РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.06.2024Справа № 910/9507/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Підприємства з іноземними інвестиціями "АМІК Україна" (вул. Верхній Вал, буд.68, м. Київ, 04071)

до Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" (вул. Лисенка буд.4, м. Київ, 01030)

про стягнення 435 022,38 грн.

Представники сторін: не викликались.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Підприємство з іноземними інвестиціями "АМІК Україна" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" про стягнення 435 022,38 грн., а саме 318 251,24 грн. основного боргу, 14 256,45 грн. процентів річних та 102 514,69 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору № 16/1535 постачання і надання послуг з заправки повітряних суден від 29.12.2016 року в частині своєчасної оплати поставленого палива, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.06.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/9507/23, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, враховуючи наявні в матеріалах справи докази та оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд прийшов до висновку про необхідність розгляду даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Окрім того, вказаною ухвалою суду зобов`язано позивача надати суду: належним чином засвідчені копії рахунків № 15 від 04.01.2022 року, № 16 від 04.01.2022 року, № 41 від 10.01.2022 року, № 56 від 17.01.2022 року, № 75 від 24.01.2022 року, № 92 від 31.01.2022 року, № 91 від 31.01.2022 року, № 137 від 07.02.2022 року, № 136 від 07.02.2022 року, № 155 від 14.02.2022 року, посилання на які міститься в банківських виписках; сертифікований переклад на українську мову спірного Договору № 16/1535 постачання і надання послуг з заправки повітряних суден від 29.12.2016 року, а також додаткових угод до нього № 1 від 29.12.2016 року, № 4 від 27.03.2018 року.

Так, на виконання вимог ухвали суду від 26.06.2023 року у справі № 910/9507/23 через відділ діловодства суду 10.11.2023 року від позивача надійшло клопотання № 1004 від 04.07.2023 року про приєднання доказів до справи, разом із витребуваними судом документами, які судом долучено до матеріалів справи.

В свою чергу, від відповідача 25.11.2023 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву №01.3.1-10/97 від 24.07.2023 року з доказами його надсилання на адресу позивача, в якому відповідач визнає наявність у нього заборгованості за договором у сумі 318 251,24 грн. та зазначає, що неможливість виконання авіакомпанією своїх фінансових зобов`язань перед позивачем спричинена обставинами непереборної сили, а саме військовою агресією Російської Федерації проти України, введенням воєнного стану, закриттям повітряного простору України, зупинкою пасажирського сполучення та зупинкою операційної діяльності авіакомпанії МАУ, у зв`язку з чим просить суд відстрочити авіакомпанії строк виконання зобов`язань щодо виплати відповідачу заборгованості у сумі 318 251,24 грн. до закінчення форс-мажорних обставин.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від позивача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відповіді на відзив та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 166 ГПК України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки Підприємство з іноземними інвестиціями "АМІК Україна" не скористалось наданими йому процесуальними правами, зокрема, позивачем не надано на адресу суду відповіді на відзив на позовну заяву, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 29.12.2016 року між Підприємством з іноземними інвестиціями "АМІК Україна" (виконавець за договором, позивач у справі) та Приватним акціонерним товариством "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" (замовник за договором, відповідач у справі) укладено Договір №16/1535 постачання та надання послуг із заправлення повітряних суден (далі - Договір), за умовами пункту 1.1 якого Виконавець зобов`язується надавати Замовнику комплекс послуг із забезпечення заправлення повітряних суден (далі за текстом - ПС) Замовника та здійснювати поставку узгодженої кількості авіаційного палива для реактивних двигунів і ПВК - рідини (надалі - Товар) для заправки ПС, а Замовник зобов`язується оплачувати Виконавцю наданий комплекс послуг та вартість поставленого Товару в порядку та на умовах цього Договору.

Згідно з пунктом 1.2 Договору місце надання послуг - територія України, Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (код IATA - КВР)», Комунальне підприємство «Міжнародний аеропорт Київ (Жуляни)» (код IATA - IEV), Міжнародний аеропорт «Харків» (код IATA - HRK), «Міжнародний аеропорт «Одеса» (код IATA - ODS).

Розділами 1 - 12 Договору сторони узгодили предмет договору, якість, кількість, ціну та порядок розрахунків, умови здійснення послуг з заправлення ПС, зливання палива з повітряного судна, форс-мажорні обставини, відповідальність сторін, порядок зміни та розірвання договору, термін дії договору тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Як визначено пунктом 10.1 Договору цей Договір вважається укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін та проставлення печаток Сторін та діє до 31 березня 2018 року, а щодо взаєморозрахунків - до повного їх завершення.

Пунктом 10.2 Договору передбачено, що термін дії цього Договору може бути продовжений шляхом підписання додаткової угоди.

Вказаний Договір підписаний представниками замовника та виконавця і скріплений печатками сторін.

Окрім того, додатковою угодою №4 від 27.03.2018, додатковою угодою №6 від 28.03.2019 та додатковою угодою №10 від 26.03.2021 року строк дії Договору продовжено до 31.03.2019 року, 31.03.2020 року та 31.03.2022 року відповідно.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України, з елементами договору про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що можливість укладення сторонами змішаного договору та узгодження ними умов в такому договорі не суперечить приписам частини 2 статті 628 Цивільного кодексу України, відповідно до яких сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Як визначено умовами пункту 2.2 Договору на умовах цього Договору постачається Паливо для реактивних двигунів марки ТС-1, РТ або Jet А1, їх суміші, якість якого відповідає стандарту України (ДСТУ 320.00149943.011-99, ДСТУ 320.00149943.007-97, ДСТУ 4796-2007) або стандартам інших держав, з якими Україна уклала договори про взаємовизнання, а також ПВК - Рідина, якість якої відповідає прийнятим стандартам. Вибір марки палива, що постачається, належить Виконавцю з обов`язковим письмовим повідомленням Замовника про марку Палива, що постачається.

Виконавець постачає Замовнику Товар у кількості, погодженій Сторонами у передбаченому пунктом 3.2.1. цього Договору порядку. Одиницею виміру кількості Товару є кілограм (пункт 3.1 Договору).

Згідно з пунктом 3.2 Договору кількість Товару, що постачається за Договором, узгоджується у такому порядку:

- до 15 числа поточного місяця Замовник резервує обсяг запланованого споживаного Товару на наступний календарний місяць з подекадною розбивкою шляхом направлення Виконавцю графіка заправок. Графік вважається узгодженим, якщо Виконавець протягом 5-ти календарних днів з моменту отримання не надіслав обґрунтовану відмову на адресу Замовника (пункт 3.2.1 Договору);

- Замовник, за 24 години до здійснення заправки/заправок, надсилає Виконавцю письмову заявку, підписану уповноваженою особою, із зазначенням кількості, типу та часу відвантаження Товару. За відсутності можливості здійснити постачання Товару Виконавець зобов`язаний письмово з обґрунтуванням відмови повідомити Замовника про це не менше ніж за 12 годин до початку заправки (пункт 3.2.2 Договору).

Відповідно до умов пункту 3.3 Договору кількість відвантаженого Товару фіксується паливозаправним лічильником заправного засобу Виконавця, сертифікованими у встановленому порядку, та приймається як остаточне.

За умовами пункту 3.4 Договору відомості про фактично заправлену у ПС кількість Товару визначаються у видатковому ордері, в якому зазначаються: назва, кількість, щільність та температура палива; кількість ПВК-рідини, концентрація ПВК-рідини (% від обсягу палива, що заправляється), щільність ПВК-рідини; номер ПС, номер рейсу, тип ПС; номер паспорта якості, дата та час заправки, номер транспортного засобу Виконавця, реквізити Замовника, уповноважені представники Сторін.

Згідно з статтею 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до пункту 5.1 Договору Виконавець здійснює послуги із заправлення ПС самостійно або за погодженням із Замовником передає їх виконання третій особі частково або в повному обсязі з попереднім письмовим попередженням Замовника.

Після закінчення заправлення ПС представники Сторін підписують видатковий ордер (пункт 5.6 Договору).

За умовами пункту 5.8 Договору право власності на Товар переходить до Замовника в момент проходження через з`єднання наконечника нижньої заправки або роздавального пістолета заправного засобу та приймального паливного клапана ПС (уніфіковане бортове з`єднання) або заливної горловини.

За матеріалами справи судом встановлено, що на виконання умов вищевказаного Договору позивачем в період з 17.02.2022 року по 21.02.2022 року було поставлено відповідачу 15,408 тони палива для реактивних двигунів марки JET А-1 з заправкою повітряних суден в Міжнародному аеропорту «Одеса» на загальну суму 500 073,35 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових ордерів, а саме:

№ 38888 від 17.02.2022 року, згідно з яким в борт UR-UIA, рейсом AUI787 по маршруту Одеса Тель-Авів / (Ізраїль) було заправлено 2,254 т палива на суму 71 246,69 грн., ПДВ 0%;

№ 38900 від 20.02.2022 року, згідно з яким в борт UR-PSK, рейсом AUI5231 по маршруту Одеса Шарм-еш-Шейх (Єгипет) було заправлено 6,480 т палива на суму 20 4826,32 грн., ПДВ 0%;

№ 38903 від 20.02.2022 року, згідно з яким в борт UR-UIA, рейсом AUI787 по маршруту Одеса Тель-Авів (Ізраїль) було заправлено 4,611 т палива на суму 145749 грн. 10 коп. ПДВ 0%;

№ 38905 від 21.02.2022 року, згідно з яким в борт UR-UIA, рейсом AUI054 по маршруту Одеса Бориспіль (Україна) було заправлено 2,063 т палива на суму 78 251,24 грн. ПДВ 20%.

При цьому судом встановлено, що факт отримання товару відповідачем підтверджується підписами на видаткових ордерах представників постачальника (виконавця) Підприємства з іноземними інвестиціями "АМІК Україна" та покупця (замовника) Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України".

Згідно з частиною 1 статті 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.

Відповідно до пункту 2.1 Договору якість Товару має відповідати державним стандартам (ДСТУ), що діють на території України, та підтверджуватись паспортом якості та сертифікатом відповідності на Товар.

Відповідно до частини 1 статті 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред`явити вимогу у зв`язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.

В свою чергу, заперечень щодо факту поставки товару за спірними видатковими накладними, відповідачем суду не надано.

Доказів пред`явлення претензій щодо якості, кількості та термінів поставки товару, в т.ч. послуг із заправлення у відповідності до умов Договору, а також наявності письмових претензій та/або повідомлень про невідповідність якісних показників товару державним стандартам (ДСТУ), ознак псування поставленого товару та неналежної якості послуг від відповідача до суду не надходило.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання позивачем умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку, що у відповідності до укладеного між сторонами Договору позивачем виконані прийняті на себе зобов`язання з поставки відповідачу 15,408 тони палива для реактивних двигунів марки JET А-1 з заправкою повітряних суден, а відповідачем, у свою чергу, прийнято товар та послуги з заправлення ПС без будь - яких зауважень.

Факт передачі позивачем товару, а також факт надання послуг виконавцем та прийняття їх замовником сторонами не заперечується та належним чином підтверджено матеріалами справи.

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до абз. 8 частини 2 статті 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Отже, за висновками суду, з урахуванням положень укладеного між сторонами Договору, документом, який підтверджує як факт виконання позивачем зобов`язання з поставки товару та надання послуг відповідачеві, так і факт виникнення у останнього зобов`язання з його оплати, є видатковий ордер.

Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно з пунктом 4.1 Договору вартість цього Договору складається із загальної вартості поставленого Товару та наданих послуг протягом усього терміну дії цього Договору.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що у разі зміни вартості Товару та послуг, Виконавець надсилає за допомогою засобів факсимільного зв`язку або електронною поштою на адресу, зазначену в цьому Договорі, інформацію про встановлення нової вартості Палива із зазначенням дати, з якої вона набирає чинності для Сторін. Інформація доводиться до відома Замовника не менше ніж за 3 (три) календарні дні до встановлення нової вартості шляхом направлення сканованої підписаної Виконавцем копії Угоди про вартість товару та послуг з наступним направленням двох оригіналів такої Угоди поштою.

Так, Додатковою угодою №11 від 20.04.2021 року до Договору сторони узгодили на період з 01.05.2021 року по 31.03.2022 року вартість товару та послуг, яка розраховується за формулою:

Ц (Ціна Палива для код IATA: ODS) = Platts Cargoes CIF NE W/Basis ARA* + Диференціал рівний 257,00 доларам США (USA) ** + % ПДВ***, де

Ц - Ціна Палива (1 тона) в гривнях - вартість реалізації 1 метричної тони палива для реактивних двигунів марки PT, ТС-1, JET А-1 з подальшою заправкою ПС.

*Platts Cargoes CIF NEW/Basis ARA - котирування під заголовком Cargoes CIF NEW/Basis ARA, згідно з публікаціями Platts European Marketskan в доларах США, а саме середні значення котирувань.

При розрахунку Ціни Товару та послуг використовуються котирування середніх значень за період з 01 по 15 числа і з 16 по (30) (31) число місяця для ціни, яка набирає чинності з 16 числа поточного місяця, і з 01 числа наступного місяця, відповідно.

**Диференціал рівний 257,00 доларам США (USA)- грошовий еквівалент в іноземній валюті. Диференціал включає в себе витрати (перемінні, складові) зазначені в пункті 4.1. Договору. Курс долара США (USA) в розрахунку використовується середнє значення офіційного курсу долара США по відношенню до національної валюти (UAH/USD), встановленого Національним Банком України (НБУ) за аналогічні дати котирувань Platts Cargoes CIF NEW/Basis ARA. Якщо день котирування - є вихідним або не робочим днем в Україні, враховується курс долара США по відношенню до національної валюти (UAH/USD) за попередній робочий день в Україні.

*** % ПДВ - ставка податку згідно Податкового кодексу України. При експорті товарів і послуг ставка податку складає « 0» відсотків, у разі продажу авіапалива і виконання рейсів на території України ставка податку складає 20%.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку вартості поставки 1 т палива з заправкою повітряних суден з 16.02.2022 року по Міжнародному аеропорту «Одеса» (міжнародні рейси) та розрахунку вартості поставки 1 т палива з заправкою повітряних суден з 16.02.2022 року по Міжнародному аеропорту «Одеса» (внутрішні рейси), здійсненого з використанням формули з розрахунковими показниками Platts Cargoes CIF NEW/Basis ARA, ціна 1 т палива, заправленої в повітряні судна з 16 лютого 2022 року становила:

- для міжнародних рейсів Ц=(864,73 долари США + 257 доларів США) + ПДВ 0 %= 1121,73 доларів США (31 609,00 грн.) + ПДВ 0%= 31 609,00 грн. з ПДВ.

- для внутрішніх рейсів Ц=(864,73 долари США + 257 доларів США) + ПДВ 20 %= 1121,73 доларів США (31 609,00 грн.) + 6 321,80 (ПДВ 20%) = 37 930,80 грн. з ПДВ.

Відповідно до частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини першої статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно з пунктом 4.4 Договору (в редакції Додаткової угоди №11 від 20.04.2021 року) оплата палива, яке поставляється на територію в МА «Одеса», здійснюється згідно інвойсу за фактично заправлену кількість палива в ПС на протязі 7-ми денного (календарного) періоду. Оплата такого інвойсу здійснюється протягом 7-ми календарних днів з дня його виставлення Замовнику на оплату. Якщо термін платежу припадає на неробочий (небанківський) день, то платіж повинен бути виконаний Замовником в найближчий наступний робочий (банківський) день. У разі заправки ПС в інших аеропортах Замовник зобов`язується здійснювати 100% -ву попередню оплату вартості Товару та послуг в розмірі розрахункової вартості планованого споживаного Товару і послуг на календарний місяць, згідно умов пункту 3.2.1 Договору, на підставі виставленого Виконавцем рахунку-фактури.

Доказів узгодження сторонами іншого строку та/або порядку оплати поставленого за Договором товару у спірний період матеріали справи не містять.

Отже, відповідно до умов пункту 4.4 Договору (в редакції Додаткової угоди №11 від 20.04.2021 року) вартість поставленого позивачем 15,408 тон палива для заправки повітряних суден МАУ на суму 500 073,35 грн. повинна бути сплачена відповідачем протягом 7-ми денного (календарного) періоду з дня виставлення рахунку на оплату.

Судом встановлено, що позивач виставив відповідачу рахунок на оплату № 171 від 21.02.2022 року на суму 421 822,11 грн., який мав бути оплачений у строк до 01.03.2022 року, та рахунок № 180 від 28.02.2022 року на суму 78 251,24 грн., який мав бути оплачений у строк до 08.03.2022 року, копії яких наявні в матеріалах справи.

Проте, як встановлено судом за матеріалами справи та зазначено позивачем у позовній заяві, відповідач у визначений умовами Договору строк свої зобов`язання щодо оплати вартості товару та послуг на суму 500 073,35 грн. у повному обсязі не виконав, частково сплативши на користь позивача 116 765,67 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками позивача, у зв`язку з чим у відповідача (з урахуванням залишку передоплати у розмірі 20 056,44 грн.) виникла заборгованість за Договором у загальній сумі 318 251,24 грн.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з претензією № 296 від 01.03.2023 року на суму 422 833,72 грн., в якій вимагав від авіакомпанії МАУ здійснити погашення заборгованості за Договором у сумі 318 251,24 грн., а також нарахованих процентів річних та інфляційних втрат.

Факт надсилання вказаної претензії на адресу відповідача підтверджується наявними в матеріалах справи копіями опису вкладення від 03.03.2023 року.

Проте, відповідач залишив вказану претензію позивача без відповіді та задоволення.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом, свої зобов`язання щодо оплати поставленого Підприємством з іноземними інвестиціями "АМІК Україна" товару та наданих послуг з заправлення повітряних суден в сумі 318 251,24 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу за Договором, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору №16/1535 постачання та надання послуг із заправлення повітряних суден від 29.12.2016 року суду також не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо визначення розміру заборгованості за Договором на час розгляду даної справи, суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначив розмір заборгованості відповідача на підставі наданих позивачем доказів.

Разом з тим, відповідач у відзиві на позовну заяву, обґрунтовуючи неможливість виконання авіакомпанією своїх фінансових зобов`язань за Договором, посилається на обставини непереборної сили, а саме: військову агресію Російської Федерації проти України, введення воєнного стану, закриття повітряного простору України та повну зупинку пасажирського сполучення і операційної діяльності авіакомпанії МАУ.

Також відповідач посилається на умови пункту 7.1 Договору, відповідно до якого сторони звільняються від відповідальності повністю або частково, якщо доведуть, що умови цього Договору порушені внаслідок обставин, які є непереборною силою (форс-мажор), до яких відноситься, зокрема, воєнні дії.

Зазначаючи про наявність обставин непереборної сили, які є підставою для звільнення від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за цим Договором, відповідач посилається на оголошення в Україні воєнного стану у зв`язку з військової агресією Російської Федерації проти України, тобто наголошує на настанні форс мажорних обставин, які засвідчені листом Торгово-промислової палатою України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року, в якому зазначається, що Торгово-промислова палата України на підставі ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".

Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Поряд з цим, відповідачем надано до матеріалів справи копію оголошення про закриття повітряного простору України, зробленого 24.02.2022 року ДП «Украерорух», копію наказів ПАТ «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» про простій в авіакомпанії № 9 від 24.02.2022 року та про призупинення дії трудових договорів № 10 від 30.03.2022 року, довідку ТАСКОМБАНК про арешт коштів на рахунках відповідача від 20.04.2023 року та довідку Райффайзенбанк про арешт коштів на рахунках відповідача від 11.04.2023 року. Відповідач вказує, що закриття повітряного простору, вимушене призупинення господарської діяльності відповідача, арешт коштів на рахунках відповідача за виконавчими провадженнями унеможливлюють проведення фінансових платежів авіакомпанії та виконання фінансових зобов`язань за укладеними договорами.

Суд зазначає, що згідно статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до частини 1 статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Узагальнюючими обставинами непереборної сили є їх об`єктивна і абсолютна дія, яка розповсюджується на невизначене коло осіб та неможливість передбачення та відвернення цих обставин. До таких обставин відносяться перш за все природні та техногенні явища катастрофічного характеру (землетрус, повінь, пожежі тощо), а також соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо).

У пункті 1 частини 1 статті 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України також містить визначення непереборної сили як надзвичайних і невідворотних обставин.

Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п. 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20).

Виходячи з аналізу статті 218 Господарського кодексу України звільнення сторони від відповідальності у разі настання обставин непереборної сили (форс-мажору) відбувається за умови, якщо дані обставини безпосередньо вплинули на своєчасне виконання договірних зобов`язань.

При цьому, сторона, яка не виконує зобов`язання, повинна довести існування конкретних обставин, які мають непереборний характер і які унеможливили виконання зобов`язання. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Разом з тим, при вирішенні питання щодо впливу обставин непереборної сили має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Так, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21 та від 30.11.2021 у справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і під час їх виникнення сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести не тільки наявність таких обставин, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Також доведення наявності обставин непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона повинна довести не тільки наявність таких обставин, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання зобов`язання; доведення наявності обставин непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17.

Наразі, введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення Договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань.

Як зазначалось раніше, відповідач посилається на лист ТПП від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1, скрутне фінансове становище та призупинення господарської діяльності авіакомпанії, а також на умови Договору щодо звільнення сторони від відповідальності за повне або часткове порушення умов договору.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 07.06.2023 у справі N 906/540/22, лист ТПП від 28.02.2022 N 2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин. Саме суд на підставі наявних у матеріалах доказів повинен встановити, чи дійсно такі обставини на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Відповідно до абз. 3 частини 3 статті 14 Закону Про торгово-промислові палати в Україні ТПП засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Згідно з частиною 1 статті 14-1 зазначеного Закону ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини.

При цьому, суд наголошує на необхідності дотримання стороною, яка посилається на обставини непереборної сили, строку повідомлення іншої сторони про виникнення таких обставин (якщо такий строк чітко визначений в договорі).

Так, Верховний суд у постанові від 31.08.2022 року у справі № 610/15264/21 зазначив, що саме повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.

Водночас, неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор).

Про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення має бути прямо зазначено в договорі (подібний за змістом правовий висновок міститься у п. 5.63 постанови Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №904/5328/21). Разом з тим, якщо в договорі, укладеному між Сторонами прямо не передбачено юридичні наслідки того, що сторона не повідомила іншу сторону в строки, визначені Договором, про факт настання таких обставин, така сторона може вільно посилатися на обставини форс-мажору як на підставу звільнення її від відповідальності за порушення зобов`язання.

Умовами пункту 7.2 Договору встановлено, що про виникнення форс-мажорних обставин сторона повинна письмово повідомити іншу сторону не пізніше десятиденного строку з моменту виникнення таких обставин. Порушення цього терміну позбавляє права винної сторони посилатися на форс-мажорні обставини.

Отже, спірним Договором сторони чітко обумовили як обов`язок винної сторони зробити письмове повідомлення про форс-мажор у строк не пізніше 10 днів з моменту виникнення таких обставин, так і юридичні наслідки порушення строків такого повідомлення стороною договору свого контрагента про настання форс-мажорних обставин, якими є позбавлення сторони договору права посилатися на настання форс-мажорних обставин як на підставу звільнення від відповідальності.

Наразі, матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача про виникнення обставин непереборної сили відповідно до умов пункту 7.2 Договору, а також про надання відповідачем письмового документального підтвердження як факту звернення до уповноваженого органу щодо наявності форс-мажорних обставин, так і доказів отримання Сертифікату про настання форс-мажорних обставин.

Разом з цим суд зауважує, що відповідач не надав жодних обґрунтованих доказів того, що повідомлення іншої сторони договору (ПІІ «АМІК Україна») про настання форс-мажорних обставин з наданням відповідного Сертифікату про настання форс-мажорних обставин не могло ним бути зроблено як у лютому 2022 року, так і у більш пізніший строк, зокрема, у березні, квітні або травні 2022 року.

Окрім цього, судом враховані обставини здійснення заправки повітряних суден згідно видаткових ордерів ще до початку введення воєнного стану, а також відсутність доказів на підтвердження вилетів провітряних суден або знаходження їх в аеропорту після 24.02.2022 року.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, суд дійшов висновку щодо доказової необґрунтованості посилань відповідача на наявність підстав для звільнення останнього від відповідальності за порушення строків оплати товару, у зв`язку з чим посилання у відзиві на позовну заяву на форс-мажорні обставини не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання умов Договору.

За таких обставин, оскільки матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за Договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів повної оплати вартості поставленого позивачем товару та наданих послуг відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу за Договором підлягають задоволенню в сумі 318 251,24 грн.

Окрім того відповідачем у відзиві на позовну заяву викладено клопотання про відстрочення авіакомпанії МАУ строку виконання зобов`язань щодо виплати Підприємству з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» заборгованості за Договором у розмірі 318 251,24 грн. до закінчення дії форс-мажорних обставин (припинення агресії Російської Федерації проти України та скасування воєнного стану в Україні, а також відкриття повітряного простору України).

Суд зазначає, що відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав особи і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Савіцький проти України (Заява № 38773/05) від 26.07.2012 р. суд наголосив, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній із сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок.

Відповідно до статті 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 331 ГПК, ця стаття не вимагає. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Рішенням Суду у справі Глоба проти України №15729/07 від 05.07.2012 р. суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Таким чином, запроваджений процесуальними нормами права механізм розстрочення або відстрочення виконання судового рішення є винятковою мірою, який спрямований на досягнення кінцевої мети судового розгляду виконання ухваленого судом рішення.

Отже, питання щодо надання відстрочки або розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить, що підставою для розстрочення або відстрочення, можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк.

Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини за правилами, встановленими цим Кодексом.

Тобто, можливість розстрочення або відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку у будь-якому випадку пов`язується з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення. При цьому рішення про розстрочку виконання рішення суду має ґрунтуватись на додержанні балансу інтересів стягувача та боржника.

Особа, яка подала заяву про розстрочку або відстрочку виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі, тобто тягар доказування покладається саме на особу, яка подала заяву про розстрочку виконання рішення. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, враховуючи, що необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати не тільки доводи боржника, а і заперечення кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану. При цьому суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Надання розстрочки виконання рішення є заходом, який має застосовуватись лише за наявності поважних причин та при найменшій шкоді кредитору. При цьому, затримка у виконанні рішення не повинна бути надто тривалою та такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії", заява № 22774/93, п. 74, ЄСПЛ 1999-V).

При цьому судом враховано тривалість періоду заборгованості та відсутність вчинення відповідачем з моменту звернення позивача з даним позовом до суду та продовж судового розгляду жодних дій щодо погашення наявної заборгованості перед позивачем за Договором.

Наразі, у п. 40 рішення ЄСПЛ від 17.05.2005 у справі Чіжов проти України суд зазначив, що затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції. На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Додатково суд звертає увагу на невідповідність заявленого відповідачем клопотання про відстрочення виконання зобов`язання з оплати основного боргу в сумі 318 251,24 грн. до закінчення дії воєнного стану, припинення збройної агресії російської Федерації проти України та відкриття повітряного простору України в частині передбаченого ст. 331 ГПК України можливого строку відстрочення, який не може перевищувати одного року з дня ухвалення рішення суду.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, в першу чергу, матеріальні інтереси обох сторін та приймаючи до уваги практику Європейського суду з прав людини, зважаючи на встановлені судом обставини прострочення відповідачем зобов`язань з оплати поставленого за Договором товару та наданих послуг, матеріальні інтереси обох сторін та беручи до уваги, що відповідачем всупереч ч. 3 ст. 13 ГПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження існування виключних обставин, що можуть бути підставою для відстрочення виконання даного рішення суду, зокрема, наявності доказів, що підтверджують неможливість його виконання або обумовлюють наявність ускладнень під час виконання судового акту, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для відстрочення виконання рішення у даній справі.

Разом з цим, згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Отже, строк виконання зобов`язання встановлюється у договорі за погодженням сторін та може бути змінений шляхом внесення відповідних змін до договору в порядку, передбаченому законом або договором.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина 1 статті 653 Цивільного кодексу України).

При цьому можливість здійснення судом відстрочення або розстрочення строку виконання договірного зобов`язання (зміни строку сплати заборгованості відповідача за договором) нормами ГПК України не передбачено.

За таких обставин та враховуючи те, що відстрочення строку виконання зобов`язання щодо відшкодування заборгованості за договором не належить до дискреційних повноважень суду, а також за відсутності підстав для втручання суду у договірні відносини сторін у частині визначення строку виконання зобов`язання, підстави для задоволення відповідного клопотання відповідача відсутні.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо оплати поставленого товару та наданих послуг у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 14 256,45 грн. процентів річних та 102 514,69 грн. інфляційних втрат за загальний період з 09.03.2022 14.06.2023 року, які позивач просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині відсотків річних та інфляційних втрат, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення відсотків річних та інфляційних втрат судом встановлено, що їх розмір, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та в межах визначеного позивачем періоду прострочення, відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства, умовам Договору та є арифметично вірним, тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 14 256,45 грн. процентів річних та 102 514,69 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню у заявлених позивачем сумах.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" (вул. Лисенка буд. 4, м. Київ, 01030, ) на користь Підприємства з іноземними інвестиціями "АМІК Україна" (вул. Верхній Вал, буд. 68, м. Київ, 04071, ) 318 251 (триста вісімнадцять тисяч двісті п`ятдесят одну) грн. 24 коп. основного боргу, 14 256 (чотирнадцять тисяч двісті п`ятдесят шість) грн. 45 коп. процентів річних, 102 514 (сто дві тисячі п`ятсот чотирнадцять) грн. 69 коп. інфляційних втрат та 6 525 (шість тисяч п`ятсот двадцять п`ять) грн. 34 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 07 червня 2024 року.

Суддя А.М. Селівон