ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2024м. ХарківСправа № 922/290/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Христенко І.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МГК Рейл" (01133, м. Київ, вул. Коновальця Євгена, буд. 36-Д, офіс 45 "з");
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сан Ойл Трейдінг" (61002, м. Харків, вул. Мироносицька, буд. 16).
про стягнення коштів в розмірі 1 715 556, 70 грн
за участю представників:

позивача - Євсєєв М.В.;

відповідача - Марусенко В.О.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "МГК Рейл", м. Київ, звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Сан Ойл Трейдінг", м. Харків, про стягнення заборгованості за договором поставки № 16-02/23-01 у розмірі 1 715 556, 70 грн, в частині вчасного та у повному обсязі відшкодування транспортних витрат до місця поставки товару відповідачу. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Господарського суду від 21.02.2024 відкрито провадження у справі та призначено справу № 922/290/24 до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 13.03.2024 о 13:00 год.

08.03.2024 відповідачем надано до суду відзив на позов (вх. № 6423), в якому заперечуючи проти заявлених позовних вимог, зазначає, що ТОВ "МГК Рейл" та ТОВ "Сан Ойл Трейдінг" 16.02.2023 уклали договір поставки №16-02/23-01, при цьому не погодили жодних істотних умов стосовно транспортування, зокрема і ціни транспортування товару. З наданих позивачем доказів неможливо встановити, з яких сум складаються позовні вимоги і на підставі чого вони були розраховані. Тобто докази не відповідають критеріям достовірності та достатності. В позовній заяві жодним чином не зазначено аргументованого розрахунку суми заборгованості, лише є розрахунок штрафних санкцій. Відповідач вказує, що позивач до складу транспортних витрат на відрізку шляху Рені - Могилів-Подільський включив наступні витрати:

1. Вартість надання вагонів експедитором у сумі 362 319, 04 грн.

2. Компенсація за користування вагонами за межами території України 144 320,00 грн.

3. Компенсація послуг з організації перевезень 546 873,60 грн.

Натомість, відповідач наголошує, що позивач та відповідач умовами укладеного договору визначили базис поставки: FCA Рені (п. 3 додаткової угоди №1 від 16.02.2023). Умови постачання FCA згідно INCOTERMS 2010 означають, що продавець власним коштом і під свою відповідальність постачає товар у визначене сторонами місце поставки - Рені, а витрати на транспортування товару від Рені у кінцеве місце призначення несе покупець. Тож витрати по навантаженню та подачі вагонів також покладаються на продавця згідно базису поставки і компенсації покупцем не підлягають. Також, на думку відповідача, позивачем жодним чином не аргументовано, чому витратами за користування вагонами є саме сума у розмірі 144 320,00 грн, та з наданих до справи документів неможливо встановити походження такої інформації. Щодо послуг з організації перевезення на суму 546 873, 70 грн без ПДВ, то, на переконання відповідача, такі послуги останнім не замовлялись, позивач не пропонував надання таких послуг відповідачу, їх вартість з відповідачем не узгоджував, зміст послуг не зазначив, належність вартості таких послуг до транспортних витрат не довів. Окрім цього, відповідач зазначає, що нарахування пені за прострочення оплати транспортних витрат жодним пунктом договору поставки №16-02/23-01 не передбачено. Також, на думку відповідача не вбачається підстав для стягнення на користь позивача 3 % річних у розмірі 31737,00 грн та стягнення 42 010, 78 грн втрат від інфляції.

20.03.2024 позивачем надано до суду відповідь на відзив на позов (вх. № 7653), в якій зазначив, що заявлені позивачем транспортні витрати, що включають в себе й витрати за користування вагонами, законодавчо та документально підтверджені, а тому підлягають відшкодуванню відповідачем у розмірі, визначеному в позовній заяві з урахуванням штрафних санкцій, розрахованих за прострочення виконання даного зобов`язання.

27.03.2024 відповідачем надано до суду заперечення на відповідь на відзив на позов (вх. № 8164), в яких наголосив, що саме на позивача покладено обов`язок довести, що понесені ним за договором транспортного експедирування № 43/01-2023 від 26.01.2023, витрати є транспортними, а також навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, але всупереч вимогам п.3) ч. 3 ст. 162 ГПК України позовна заява такого розрахунку не містить, а належність стягуваних сум до транспортних витрат позивачем не доведено.

Ухвалою суду від 15.04.2024 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, до 21 травня 2024 року.

Суд ухвалою від 02.05.2024 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 15 травня 2024 року о 12:45 год.

Протокольними ухвалами у судових засіданнях під час розгляду справи по суті, оголошувалась перерва.

У судовому засіданні 05.06.2024 представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні 05.06.2024 проти позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві на позов та запереченнях.

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Присутні в судовому засіданні представники сторін погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.

Враховуючи положення ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

Відповідно до ст. 219 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 05.06.2024, відповідно до ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "МГК Рейл" (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сан Ойл Трейдінг" (відповідач) було укладено договір поставки № 16-02/23-01 від 16 лютого 2023 року (договір).

Згідно умов договору позивач зобов`язувався здійснити поставку товару, а саме нафтопродуктів, за цінами і в кількості відповідно до додаткових угод до договору, які є невід`ємною частиною договору, а відповідач зобов`язувався сплатити грошові кошти за поставлений товар на умовах передбачених в договорі.

Додатковою угодою № 1 до договору поставки 16-02/23-01 від 16 лютого 2023 року сторони узгодили асортимент, кількість та вартість товару. Загальна вартість поставленого товару склала 40 752 000, 00 грн.

П. 2 додаткової угоди сторони погодили, що умови оплати - 100 % передоплата після здійснення переадресації згідно інструкції покупця.

П. 4 додаткової угоди сторони погодили, що покупець відшкодовує постачальнику транспортні витрати до кінцевого місця поставки продукції.

На виконання умов договору відповідач 20.02.2023 та 27.02.2023 здійснив 100% передоплату за продукцію.

27.02.2023 та 28.02.2023 позивач здійснив поставку продукції за договором, про що свідчать підписані представниками сторін видаткові накладні № 18 від 27.02.2023 та № 19 від 28.02.2023.

Отже, свої зобов`язання з поставки продукції на адресу відповідача позивач виконав в повному обсязі.

Підставою для звернення до суду стало порушення відповідачем п. 4 додаткової угоди № 1 до договору, а саме не відшкодування постачальнику транспортних витрат до кінцевого місця поставки продукції, які позивачем підтверджуються наступним.

Відповідно до акту наданих послуг № 1 від 28.02.2023 до договору транспортного експедирування № 43/01-2023 від 26.01.2023 та додатку № 2 до цього акту відповідач зобов`язаний був відшкодувати вартість надання вагонів експедитора ТОВ «Сінергія» під навантаження (в т.ч. ПДВ) на загальну суму 362 319, 04 грн.

Натомість, відповідачем оплата здійснено не було.

Окрім того, як вказує позивач, транспортні витрати позивача, на виконання умов договору склали 2 750 905, 62 грн, які відповідачем було відшкодовано частково в розмірі 1 921 473, 31 грн. Таким чином, розмір неоплачених відповідачем транспортних витрат складає 829 432,32 грн.

Отже загальна сума не відшкодованих відповідачем транспортних витрат позивача становить 1 191 751, 36 грн, що складається з вартості надання вагонів експедитором, компенсації за користування вагонами; компенсації послуг з організації перевезень.

Також, звертаючись до господарського суду позивач, враховуючи порушення відповідачем умов договору, просить суд стягнути з відповідача 3 % річних в розмірі 31 737, 00 грн, пеню в розмірі 450 057, 56 грн та інфляційні витрати в розмірі 42 010, 78 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності із ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст. 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні правовідносини так, що кожен із учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, дбаючи водночас про права та інтереси інших учасників, зокрема, передбачаючи можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших учасників. (Постанова ВП ВС від 02 листопада 2021 року у справі № 917/1338/18).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (Постанова КЦС ВС від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17).

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Предметом розгляду даного спору є відшкодування відповідачем транспортних витрат позивача, погоджених сторонами під час укладання додаткової угоди №1 від 16.02.2023 до договору поставки №16-02/23-01 від 16.02.2023, які відповідач зобов`язався відшкодувати позивачу до кінцевого місця доставки продукції.

Правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні регулюються Законом України "Про транспортно-експедиторську діяльність", згідно ст. 1 якого транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

За приписами ст. 929 ЦК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Згідно з ст. 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

Транспортне експедирування як вид господарської діяльності не може розглядатися окремо від перевезення, це комплекс заходів, які супроводжують процес перевезення вантажів на всіх його стадіях (сортування вантажів під час їх прийняття до перевезення, перевалка вантажів у процесі їх перевезення, облік надходження вантажів під час видачі вантажу тощо), і саме це дає підстави розглядати її допоміжним щодо перевезення видом діяльності. Тому кожна послуга, що надається експедитором клієнту, по суті є транспортною послугою.

Згідно зі ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ч. 2 ст. 908 ЦК України, умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За приписами ст. 920 ЦК України, у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 306 ГК України, перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання, зокрема, автомобільними дорогами; суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 ГК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Судом встановлено, що додатковою угодою № 1 від 16.02.2023 сторонами договору було узгоджено відшкодування покупцем постачальнику транспортних витрат до місця доставки продукції.

При вирішенні спору суд враховує: Постанову ОП КЦС ВС від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17 щодо тлумачення ст. 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

На момент розгляду спору у суді договір, з урахуванням додаткових угод до нього, є чинним.

Таким чином, умовами договору встановлений обов`язок покупця щодо оплати вартості поставленого та переданого йому у власність товару (дизельного палива) у кількості 1018,8 тон на загальну суму 40 752 000, 00 грн, та відшкодування транспортних витрат постачальника до місця доставки.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що на адресу позивача від відповідача (директора Костирка О.Г.) надійшов лист, в якому останній звернувся відповідно до умов додаткової угоди № 1 до договору поставки № 16-02/23-01 від 16.02.2023 щодо транспортування предмету договору - дизельного палива ДП-З-ЄВРО 5-ВО в кількості 16 цистерн до станції Могилів - Подільский, з подальшою переадресацією по території Україні, згідно інструкцій.

Відповідно до інструкцій, наданих директором відповідача, останній просив позивача "цистерни відправлені зі станції Рені (код станції 404700) до станції Могилів Подільський (код станції 331904) згідно накладної 40319923, вантаждизельне паливо ДП-З-ЄВРО 5-ВО (вага 1018,8 тн) переадресувати по станції Могилів-Подільський за наступними реквізитами:

- 8 цистерн (вага 520,55 тн)

№№ 50726546, 51176618, 51176758, 51176907, 73148603, 50726504,

51271849, 51271682

Реквізити поставки: Отримувач: ТОВ «НВП ІСТОК»

Код отримувача: 1992

Адреса: 61145, м. Харків, вул. Шатілова Дача б. 4 каб. 610

Email: тел .. +85

Станція : Тернова, Південної залізниці

Код станції: 431002

Під`їзна колія: ТОВ «База НП»

Код платника : 8205198 ТОВ «НВП ІСТОК»

В графі 17 «Заяви відправника» залізничної накладної, прохання вказати наступну інформацію: Вантаж є власністю ТОВ «Сан Ойл Трейдінг» , згідно Договору поставки № 16-02/23-01 від 16.02.2023 року між ТОВ «МГК РЕЙЛ» та ТОВ «Сан Ойл Трейдінг». Вантаж прямує під охороною ТОВ «Райзинг»,

- 8 цистерн (вага 498,25 тн)

№№ 73144438, 73148561, 51271781, 51271708, 51271773, 50726652,

51271740, 51271948)

Реквізити поставки: Отримувач: ТОВ «НВП ІСТОК»

Код отримувача: 1992

Адреса: 61145, м. Харків, вул. Шатілова Дача б. 4 каб. 610

Email: тел .. +85

Станція : Буян

Код станції: 321705

Під`їзна колія: ТОВ «НАФТОБАЗА-ЗАБУЯННЯ»

Код платника : 8205198 ТОВ «НВП ІСТОК»

В графі 17 «Заяви відправника» залізничної накладної, прохання вказати наступну інформацію: Вантаж є власністю ТОВ «Сан Ойл Трейдінг», згідно Договору поставки № 16-02/23-01 від 16.02.2023 року між ТОВ «МГК РЕЙЛ» та ТОВ «Сан Ойл Трейдінг». Вантаж прямує під охороною ТОВ «Райзинг»".

Відповідно до Накладної відправки № 40319923 вантаж за договором поставки після прибуття до станції Рені був відправлений до кінцевого місця призначення станції Могилів-Подільський, як це і передбачено п. 4 додаткової угоди від 16.02.2023.

Транспортні витрати для доставки вантажу від станції Рені до станції Могилів-Подільський та, відповідно, витрати за користування вагонами: від станції Рені до станції Могилів-Подільський і надалі до кінцевих станцій призначення після переадресації цистерн відповідачем, а саме - до станцій Буян і Тернове, понесені позивачем на виконання умов договору поставки № 16-02/23-01 та додаткової угоди № 1 від 16.02.2023 і підтверджуються наступними доказами, зокрема:

- акту наданих послуг № 1 від 28.02.2023 за договором транспортного експедирування № 43/01-2023 від 26.01.2023, укладеного між ТОВ "Логістична компанія "Сінергія" (експедитор) ТОВ "МГК Рейл" (замовник), відповідно до якого вартість наданих послуг експедитора становить 5 988 930, 09 грн;

- розрахунку вартості експедитора - додаток № 1 до акту наданих послуг № 1 від 28.02.2003 за договором транспортного експедирування № 43/01-2023 від 26.01.2023;

- додатку № 2 до акту наданих послуг № 1 від 28.02.2023 за договором транспортного експедирування № 43/01-2023 від 26.01.2023;

- розрахунку вартості послуг експедитора по території Молдови - додаток № 3 до акту наданих послуг № 1 від 28.02.2023 за договором транспортного експедирування № 43/01-2023 від 26.01.2023;

- розрахунку плати за користування вагонами експедитора під вантажними операціями - додаток до акту наданих послуг № 2 від 01.03.2023 за договором транспортного експедирування № 43/01-2023 від 26.01.2023;

- актом надання послуг № 52 від 06.03.2023;

- актом надання послуг № 53 від 06.03.2023;

- рахунком на оплату № 41 від 06.03.2023.

Заперечуючи проти позову, відповідач визнає факт надання йому транспортних послуг, натомість, не визнає їх розмір, вказуючи на те, що на підтвердження факту перевезення товару на відрізку шляху Рені - Могилів-Подільський позивач надав залізничну накладну СМГС № 40319923, згідно якої ані відправником, ані отримувачем він не зазначений. Натомість, в накладній вказані невідомі йому треті юридичні особи, походження яких позивач у позовній заяві жодним чином не аргументував, які фактично здійснили транспортування вантажу, а отже, на думку відповідача, ця накладна має пряме відношення до справи, а отже, відсутній у нього обов`язок щодо сплати транспортних витрат щодо доставки вантажу на відрізку шляху Рені - Могилів-Подільський

Відповідач також вказує, що зазначена накладна оформлена з порушенням вимог діючого законодавства, зокрема, Правил оформлення перевізних документів, також відсутні будь-які відмітки залізниці про прослідування прикордонних станцій чи станцій переходу. Жодного підпису, печатки чи штампу перевізника зазначена накладна також не містить. Відсутність обов`язкових реквізитів вказує на те, що документ не є первинним. А це, на думку відповідача, вказує на сумнівність господарської операції щодо перевезення вантажу позивачем на відрізку шляху Рені - Могилів-Подільський на підставі саме цієї залізничної накладної СМГС № 40319923 не доведений. За переконанням відповідача, позивачем не доведено переміщення вантажу на підставі саме цієї накладної, тому факт сплати провізних платежів ТОВ "ЛК "Сінергія" за цією накладною не доведено.

Розглянувши дані заперечення, суд виходить з наступного.

В силу приписів ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" істотними умовами договору транспортного експедирування є відомості про сторони договору: для юридичних осіб-резидентів України - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України; для фізичних осіб-громадян України: прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів; вид послуги експедитора; вид та найменування вантажу; права, обов`язки сторін; відповідальність сторін, у тому числі в разі завдання шкоди внаслідок дії непереборної сили; розмір плати експедитору; порядок розрахунків; пункти відправлення та призначення вантажу; порядок погодження змін маршруту, виду транспорту, вказівок клієнта; строк (термін) виконання договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У разі залучення експедитором до виконання його зобов`язань за договором транспортного експедирування іншої особи у відносинах з нею експедитор може виступати від свого імені або від імені клієнта.

Підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб`єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади.

Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні.

Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України.

Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" клієнт зобов`язаний відшкодувати експедитору документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Факт надання послуги при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (автомобільних), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Суд зазначає, що відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення.

Ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону він поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства.

Ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Також згідно з Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1994, господарські операції господарюючих суб`єктів фіксуються та підтверджуються первинними документами, складеними та оформленими відповідно до вимог зазначеного Положення; первинні документи для надання їм юридичної сили та доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити: назва підприємства, від імені якого складено документ, назва документа, дата та місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному та вартісному виразі), посади, підписи та прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції та складання первинного документу; первинні документи підлягають обов`язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік.

Згідно з пунктом 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

При цьому, слід зазначити, що вимоги Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" щодо правильності оформлення первинних документів, передбачають наявність в документах такого реквізиту, як "інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції" лише альтернативно такому обов`язковому реквізиту, як особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, суд зазначає, що факт проведення господарської операції підтверджують первинні документи. Суд зазначає, якщо первинні документи мають дефект і сторона договору не визнає факту надання транспортних послуг, друга сторона має право довести надання цих послуг іншими переконливими доказами.

Суд зазначає, що на підтвердження надання транспортних послуг, позивачем окрім залізничної накладної СМГС № 40319923, яка, на думку відповідача не підтверджує факт перевезення вантажу позивачем на відрізку шляху Рені - Могилів-Подільський, до матеріалів справи надані копії актів наданих послуг за договором транспортного експедирування № 43/01-2023 від 26.01.2023 з додатками, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідають вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин.

Отже, суд не погоджується з наведеними доводами відповідача та зазначає, що накладна відправки № 40319923 може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте, не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт надання послуги замовнику та її прийняття ним.

Так, в матеріалах справи містяться первинні бухгалтерські документи, про які зазначалось вище, які свідчать про понесення позивачем транспортних витрат, при цьому наявність низки перелічених відповідачем помилок при оформленні документів, які підтверджують факт доставки, за замовленням відповідача, позивачем продукції, не має своїм наслідком звільнення ТОВ "Сан Ойл Трейдінг" від обов`язку сплатити понесені позивачем транспортні витрати, а також не є тими обставинами, які відповідно до норм чинного законодавства звільняють відповідача від такої оплати.

Щодо заперечень відповідача, що останнім повинні відшкодовуватись лише транспортні витрати та на позивача покладається обов`язок довести понесення саме транспортних витрат до кінцевого місця поставки продукції, суд зазначає таке.

Так, пункт 9 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 "Запаси" (далі П(С)БО-9) наказує, щоб до первісної вартості запасів (в тому числі товарів) включалися не тільки суми, що сплачуються згідно з договором їх продавцеві, але й транспортно-заготівельні витрати. До транспортно-заготівельних витрат (ТЗВ), в числі інших, відносяться витрати на оплату тарифів (фрахту) за вантажно-розвантажувальні роботи і транспортування запасів усіма видами транспорту до місця їх використання, включаючи витрати зі страхування ризиків транспортування. Якщо підприємство здійснює перевезення самостійно, до складу ТЗВ включаються, серед іншого, заробітна плата водіїв, витрати на стоянку і паркування, на оперативну оренду автомобілів, а також витрати на ПММ. Якщо до переміщення товарів підприємство залучає перевізників, такі витрати здійснюються відповідно до умов договору (базисом) поставки.

З огляду на формулювання п. 9 П(С)БО 9, до транспортно-заготівельних витрат відносять такі витрати:

- витрати на заготівлю запасів;

- оплата тарифів (фрахту) за вантажно-розвантажувальні роботи та транспортування запасів усіма видами транспорту до місця їхнього використання, включаючи витрати із страхування ризиків транспортування запасів.

- оплата тарифу (фрахту) за перевезення та розвантаження-навантаження вантажів залізничним, водним, автомобільним або повітряним транспортом (за умови, що такі витрати покладають на покупця);

- провізна плата з усіма додатковими зборами (крім штрафних санкцій), якщо такі витрати покладають на покупця;

- витрати на протипожежну та сторожову охорону при транспортуванні запасів до покупця транспортом (за умови, що такі витрати покладають на покупця;

- витрати з доставки та розвантаження на складах підприємства запасів, що надійшли (крім оплати праці постійних складських працівників, яка належить до витрат на утримання заводських складів).

Для включення до складу ТЗВ потрібно чітко позначити, що такі витрати належать саме до запасів, що доставляють у підприємство. Тоді до ТЗВ можуть бути віднесені витрати з розвантаження, оплачені:

- стороннім підприємствам;

- власному персоналу, який одержує окремо оплату за розвантаження запасів.

Зазначене спростовує твердження відповідача щодо недоведеності понесення позивачем саме транспортних витрат за договором транспортного експедирування №43/01-2023 від 26.01.2023.

Щодо посилання відповідача, що витрати по навантаженню та подачі вагонів покладаються на продавця згідно базису поставки FCA Рені і компенсації покупцем не підлягають, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, під час укладання між позивачем та відповідачем договору поставки №16-02/23-01 від 16.02.2023 сторони визначили базис поставки: FCA Рені (п. 3 додаткової угоди №1 від 16.02.2023).

Умови поставок FCA (англ. Free - вільний перевізник) - відповідальність знімається з вантажовідправника у той момент, коли він передає товар перевізнику, якого найняв покупець. Подальші ризики за транспортування вантажу покупець несе самостійно. Умови цієї поставки застосовуються до перевезень всіх видів транспорту: залізничний, повітряний, автомобільний, морський або водний внутрішній. Також вони діють, якщо використовується змішаний тип доставки. За умовами поставки FCA продавець зобов`язується доставити другій стороні вантаж, який вже пройшов митне очищення, доставивши його в зазначений ним місце. Від обраного місця залежить і розподіл між сторонами ризиків і витрат, оскільки саме в цей момент вони переходять від продавця до покупця. Так, якщо поставка оформляється в приміщенні продавця або в іншому нейтральному місці, то за навантаження товару несе відповідальність продавець.

Таким чином, умовами п. 3 додаткової угоди № 1 сторони узгодили базис поставки: FCA Рені (вагонними партіями).

Предметом даного спору є транспортні витрати позивача на відрізку шляху Рені - Могилів-Подільський, на замовлення покупця.

Суд зауважує, що відповідно до п. 4 додаткової угоди № 1 сторони узгодили, що покупець відшкодовує постачальнику транспортні витрати до місця доставки продукції.

При цьому, сторонами не було узгоджено базис поставки FCA на відрізку шляху Рені - Могилів-Подільський, а отже, заперечення відповідача стосовно того, що витрати по навантаженню та подачі вагонів покладаються на продавця, судом відхиляються.

Слід також зазначити, що відповідач не скористався своїм правом надати до суду контррозрахунок наданих транспортних послуг, адже сам факт доставки позивачем продукції відповідачу до станції Могилів-Подільський останнім не заперечується.

Окрім того, як вказує позивач, транспортні витрати позивача, на виконання умов договору, було відшкодовано відповідачем частково в розмірі 1 921 473, 31 грн. При цьому суд зазначає, що схвалення може відбутися в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, передача транспортних засобів, зняття їх з обліку із наданням усіх необхідних документів та прийняття часткової або повної оплати за спірними договорами). До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (ст. 86 ГПК України).

Суд, оцінивши надані сторонами докази, дійшов висновку, що позивачем були надані більш вірогідні докази на підтвердження транспортних витрат під час перевезення товару на відрізку шляху Рені - Могилів - Подільський, у розмірі 1 191 751, 36 грн, у той час, як відповідачем належних доказів на підтвердження своїх доводів щодо відсутності обов`язку сплатити на цю суму вартість транспортних витрат, суду не надано.

Отже, позовні вимоги ТОВ "МГК Рейл" в частині стягнення суми заборгованості з оплати транспортних витрат за договором № 16-02/23-01 від 16.02.2023 у розмірі 1 191 751, 36 грн підлягають задоволенню.

Позивач також просить суд стягнути на свою користь пеню у розмірі 450 057, 56 грн, враховуючи порушення строків оплати відповідачем транспортних витрат.

Відповідно до ст. 230, 231 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У відповідності до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В ч. 2 ст. 343 ГК України зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до п. 4.2 договору поставки № 16-02/23-01 у разі прострочення оплати покупцем за фактично поставлену продукцію, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла за період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Тобто, договором поставки №16-02/23-01 передбачено нарахування пені за прострочення оплати продукції, при цьому пеня не може бути нарахована більше, ніж за шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Але, як встановлено судом, оплата за поставлену продукцію була здійснена покупцем належним чином, заборгованість за поставлену продукцію відсутня.

Слід зазначити, що сума, на яку нараховує пеню позивач і яка є заборгованістю зі сплати транспортних витрат, в жодному разі не є заборгованістю за поставлену продукцію, оскільки договором поставки №16-02/23-01 сторони не передбачили, що вартість транспортних витрат входить до ціни продукції.

При цьому, нарахування пені за прострочення оплати транспортних витрат умовами договору поставки №16-02/23-01 не передбачено.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 450 057, 56 грн пені, є безпідставно заявленими і задоволенню не підлягають.

Щодо заявлених позивачем до стягнення збитків від інфляції в розмірі 42 010, 78 грн та 3% річних в розмірі 31 737, 00 грн, суд зазначає про таке.

Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено відповідальність для боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме: боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На думку позивача, останній строк належної оплати транспортних витрат сплинув 06 березня 2023 року.

Але таке твердження позивача є помилковим та безпідставним, адже строк оплати транспортних витрат сторонами договору взагалі не встановлений.

В такому разі має застосовуватись ч. 2. ст. 530 ЦК України, відповідно до якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки вимога про сплату транспортних послуг позивачем не пред`являлась, у відповідача не почався строк прострочення оплати.

Виходячи з вищенаведеного, вимога позивача про стягнення 42 010, 78 грн втрат від інфляції та 31 737, 00 грн 3% річних, є передчасною та задоволенню не підлягає.

Відповідно ст. 55 Конституції України, ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 73 ГПК України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. 11 ГПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення заявлених ТОВ "МГК Рейл" позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 61, 124, 129 Конституції України, ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 123, 129, 177, 183, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 256 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сан Ойл Трейдінг" (61002, м. Харків, вул. Мироносицька, буд. 16, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МГК Рейл" (01133, м. Київ, вул. Коновальця Євгена, буд. 36Д, офіс 45 "з", ) заборгованість за договором поставки № 16-02/23-01 від 16.02.2023 у розмірі 1 191 751, 36 грн; судовий збір у розмірі 17 876, 27 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі з сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет за вебадресою http://court.gov.ua/.

Позивач - Товариства з обмеженою відповідальністю "МГК Рейл" (01133, м. Київ, вул. Коновальця Євгена, буд. 36Д, офіс 45 "з", );

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Сан Ойл Трейдінг" (61002, м. Харків, вул. Мироносицька, буд. 16, ).

Повне рішення складено 17.06.2024.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/290/24