішення, містобудівні умови, ліміти, тощо в підприємствах, установах та організаціях, незалежно від форм власності, органах містобудування та архітектури (центральному органі виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури (та його структурних/територіальних підрозділах та установах), в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю (та його структурних/територіальних підрозділах та установах), в структурних підрозділах обласних, районних, Київської міської державних адміністрацій з питань архітектури та землекористування, в Київській міській раді, а також в органах місцевого самоврядування, що здійснюють свою діяльність у сфері містобудування та архітектури, тощо) з питань проектування, фінансування, будівництва та введення збудованого Об`єкту в експлуатацію в об`ємі функцій, прав та обов`язків замовника будівництва та/або забудовника, що визначені цим Договором та законодавством України (підпункт 2.2.2.);

- укладає від свого імені та за власний рахунок будь-які договори, правочини, акти, тощо, зокрема щодо проектування, організації будівництва Об`єкта, фінансування будівництва та підключення Об`єкта до мереж та комунікацій, а також забезпечує відсутність в договорах будь-яких фінансових (матеріальних) обов`язків Сторони 1 та відсутність будь-якої відповідальності Сторони 1 за невиконання таких договорів та самостійно несе відповідальність перед контрагентами за договорами, укладеними Стороною 2 (підпункт 2.2.6.);

- Сторона 2 є власником всієї дозвільної, проектно-кошторисної та іншої документації щодо виконання цього Договору та/або будівництва Об`єкту, а також матеріалів, обладнання та результатів робіт (всього Об`єкту новобудови), виконаних в рамках цього договору до введення в Об`єкта в експлуатацію (підпункт2.2.7.);

- Сторона 2 має право реєструвати речове право або інше похідне право на земельну ділянку, що виникли, зокрема, але не обмежуючись на підставі договорів сервітуту або суперфіцію щодо земельної ділянки (підпункт2.2.8.);

- здійснює демонтаж (знесення) будівель, будинків, споруд тощо, які належать Стороні 1 і унеможливлюють будівництво Об`єкта. Порядок та строки демонтажу врегульовуються сторонами цього Договору (підпункт 2.2.9.).

Згідно з пунктами 3.1.-3.3. вищезазначеного договору техніко-економічні показники Об`єкту визначаються проектною документацією, яка розробляється за замовленням Сторони 2 та погоджується Сторонами. Сторони можуть переглянути за ініціативою Сторони 2 техніко-економічні показники Об`єкту в процесі виконання робіт у разі внесення змін до проектної документації.

Сторони домовилися, що на підставі цього Договору будівництво Об`єкта буде здійснюватися Стороною 2 у три етапи.

Строк будівництва та введення в експлуатацію Об`єкту визначається після розроблення та затвердження проектно-кошторисної документації у відповідності з Графіком виконання робіт по будівництву Об`єкта, який може підписуватися Сторонами.

Предметом Договору №09/12/2022-2 від 09.12.2022 (Договір №2) є зобов`язання та права сторін Державного підприємства (сторона 1) та Товариства (сторона 2) по Проектуванню, Реконструкції та будівництва Об`єкта реконструкції (цілісний майновий комплекс, загальною площею - 50 857,60 кв.м., огородження 1 666,7 м.п. (далі - ЦМК) на Земельній ділянці з метою отримання кожною із сторін своєї частини у Реконструйованому та побудованому Об`єкті.

У заяві про вжиття заходів забезпечення позову Міністерство просило суд заборонити Товариству, Державному підприємству та іншим особам вчиняти будь-які дії на виконання пунктів та підпунктів 1.2., 2.1., 2.2., 3.1., 3.2., 3.3., 3.8., 3.9., 3.11, 4.1., 4.3., 4.5., 4.6., 5.2., 5.3., 5.4., 5.5., 6.3. ,7.1. ,7.3. ,7.5., 12.2., 12.3., 12.4., 12.5., 12.9 вказаного договору.

Так, згідно з пунктом 1.2. договору:

- Сторона 1 передає, а Сторона 2 приймає на себе функції замовника (забудовника) на час Проектування Об`єкта на всіх етапах реалізації Договору щодо розробки проектної документації, реконструкції та будівництва Об`єкта, реєстрації права власності на побудований та реконструйований Об`єкт, відповідно до частки Сторін та інших функцій передбачених Договором, окрім тих, що відповідно до умов даного Договору покладено на Сторону 1;

- Сторона 2 зобов`язується на свій ризик за рахунок власних або залучених сил, коштів, матеріалів, засобів, техніки та устаткування забезпечити Реконструкцію та будівництво Об`єкта в цілому на Земельній ділянці відповідно до Проектної документації в порядку та на умовах, визначених у Договорі, що включає в себе звільнення існуючих приміщень від майна Сторони 1, шляхом його демонтажу та перевезення із існуючих приміщень на місце, визначене Стороною 1, та їх монтаж на визначеному місці.

За умовами пункту 2.1. договору строк Реконструкції та будівництва Об`єкта, прийняття в експлуатацію Об`єкта визначається після розроблення та затвердження проектно-кошторисної документації. Сторона 2 забезпечує виконання будівельно-монтажних робіт по Реконструкції та будівництву Об`єкта у відповідності з Графіком виконання робіт по Реконструкції та будівництву Об`єкта, який буде розроблений та погоджений Сторонами після розроблення та затвердження проектно-кошторисної документації. Для повного, своєчасного та послідовного виконання Сторонами своїх зобов`язань по даному Договору Сторони визначили черговість реалізації Договору в чотири етапи.

Зі змісту підпункту 2.1.2. пункту 2.1. договору вбачається, що на Етапі-2 (Реконструкція та будівництво Об`єкта) здійснюється: підготовка будівельного майданчика, звільнення існуючих приміщень від майна Сторони 1, його демонтаж та перевезення із Існуючих приміщень на місце, визначене Стороною 1, та їх монтаж на новому місці, проведення робіт по Реконструкції та будівництву Об`єкта, підключення Об`єкта до всіх необхідних комунальних мереж і комунікацій. При цьому строк виконання зобов`язань Сторони 2 продовжується на період виконання Стороною 1 своїх зобов`язань, у тому числі, але не обмежуючись щодо надання згод, погоджень. Рішень, вчинення фактичних дій щодо звільнення майна тощо, і при цьому таке продовження не є порушенням умов цього договору Стороною 2.

Етап-4 (Розподіл Об`єкта) - 12 місяців з дати присвоєння в установленому порядку поштової адреси Об`єкту (Проектною документацією може бути передбачена черговість Реконструкції та будівництва Об`єкта та прийняття в експлуатацію складових частин Об`єкта); розподіл Об`єкта, реєстрація права власності на Об`єкт; передача Об`єкта на баланс експлуатуючої організації тощо (підпункт 2.1.4. пункту 2.1. договору).

Відповідно до пункту 3.1. право користування земельною ділянкою залишається за Стороною 1.

За умовами підпункту 3.1.6. пункту 3.1. договору Сторона зобов`язалася після завершення будівництва надати Стороні 2, або визначеним нею особам документи необхідні для оформлення останньою (або іншими особами, визначеними Стороною 2) права власності на Об`єкт.

Пунктом 3.8. договору передбачено, що до завершення Реконструкції та будівництва Об`єкта всі права на результати будь-яких дій, що були вчинені Стороною 2, або залученими Стороною третіми особами, або здійснені при фінансуванні Сторони 2 згідно з умовами цього Договору (вихідні дані, технічні умови та рішення, дозвільна документація, проектна документація, матеріали та обладнання для Реконструкції та будівництва Об`єкта, Об`єкт у спорудженій частині), а також майнові права до третіх осіб, що виникли внаслідок укладення договорів або здійснення виплат за рахунок Сторони 2, належать Стороні 2 та обліковуються на її балансі або балансах залучених нею третіх осіб.

У відповідності до пунктів 3.9., 3.11. договору демонтаж існуючих будівель і споруд, що підлягають знесенню (списанню) чи реконструкції для виконання мети цього Договору здійснюється Стороною 2 за власні кошти та власними силами чи із залученням третіх осіб при документальному супроводженні Сторони 1. Списання майна здійснюється у спосіб, передбачений законодавством України. Сторона 1 та Сторона 2 зобов`язані визначити своїх представників, відповідальних за узгодження та вирішення тих чи інших питань, пов`язаних з виконанням даного договору.

Пунктами 4.1., 4.3. визначено, що фінансування витрат, необхідних для реалізації цього договору, в тому числі для розробки проектної документації з Реконструкції та будівництва Об`єкта забезпечується Стороною 2. Орієнтовна вартість Проектування Об`єкта буде визначена протягом 2 (двох) місяців після отримання необхідних вихідних даних, а остаточна - на підставі укладених договорів на розробку проектної документації.

Фінансування отримання вихідних даних, технічних умов, договорів на приєднання, розробки Проектної документації на Реконструкцію та будівництво Об`єкта здійснюється Стороною 2 відповідно до укладених договорів (в т.ч. контрактів, угод, рахунків). Джерелом фінансування реалізації проекту, визначеного цим Договором, у тому числі, але не обмежуючись, Реконструкції та будівництва Об`єкта, є власні та залучені відповідно до законодавства кошти Сторони 2. При цьому Сторона 2 може використовувати в будь-якій пропорції та співвідношенні як власні кошти, так і кошти, залучені на будь-яких не заборонених законодавством умовах у способи, що не суперечать Законодавству України. Сторона 2 діє виключно від свого імені та приймає на себе всі ризики невиконання або неналежного виконання зобов`язань перед такими особами, та здійснює розрахунки з такими особами, виключно за рахунок власних коштів та майна (пункти 4.5., 4.6. договору).

Згідно з положеннями пунктів 5.2.-5.4. договору протягом 30 (тридцяти) календарних днів після отримання на Сторону 2 дозволу на виконання будівельних робіт, виходячи з положень пункту 5.1 цього договору, Сторони на підставі дозвільної документації підписують додаткову угоду про порядок розрахунків та Протокол розподілу площ в Об`єкті, пропорційно черг будівництва. Сторона 2 в рахунок частки, що належить Стороні 1 може виконувати ремонті роботи за завданням Сторони 1, яке оформлюється шляхом підписання додаткової угоди до цього договору, та/або придбати за власні кошти та передати Стороні 1 обладнання, матеріали тощо. Перелік обладнання, матеріалів їх вартість та терміни придбання визначаються у додаткових угодах до цього договору. В рахунок частки, що визначена в підпункті 5.1.1 цього договору, Сторона 2 може передати Стороні 1 житлові приміщення (квартири) та/або майнові права на житлові приміщення (квартири), будинки, будівлі, споруди тощо в інших районах міста Києва. Перелік та характеристика вказаних об`єктів визначається Сторонами у відповідній додатковій угоді до цього договору.

Протягом 60 (шістдесяти) календарних днів після затвердження Проектної документації, її погодження, отримання позитивних експертних висновків стосовно Проектної документації та затвердження її в порядку, передбаченому законодавством, отримання дозволів, що є необхідним для виконання підготовчих робіт та Будівництва (Реконструкції) Об`єкта згідно законодавства, виходячи з положень пункту 5.1. цього договору. Сторони на підставі проектної документації укладають Протокол розподілу площ в Об`єкті та інших погоджених Об`єктах. Протокол розподілу площ є невід`ємною частиною цього договору і стає підставою для остаточного закріплення та державної реєстрації за Сторонами площ в Об`єкті та інших погоджених Сторонами Об`єктах. Після введення Об`єкта в експлуатацію, Сторони мають право відкоригувати Протокол розподілу площ в Об`єкті та інших погоджених Сторонами об`єктах у відповідності із даними технічної інвентаризації Об`єкта (пункт 5.5. договору).

Сторона 1 сприятиме Стороні 2 у реалізації усіх необхідних для виконання цього договору дій, заходів тощо (пункт 6.3. договору).

Пунктом 7.1. договору встановлено, що після укладення даного договору Сторона 1 не має права:

- передавати свої права та обов`язки за договором третім особам без попередньої письмової згоди Сторони 2;

- передавати свої функції замовника по Реконструкції та будівництву Об`єкта чи землекористувача третім особам, окрім Сторони 2;

- укладати з третіми особами будь-які договори (угоди, контракти) щодо Об`єкта та/або земельної ділянки;

- відмовлятися від права користування Земельною ділянкою;

- відчужувати на користь третіх осіб існуючі будівлі і споруди, передавати їх в заставу, оперативне управління чи господарське відання третім особам;

- ініціювати або погоджуватися з пропозиціями інших осіб, у тому числі, але не обмежуючись зверненнями органів державної влади за органів місцевого самоврядування щодо будь-яких дій з передачі, обтяження та обмеження Земельної ділянки та/або будівель та споруд, які підлягають Реконструкції та будівництву.

Сторони стверджують, що цей договір не є договором про спільну діяльність, а укладений відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України та статті 179 Господарського кодексу України. До введення Реконструйованого та побудованого Об`єкту в експлуатацію та реєстрації права власності Сторонами на належні їм частки Об`єкту, Сторона 2 є власником будівельних матеріалів та незавершених робіт з Реконструкції та будівництва Об`єкту на Земельній ділянці, придбаних або зведених силами та за рахунок Сторони 2 (пункти 7.3. договору).

Згідно з положеннями пункту 7.5. договору сторони дійшли спільної, беззаперечної та безапеляційної згоди про те, що з метою уникнення виникнення будь-яких фінансових зобов`язань у Сторони 1, як бюджетної установи, які не передбачені бюджетом - усі вихідні данні, технічні умови, технічні рішення, договори на приєднання, містобудівні умови та обмеження, експертні звіти, дозволи, погодження тощо оформлюються виключно на ім`я Сторони 2. Для цього уповноважені особи Сторін цього договору без додаткового погодження укладають супутні договори (передання функцій замовника, забудовника, суперфіцію, сервітуту, передання прав та обов`язків тощо), видають на ім`я Сторони 2 та визначених нею осіб Довіреності тощо.

За положеннями пунктів 12.2.-12.5., 12.9. зміни та доповнення до цього договору будуть вважатися чинними, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані уповноваженими представниками сторін. Всі повідомлення за цим договором будуть вважатися здійсненими належним чином, якщо вони викладені у письмовій формі та надіслані рекомендованим або цінним листом, або вручені особисто. З усіх питань, які не врегульовані цим Договором, Сторони керуються законодавством. У випадках (ситуаціях), що не передбачені даним Договором та чітко не визначених законодавством, рішення, необхідні для реалізації Договору, приймаються за погодженням Сторін. Сторони погоджуються вчиняти такі дії та складати такі документи, які хоч і не передбачені прямо цим договором, але можуть бути необхідні для досягнення цілей цього договору, виконання зобов`язань за цим договором та реалізації прав, передбачених цим договором. Реалізація цього договору здійснюватиметься у відповідності до вимог земельного та містобудівного законодавства, із зміною правового статусу Земельної ділянки.

Предметом Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) від 09.12.2022 (далі - Договір №3) є передача Державним підприємством (суперфіціар) та прийняття Товариством (суперфіціарій) земельної ділянки, яка розташована за адресою: місто Київ, вулиця Тираспольська, 43, що у Подільському районі міста Києва, кадастровий номер :91:179:0013, цільове призначення: 01.13 (далі - Земельна ділянка), що перебуває у власності (в постійному користуванні) суперфіціара, для реалізації суперфіціарієм свого права на забудову (пункт 1.1.).

У заяві про вжиття заходів забезпечення позову Міністерство просило суд заборонити Товариству та Державному підприємству вчиняти будь-які дії на виконання пунктів 1.1., 1.2., 1.3., 1.6., 1.7., 3.2., 3.3., 3.4., розділу 6 вищезазначеного договору та акту приймання-передачі земельної ділянки від 09.12.2022, укладеного між вказаними відповідачами.

Згідно з пунктом 1.2. договору метою надання в користування Земельної ділянки є здійснення Суперфіціарієм будівництва та подальшої експлуатації об`єктів житлового, культурного, соціально-побутового та іншого призначення (надалі - Об`єкти нерухомості), згідно затвердженого проекту будівництва, з дотриманням цільового призначення наданої в користування Земельної ділянки, відповідно до укладеного Сторонами договору, предметом якого є передача Суперфіціаром Суперфіціарію в обсязі функцій замовника будівництва та/або забудовника на Земельній ділянці, визначених Суперфіціарієм об`єктів житлового, культурного, соціально-побутового та іншого призначення.

Відповідно до пунктів 1.3., 1.6., 1.7. договору Земельна ділянка не вилучається з постійного користування Суперфіціара, а Суперфіціарій отримує лише право на користування нею для будівництва, експлуатації та обслуговування Об`єктів нерухомості. Площа та межі Земельної ділянки залишаються без змін. Право користування Земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) переходить до Суперфіціарія з моменту укладення цього Договору. Право користування Земельною ділянкою, наданою для забудови, не може бути відчужене Суперфіціарієм, крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди, що розміщені на Земельній ділянці.

Пунктами 3.2.-3.4. визначено, що Суперфіціар передає Суперфіціарію права на використання (забудову) Земельної ділянки всі свої права та всю проектну, дозвільну та іншу документацію, що стосуються забудови Земельної ділянки та/або реконструкції об`єктів, що розташовані на ній, яка наявна на момент укладання цього Договору та/або буде створена в майбутньому. Суперфіціар передає Суперфіціарію права користувача (права користування та використання) Земельної ділянки, зокрема але не виключно, на отримання вихідних даних (містобудівних умов та обмежень, технічних умов, завдань на проектування, тощо) на розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених законодавством, її експертизи; на затвердження проектної документації; на виконання підготовчих та будівельних робіт; на прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; на реєстрацію права власності на об`єкт містобудування, та інші права, що визначені цим договором та законодавством України і пов`язані із забудовою Земельної ділянки. За цим договором Суперфіціарій зобов`язується за рахунок власних та залучених коштів, власними та/або залученими силами і засобами забезпечити розробку, погодження та експертизу (у разі необхідності) у встановленому порядку проектної документації на будівництво Об`єкта; отримати дозвільну та виконавчо-технічну документацію на будівництво Об`єкта, здійснити будівництво Об`єкта та ввести Об`єкт в експлуатацію у визначені Договором порядку і строки.

Розділом 6 вказаного договору визначені права та обов`язки Сторін, зокрема Суперфіціарій має право переважне перед третіми особами право придбання у користування або у власність земельної ділянки, а також, після прийняття в експлуатацію Об`єктів нерухомості, відчужувати право користування земельною ділянкою, яке надано йому за цим договором без попередньої згоди Суперфіціара.

Також з матеріалів справи вбачається, що 09.12.2022 між Державним підприємством та Товариством підписано акт приймання-передачі Земельної ділянки, на період та з метою здійснення будівництва багатофункціонального житлового комплексу і не пов`язане з будь-яким переходом прав власності та або зміною балансоутримувача.

Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань, власником 100% статутного капіталу Державного підприємства є держава в особі Міністерства.

На дату укладення Договору №1, Договору №2 та Договору №3 Міністерство здійснювало відповідно до законодавства функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління.

Міністерство вважає, що оскільки виконання оспорюваних договорів передбачає демонтаж (знесення) будівель, будинків, споруд тощо, які унеможливлюють будівництво об`єкта, це, вочевидь, призведе до негативних наслідків у вигляді неможливості повернення майна у стан, який існував до вчинення оспорюваних договорів, знецінення майна та збитків.

На думку позивача, необхідність застосування заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії на виконання оспорюваних договорів, полягає також і у тому, що у разі, якщо Товариство на виконання оспорюваних договорів почне виконувати свої обов`язки, а саме почне проектування, реконструкцію та будівництво, це призведе до зміни ЦМК та Земельної ділянки, що, у свою чергу, ускладнить відновлення порушених прав заявника (позивача) в разі задоволення позовних вимог, оскільки у повній мірі захистити інтереси заявника в межах одного судового провадження без нових звернень до суду буде неможливо.

Відтак, позивач вважає, що виконання оспорюваних договорів призведе до істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, що матиме вплив на ефективність захисту прав держави. Оскільки на виконання вказаних оспорюваних договорів Товариству передано функції замовника будівництва, останнє має можливість здійснювати заходи з проведення передпроектних робіт, отримання дозвільної документації, розроблення та затвердження проектної документації, виконання підготовчих та будівельних робіт по будівництву житлового комплексу, на прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, на реєстрацію права власності на об`єкт містобудування та велику кількість інших прав за вказаними договорами, зокрема і зміни цільового призначення земельної ділянки, внесення змін до державного земельного кадастру тощо.

На думку позивача, негативні наслідки, які можуть настати в результаті невжиття заходів забезпечення позову, з урахуванням права та інтересу Міністерства як об`єкта управління державним майном, превалюють над будь-якими наслідками заборони здійснювати дії у межах оспорюваних договорів.

Позивач також вважає, що визначені ним заходи забезпечення позову є адекватними та співмірними із заявленими вимогами щодо визнання недійсними оспорюваних договорів, водночас не можуть вважатись втручанням в господарську діяльність відповідачів, оскільки такі заходи мають тимчасовий характер та стосуються виключно заборони виконання зобов`язання відповідачами за оспорюваними у цій справі договорами до вирішення спору по суті та не матимуть наслідком припинення господарської діяльності відповідачів.

Оцінюючи подані заявником докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів не може погодитися з ухвалою місцевого господарського суду в частині задоволення заяви про забезпечення позову, а доводи скаржника вважає частково обґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з частиною 1 статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача (відповідачів) або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №910/18739/16, від 21.10.2021 у справі № 910/20007/20).

Необхідно розрізняти види (способи) забезпечення позову, які можуть застосовуватись до позовів майнового характеру, а які для забезпечення немайнових позовних вимог, тобто фактично заходи забезпечення позову можна поділити на майнові та немайнові. Майнові заходи забезпечення мають застосовуватись для забезпечення позовних вимог майнового характеру, тобто таких, де матеріальна позовна вимога виражена саме в грошовій формі в ціні позову в розумінні статті 163 ГПК України.

Метою застосування заходів забезпечення позову майнового характеру є обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача, на момент пред`явлення прозову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду.

Заходи забезпечення немайнового характеру спрямовані на покладення на відповідача чи інших осіб обов`язку вчинити активні дії чи утриматись від їх вчинення, не пов`язаних з передачею грошових сум чи майна.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Крім того, заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності прав чи законних інтересів, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Колегія суддів зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №914/2072/20.

Слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

Водночас, для вирішення питання про наявність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та вжиття відповідних заходів має значення правильне визначення предмета спору.

При цьому під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі №914/970/18, від 10.11.2020 у справі №910/1200/20).

З огляду на характер позовних вимог, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про те, що в даному випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (наведену правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, постановах Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №915/1912/19, від 11.02.2021 у справі №915/1185/20).

У той же час відповідно до частини 11 статті 137 ГПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Враховуючи положення частини 11 статті 137 ГПК України, суд зобов`язаний з`ясувати, чи тотожні за змістом заявлені заходи забезпечення позову заявленим позовним вимогам, та не повинен вживати заходів забезпечення позову, якщо здійснення таких заходів забезпечення позову практично є задоволенням заявлених позовних вимог, і при цьому спір не вирішується по суті.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову необхідно виходити з законодавчо встановленої заборони незаконного втручання органів державної влади, в тому числі і судів, у господарські відносини (стаття 6 ГК України).

Як слідує із позовних вимог, Міністерство просить суд визнати недійсними Договір №1, Договір №3 та Договір №3, які укладені між Державним підприємством та Товариством.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, Міністерство просило суд забезпечити позов шляхом заборони:

- вчиняти будь-які дії на виконання розділу 2 "Права та обов`язки Сторін", пунктів 3.1., 3.2., 3.3. договору №09/12/2022-1 від 09.12.2022, укладеного між Товариством та Державним підприємством;

- відповідачам та іншим особам вчиняти будь-які дії на виконання пунктів та підпунктів 1.2., 2.1., 2.2., 3.1., 3.2., 3.3., 3.8., 3.9., 3.11, 4.1., 4.3., 4.5., 4.6., 5.2., 5.3., 5.4., 5.5., 6.3. ,7.1. ,7.3. ,7.5., 12.2., 12.3., 12.4., 12.5., 12.9 договору №09/12/2022-2 від 09.12.2022, укладеного між Товариством та Державним підприємством;

- відповідачам вчиняти будь-які дії на виконання пунктів 1.1., 1.2., 1.3., 1.6., 1.7., 3.2., 3.3., 3.4., розділу 6 Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) від 09.12.2022 та акту приймання-передачі земельної ділянки від 09.12.2022, укладених між Товариством та Державним підприємством.

Виходячи із предмета та підстав позову, а також проаналізувавши вищезазначені умови оспорюваних договорів, колегія суддів дійшла висновку про те, що запропоновані заявником способи забезпечення позову мають ознаки вирішення спору по суті.

Також суд апеляційної інстанції зауважує, що статтею 204 ЦК України встановлено, що правомірність правочину презюмується.

Закріплена зазначеною статтею ЦК України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

З огляду на зазначене, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів протилежного, Договір №1, Договір №3 та Договір №3 наразі є чинними, а зобов`язання за цим договорами є правомірними та мають виконуватись сторонами відповідно до умов цього договору. Крім того, умовами договорів передбачена відповідальність за невиконання зобов`язань за договором.

Згідно з частинами 1, 3 стаття 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину у випадку коли такий правочин недійсним судом не визнаний.

Однак, суд першої інстанції вказаного не врахував, поставивши під сумнів правомірність укладеного оспорюваного правочину, що може бути встановлено лише під час розгляду справи по суті, та спонукав сторони до невиконання умов правочинів, які наразі недійсними не визнані.

Необхідно зазначити, що застосування такого заходу забезпечення позову, як заборона відповідачам вчиняти будь-які дії на виконання умов договору, який недійсним не визнаний, свідчить про втручання суду у господарські відносини, зокрема, до блокування господарської діяльності відповідачів, що є недопустимим з огляду на стаття 6 ГК України і, за умови недоведеності наявності порушення прав заявника у зв`язку з укладенням спірного правочину, свідчить про його неспівмірність та порушуватиме збалансованість інтересів сторін справи.

Наведений вище висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.10.2018 у справі №920/407/18, 12.12.2019 у справі №910/13985/19, від 15.01.2020 у справі №910/14150/19, від 16.04.2020 у справі №910/18680/19, від 28.07.2021 у справі №910/3704/21, від 17.08.2021 у справі №916/3444/20, від 22.10.2021 у справі №910/5668/21, від 17.01.2022 у справі №902/872/21, від 19.04.2022 у справі №908/2807/21, від 27.12.2022 у справі №916/1324/22.

Щодо посилання скаржника на те, що заходи забезпечення позову у цій справі мають тимчасовий характер, спрямовані на забезпечення збереження існуючого стану речей до остаточного вирішення спору, то необхідно зазначити таке.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що п. 1 ст. 6 Конвенції забезпечує всім "право на суд", яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь-яким судом. ЄСПЛ в контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Крім того, тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. ЄСПЛ також звернув увагу на те, що тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (§60, 61 рішення від 13.01.2011 у справі "Кюблер проти Німеччини" (KЬBLER v. GERMANY), заява №32715/06).

Отже, заходи забезпечення позову, без застосування яких існує ризик такої зміни обставин, внаслідок якої подальше ухвалення остаточного рішення суду на користь позивача вже не призведе до захисту прав або інтересів позивача, за якими він звертався до суду, необхідно розглядати як такі, що охоплені "правом на суд".

Проте, заявлені позивачем заходи не спрямовані на забезпечення збереження "status quo" до остаточного вирішення спору, на що вказав ЄСПЛ, а є тотожними заявленим позовним вимогам, що суперечить інституту забезпечення позову.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.07.2021 у справі №910/3704/21.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за доцільне відмовити у задоволенні заяви Міністерства в частині вжитих заходів забезпечення позову у зв`язку порушенням приписів частини 11 статті 137 ГПК України.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для заборони "іншим особам" вчиняти будь-які дії на виконання умов оспорюваного Договору №2, оскільки даний договір укладено між відповідачем-1 та відповідачем-2. Відповідно, в силу приписів статті 626 ЦК України, Договір №2 стосується встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків відповідача-1 та відповідача-2. Крім того, заява про забезпечення позову не містить зазначення, яким саме "іншим особам" належить заборонити вчиняти будь-які дії на виконання умов оспорюваного Договору № 2, а також відсутні обґрунтування щодо забезпечення позову в цій частині.

Відповідно до частин 5, 6 статті 140 ГПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

За приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи заявника, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення питання про наявність підстав для відмови у задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи скаржника щодо відсутності підстав для забезпечення позову у даній справі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1, 3 частини 1 статті 277 ГПК України, є нез`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, нез`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, у зв`язку з чим колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга Товариства підлягає частковому задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 19.03.2024 у справі №910/2503/24 - скасуванню в частині задоволення заяви Міністерства про забезпечення позову з прийняттям у цій частині нового судового рішення про відмову у забезпеченні позову. Натомість оскаржувана ухвала місцевого господарського суду в частині відмови у забороні іншим особам вчиняти будь-які дії на виконання умов оспорюваного Договору №2 підлягає залишенню без змін.

Судові витрати за перегляд ухвали судом апеляційної інстанції у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, у відповідності до статті 129 ГПК України, мають бути вирішені судом першої інстанції, за результатом розгляду справи по суті.

Керуючись статтями 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІГАЗСЕРВІС" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2024 у справі №910/2503/24 задовольнити частково.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2024 у справі №910/2503/24 в частині задоволення заяви Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України про забезпечення позову скасувати та постановити в цій частині нову ухвалу про відмову у забезпеченні позову.

3. В іншій частині ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.03.2024 у справі №910/2503/24 залишити без змін.

4. Матеріали справи №910/2503/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до статей 286-291 ГПК України.

Повний текст складено 18.06.2024.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Т.П. Козир

О.В. Агрикова