РІШЕННЯ

15 травня 2024 року м. ТернопільСправа № 921/146/24

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Боровця Я.Я.

за участю секретаря судового засідання Крутіної Ю.С.

Розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження

за позовом Західноукраїнського національного університету, вул.Львівська,11 , м. Тернопіль

до відповідача Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, вул. Василіянок, 48, м. Івано - Франківськ.

про стягнення заборгованості

За участю учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_2 - представник,

від третьої особи: Ткач Р. М. - представник.

Судові процедури

Судом роз`яснено форму і стадії судового провадження, що здійснюється у межах справи згідно до вимог ГПК України.

Фіксування судового засідання технічними засобами здійснюється відповідно до статті 222 ГПК України.

Заяв про відвід (самовідвід) судді та секретаря судового засідання з підстав, визначених ст. ст. 35-37 ГПК України не надходило.

Суть справи.

Західноукраїнський національний університет звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідача Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 136 564,44 грн.

Відкриття провадження у справі.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2024, для розгляду справи №921/146/24 визначено суддю Боровця Я.Я.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 18.03.2024 відкрито провадження у справі №921/146/24 за правилами спрощеного позовного провадження та судове засідання призначено на 17.04.2024.

Також, ухвалою суду від 18.03.2024 залучено до участі у справі №921/146/24 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, вул. Василіянок, 48, м. Івано - Франківськ, .

Розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження.

Розгляд справи по суті.

Протокольними ухвалами від 17.04.2024 та від 02.05.2024 судове засідання відкладено відповідно на 02.05.2024 та на 15.05.2024.

Згідно частини 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

При розгляді справи по суті, суд з`ясував обставини справи, дослідив докази у справі.

У судовому засіданні 15.05.2024, після з`ясування обставин справи та дослідження доказів у справі, суд, після виходу із нарадчої кімнати, оголосив вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до вимог статті 240 ГПК України.

Аргументи сторін

Правова позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем порушено договірні зобов`язання, що виникли на підставі договору про відшкодування витрат за надані послуги №1399/1 від 14.05.2019 в частині несвоєчасного проведення розрахунків за отримані послуги.

В якості правових підстав позову позивач зазначає зокрема статті Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

В судовому засіданні просить суд позов задоволити.

Також, позивачем надіслано додаткові докази ( вх. №3025 від 16.04.2024).

Заперечення відповідача.

Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, вимог ухвали суду не виконав, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, на підставі статей 120, 121 ГПК України - ухвалами суду, які надсилалися до електронного кабінету в електронній формі із застосуванням ЄСІТС в порядку, визначеному ГПК України, про що свідчать довідки про доставку електронного листа, сформовані Господарським судом Тернопільської області (містяться в матеріалах справи).

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно частин 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи, положення статті 13 ГПК України, якою в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, беручи до уваги, що явка представника відповідача не визнавалась судом обов`язковою, брати участь у судовому засіданні є правом сторони, передбаченим ГПК України, доказів у справі є достатньо для вирішення спору по суті, справа розглядається без їх участі, за наявними у ній матеріалами.

Також, беручи до уваги, що учасники справи, зокрема відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами на подання відзиву, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаного учасника справи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Крім того, судом враховано, що у відповідності до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень (частина 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Згідно із частиною 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, сторони не позбавлені права та можливості ознайомитись з ухвалами суду щодо даної справи у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Пояснення третьої особи.

Представник третьої особи в судове засідання з"явилася, підтримала позицію позивача з підстав, викладених у письмових поясненнях (вх. №2547 від 29.03.2024). Вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Фактичні обставини, встановлені судом.

14.05.2019 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Тернопільській області (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Орендар) укладено Договір №1399 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності (Договір), у відповідності до умов якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно: частину нежитлових приміщень цокольного поверху будівлі студентського гуртожитку №2 загальною площею 455,6 кв.м (позиції: тамбур (118-1) 2,7 кв.м; хол (118-2) 44,2 кв.м; роздягальня (118-3) - 15,3 кв.м; умивальник (118-4) -10,4 кв.м; туалет (118-5) -2,7 кв.м; туалет (118-6) -2,5 кв.м; зал (118-7) -179,5 кв.м; кабінет (118-8) - 2,6 кв.м; кухня (118-9) -132,5 кв.м; мийка (118-10) -15,8 кв.м; мийка (118-11) - 17,4 кв.м, інвентарний номер , реєстровий номер 33680120.1. ЮЧПШОГ012, розміщених за адресою: вул. Львівська, 7, м. Тернопіль (далі - Майно), що перебуває на балансі Тернопільського національного економічного університету, ідентифікаційний (надалі - Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість майна станом на 28.02.2019 і становить за незалежною оцінкою 2 383 670 грн (без ПДВ) (п.1.1 Договору оренди).

Відповідно до п. 1.2 Договору оренди, Майно передається в оренду з метою розміщення їдальні у навчальному закладі для харчування студентів та працівників університету, яка не здійснює продаж товарів підакцизної групи.

Орендар вступає у строкове платне користування Майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання цього Договору та акта приймання-передавання майна (п. 2.1 Договору оренди ).

Пунктом 6.5 Договору оренди визначено, що протягом п"яти робочих днів з дати укладення цього договору Балансоутримувач зобов"язаний надати Орендарю для підписання два примірника договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг Орендарю відповідно до примірного договору, затвердженого наказом Фонду державного майна , в свою чергу Орендар зобов"язаний протягом десяти робочих днів з моменту отримання примірників договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг Орендарю - підписати і повернути Балансоутримувачу примірник договору.

Згідно з п.10.1 Договору оренди , останній укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 14.05.2019 по 13.04.2022.

При цьому, п. 10.4 Договору оренди передбачено, що у разі якщо уповноважений орган управління майном не попередив орендаря про намір використовувати майно для власних потреб за три місяці до закінчення строку цього договору, орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за цим договором, має право продовжити його на новий строк відповідно до вимог цього договору.

У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його дії протягом одного місяця цей договір уважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються договором про внесення змін до цього договору, який є невід`ємною частиною цього договору при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди.

19.04.2021, з метою приведення договору оренди до Примірного договору оренди нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2020 №820), шляхом викладення його в новій редакції, між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Орендар) укладено Договір про внесення змін та доповнень №1 до Договору оренди №1399 від 14.05.2019 нерухомого майна, що належить до державної власності шляхом викладення його в новій редакції.

Оскільки умови правочину торкаються також прав і обов`язків позивача, його підписано і представником Західноукраїнського національного університету (як Балансоутримувача орендованого майна).

Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України №1077 від 25.08.2020, Тернопільський національний економічний університет перейменовано у Західноукраїнський національний університет.

Згідно витягу зі статуту Західноукраїнського національного університету в новій редакції (затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України №1430 від 24.12.2021), у п.1.4 якого зазначено, що Західноукраїнський національний університет є правонаступником Тернопільського національного економічного університету.

Так, на виконання п.6.5 Договору оренди №1399, 14 травня 2019 року між Тернопільським національним економічний університетом (як, Балансоутримувачем/позивачем) та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 ( як, Орендарем/відповідачем) укладено Договір про відшкодування витрат за надані послуги №1399/1, відповідно до умов якого Балансоутримувач зобов"язується надавати, а Орендар відшкодовувати витрати Балансоутримувача на енергоносії та інші послуги згідно із Договором оренди, а саме: вартість послуг з постачання електроенергії; вартість послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, тощо ( п.1.1 Договору №1399/1).

Пунктом 1.2 Договору №1399/1 передбачено, що відшкодування Орендарем витрат за надані послуги здійснюються у відповідності до законодавства.

За надані послуги Орендар зобов"язується сплачувати готівковим або безготівковим шляхом, загальну суму згідно з виставленим рахунком щомісячно не пізніше 15-го числа місяця, наступного за звітним місяцем (п.2.1 Договору).

Згідно п.3.1 Договору №1399/1, Балансоутримувач зобов"язується здійснювати своєчасні розрахунки за спожиті послуги з їх безпосередніми надавачами.

Орендар зобов"язується вчасно і в повному обсязі відшкодовувати Балансоутримувачу вартість спожитої електроенергії ( п. 3.2 Договору №1399/1).

Як визначено п. 4.1, п.4.2 Договору №1399/1 за порушення строків оплати, передбачених цим Договором Орендар сплачує Балансоутримувачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період за який сплачується пеня, за кожен день прострочення виконання умов п.2 з розрахунку від суми заборгованості . Сплата штрафних санкцій не звільняє винну сторону від виконання умов цього Договору.

Договір набирає чинності з дня підписання Договору оренди №1399 від 14.05.2019. Чинність Договору №1399/1 припиняється внаслідок : закінчення строку чинності договору оренди №1399 від 14.05.2019 , повного виконання сторонами своїх зобов"язань за Договором №1399/1, взаємної згоди сторін, інших підстав, передбачених чинним законодавством України ( п.7.1, п.7.2 Договору).

Також, 14.01.2020 між сторонами укладено та підписано Додаткову угоду №1 до Договору №1399/1, якою внесли зміни до Договору про відшкодування витрат за надані послуги п.8 "Юридичні адреси сторін", платіжні реквізити ТНЕУ.

06.04.2022 між сторонами укладено та підписано Додаткову угоду №2 до Договору №1399/1, якою внесли зміни до Розділу 2 "Розрахунки і платежі", виклавши в такій редакції: " за надані послуги орендар зобов"язується сплачувати готівковим або безготівковим шляхом загальну суму згідно з встановленим рахунком щомісячно не пізніше 25-го числа місяця, наступного за звітним".

03.05.2022 між сторонами укладено та підписано Додаткову угоду №3 до Договору №1399/1, якою внесли зміни до Розділу 1 "Предмет договору" пункт 1.1, виклавши його в такій редакції: "Балансоутримувач Західноукраїнський національний університет зобов"язується надати , а Орендар відшкодувати витрати Балансоутримувача на енергоносії та інші послуги згідно з Договором оренди, а саме: вартість послуг з постачання електроенергії, вартість послуг з централізованого водопостачання та водовідведення , витрати на проведення дератизації, дезінсекції та дезінфекції , оплачувати суму річного земельного податку, вивіз твердих побутових відходів."

На виконання умов договору №1399/1 позивачем виставлені рахунки на оплату послуг , а саме №39 від 10.11.2023 на суму 14 340,36 грн, №41 від 11.12.2023 на суму 78 474,34 грн, №2 від 12.01.2024 на суму 42 708,16 грн, на підставі Актів фіксації показників електролічильна та водоміра холодної води орендаря від 27 жовтня 2023 року, від 27 листопада 2023 року та від 15.12.2023 року.

Крім того, фактом отримання послуг відповідачем свідчать акти надання послуг №641 від 10.11.2023 на суму 14 340,36 грн, №741 від 11.12.2023 на суму 78 474,34 грн та №36 від 12.01.2024 на суму 42 708,16 грн .

Однак, відповідач свої договірні зобов"язання щодо оплати за отримані послуги виконав лише частково у розмірі 3 533,09 грн.

Як стверджує позивач, відповідач порушив умови договору про відшкодування витрат за надані послуги щодо строків оплати послуг, у зв"язку з чим у відповідача перед позивачем виник борг у розмірі 131 989,77 грн (на момент звернення з даним позовом до суду), про що свідчать розрахунки заборгованості за електричну енергію та за водопостачання та водовідведення.

Позивачем, у зв"язку з порушенням строків оплати, нараховано відповідачу, пеню у розмірі 4 574,67 грн.

З метою досудового врегулювання спору, Західноукраїнським національним університетом направлялись відповідачу листи №126-07/2628 від 13.12.2023 та №126-07/126 від 17.01.2024 з вимогою сплати заборгованість по орендній платі за договором №1399 від 14.05.2019 та комунальних послугах у строк відповідно до 25.12.2023 та до 25.01.2024.Крім того, повідомлено відповідача про відсутність наміру в університету, як балансоутримувача орендованого приміщення, продовжувати вищезазначений договір оренди.

Вказані претензії залишені відповідачем без відповіді та без задоволення.

Як зазначає позивач, Університет здійснює своєчасні розрахунки за спожиті послуги з їх безпосередніми надавачами у відповідності до укладених договорів, які долучені позивачем.

Дані обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду за захистом свого порушеного права.

Норми права, які застосував суд.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (частина 1 статті 173 Господарського кодексу України).

У відповідності до вимог статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 175 Господарського кодексу України визначено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

До виконання господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (стаття 193 Господарського кодексу України).

У відповідності до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Із змісту частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України випливає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 Цивільного кодексу України).

Положеннями статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Аналогічне положення містить стаття 193 Господарського кодексу України, де зазначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності ( стаття 283 Господарського кодексу України).

Статтею 901 Цивільного кодексу України передбачено , що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Нормами статті 599 Цивільного кодексу України вказано, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як визначено статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і сплата неустойки (стаття 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

В силу вимог статті 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (стаття 550 Цивільного кодексу України).

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства ( стаття 551 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до положень частини 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно статті 343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Мотивована оцінка судом.

Всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши у сукупності усі докази, суд дійшов таких висновків.

Спір виник стосовно розміру та вартості спожитих відповідачем, але не оплачених комунальних послуг орендованого ним Об`єкту (державної власності), що надані позивачем та нараховані, як балансоутримувачем цього майна.

Так, 14.05.2019 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Тернопільській області (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Орендар) укладено Договір №1399 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності (Договір), у відповідності до умов якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно: частину нежитлових приміщень цокольного поверху будівлі студентського гуртожитку №2 загальною площею 455,6 кв.м (позиції: тамбур (118-1) 2,7 кв.м; хол (118-2) 44,2 кв.м; роздягальня (118-3) - 15,3 кв.м; умивальник (118-4) -10,4 кв.м; туалет (118-5) -2,7 кв.м; туалет (118-6) -2,5 кв.м; зал (118-7) -179,5 кв.м; кабінет (118-8) - 2,6 кв.м; кухня (118-9) -132,5 кв.м; мийка (118-10) -15,8 кв.м; мийка (118-11) - 17,4 кв.м, інвентарний номер , реєстровий номер 33680120.1. ЮЧПШОГ012, розміщених за адресою: вул. Львівська, 7, м. Тернопіль (далі - Майно), що перебуває на балансі Тернопільського національного економічного університету, ідентифікаційний (надалі - Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість майна станом на 28.02.2019 і становить за незалежною оцінкою 2 383 670 грн (без ПДВ) (п.1.1 Договору оренди).

Відповідно до п. 1.2 Договору оренди, Майно передається в оренду з метою розміщення їдальні у навчальному закладі для харчування студентів та працівників університету, яка не здійснює продаж товарів підакцизної групи.

Орендар вступає у строкове платне користування Майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання цього Договору та акта приймання-передавання майна (п. 2.1 Договору оренди ).

Пунктом 6.5 Договору оренди визначено, що протягом п"яти робочих днів з дати укладення цього договору Балансоутримувач зобов"язаний надати Орендарю для підписання два примірника договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг Орендарю відповідно до примірного договору, затвердженого наказом Фонду державного майна , в свою чергу Орендар зобов"язаний протягом десяти робочих днів з моменту отримання примірників договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг Орендарю - підписати і повернути Балансоутримувачу примірник договору.

Згідно з п.10.1 Договору оренди, останній укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 14.05.2019 по 13.04.2022.

При цьому, п. 10.4 Договору оренди передбачено, що у разі якщо уповноважений орган управління майном не попередив орендаря про намір використовувати майно для власних потреб за три місяці до закінчення строку цього договору, орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за цим договором, має право продовжити його на новий строк відповідно до вимог цього договору.

У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його дії протягом одного місяця цей договір уважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються договором про внесення змін до цього договору, який є невід`ємною частиною цього договору при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди.

19.04.2021, з метою приведення договору оренди до Примірного договору оренди нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2020 №820), шляхом викладення його в новій редакції, між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Орендар) укладено Договір про внесення змін та доповнень №1 до Договору оренди №1399 від 14.05.2019 нерухомого майна, що належить до державної власності шляхом викладення його в новій редакції.

Оскільки умови правочину торкаються також прав і обов`язків позивача, його підписано і представником Західноукраїнського національного університету (як Балансоутримувача орендованого майна).

Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України №1077 від 25.08.2020, Тернопільський національний економічний університет перейменовано у Західноукраїнський національний університет.

Згідно витягу зі статуту Західноукраїнського національного університету в новій редакції (затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України №1430 від 24.12.2021), у п.1.4 якого зазначено, що Західноукраїнський національний університет є правонаступником Тернопільського національного економічного університету.

Згідно частини 1 статті 283 Господарського кодексу України, яка кореспондується з частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України).

Так, укладений між сторонами договір про відшкодування витрат за надані послуги є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов`язань відповідно до ст.ст.173,174 Господарського кодексу України, (ст.ст.11,202,509 Цивільного кодексу України), і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання його сторонами.

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору про відшкодування витрат за наданні послуги, строк дії договору, умови надання послуг/отримання, факт виконання, загальна вартість наданих послуг, настання строку його оплати та наявність часткової чи повної оплати.

Правова природа цих зобов`язань - що виникають з надання/споживання послуг, зумовлює врахування (при вирішенні питання/спору щодо виникнення обов`язку їх оплати, розміру та вартості для їх оплати) загальних положень Закону щодо надання/споживання/підстав для оплати послуг та відповідних особливостей, що регламентовані, зокрема положеннями статей 901, 903 ЦК України

Загальні правила надання послуг визначені, зокрема, Цивільним кодексом України, статтею 901 якого передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

При цьому загальне правило статті 903 ЦК України передбачає оплатність послуги за договором про надання послуги, якщо договором передбачено надання послуг за плату, у зв`язку з чим правила та вимоги щодо оплатності послуг застосовуються у разі їх надання. Тоді як за відсутності факту та доказів надання відповідних послуг надавач послуг позбавлений права та підстав вимагати їх оплати від отримувача послуг.

Водночас положення статей 901, 903 ЦК України, що презюмують виникнення правовідносин щодо надання послуг за договором, не виключають застосування до цих правовідносин у передбачених Законом випадках положень частини третьої статті 11 ЦК України, за якими цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Встановлені обставини у даній справі, свідчать, що між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі Договору про відшкодування витрат за надані послуги №1399/1 від 14.05.2019, за умовами якого, Балансоутримувач Західноукраїнський національний університет зобов"язується надати , а Орендар відшкодувати витрати Балансоутримувача на енергоносії та інші послуги згідно з Договором оренди, а саме: вартість послуг з постачання електроенергії, вартість послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, витрати на проведення дератизації, дезінсекції та дезінфекції, оплачувати суму річного земельного податку, вивіз твердих побутових відходів ( п.1.1 Договору №1399/1 з врахуванням Додаткової угоди №3 від 03.05.2022).

Як слідує із матеріалів справи, на виконання умов договору №1399/1 позивачем виставлено рахунки на оплату послуг , а саме №39 від 10.11.2023 на суму 14 340,36 грн, №41 від 11.12.2023 на суму 78 474,34 грн, №2 від 12.01.2024 на суму 42 708,16 грн, на підставі Актів фіксації показників електролічильна та водоміра холодної води орендаря від 27 жовтня 2023 року, від 27 листопада 2023 року та від 15.12.2023 року (містяться в матеріалах справи).

Крім того, фактом отримання послуг відповідачем підтверджується актами надання послуг №641 від 10.11.2023 на суму 14 340,36 грн, №741 від 11.12.2023 на суму 78 474,34 грн та №36 від 12.01.2024 на суму 42 708,16 грн .

Пунктом 1.2 Договору №1399/1 передбачено, що відшкодування Орендарем витрат за надані послуги здійснюються у відповідності до законодавства.

За таких обставин, у відповідача виник обов"язок з проведення розрахунку за отримані послуги.

За надані послуги орендар зобов"язується сплачувати готівковим або безготівковим шляхом загальну суму згідно з виставленим рахунком щомісячно не пізніше 25-го числа місяця, наступного за звітним (п.2.1 Договору та з врахуванням Додаткової угоди №2 від 06.04.2022).

Зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу України).

Положеннями статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Аналогічне положення містить стаття 193 Господарського кодексу України.

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Як свідчать матеріали справи та стверджує позивач, відповідач свої договірні зобов`язання щодо відшкодування за отримані послуги виконав частково у розмірі 3 533,09 грн.

Отже, основний борг відповідача перед позивачем станом на дату прийняття рішення становить 131 989,77 грн, що підтверджується розрахунками заборгованості за електричну енергію та за водопостачання та водовідведення.

Підстави припинення зобов`язання передбачені ст.ст. 202 - 205 ГК України, ст.ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема за ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, спір між сторонами виник внаслідок неналежного виконання відповідачем, своїх договірних зобов`язань в частині несвоєчасної оплати за отримані послуги.

При цьому обов`язок орендаря нерухомого майна оплачувати комунальні послуги випливає також з положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги", який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, відповідно до яких споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 131 989,77 грн, який неоплачений станом на день розгляду спору, підлягають до задоволення як обґрунтовано заявлені, підтверджені матеріалами справи та неспростовані відповідачем.

Наведений обов`язок у спірних правовідносинах випливає також з умов Договору оренди (пункт 6.5) та поширюється, зокрема і на період фактичного користування відповідачем цим майном, про що також між тими ж сторонами ухвалене Господарським судом Тернопільської області відповідне судове рішення від 13.05.2024 у справі № 921/145/24.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 4 574,67 грн, суд зазначає таке.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і сплата неустойки.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються з приписами, встановленими Господарським кодексом України.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому, суд звертає увагу на те, що розмір пені законодавством обмежений.

Так, стаття 343 Господарського кодексу України зазначає, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Отже, в силу наведених положень законодавства, пеня може бути стягнута у передбачених в письмовому договорі випадках (встановлено за згодою сторін).

Як визначено п. 4.1, п.4.2 Договору №1399/1 за порушення строків оплати, передбачених цим Договором Орендар сплачує Балансоутримувачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період за який сплачується пеня, за кожен день прострочення виконання умов п.2 з розрахунку від суми заборгованості . Сплата штрафних санкцій не звільняє винну сторону від виконання умов цього Договору.

Тобто, сторонами погоджено розмір, підстави та строк нарахування пені за прострочення виконання грошових зобов`язань.

Так, матеріалами справи підтверджено порушення відповідачем строків оплати щодо відшкодування за отримані послуги, у зв`язку з чим позивачем за неналежне виконання умов Договору №1399/1 та відповідно до вимог чинного законодавства нараховано та заявлено до стягнення пеню у розмірі 4 574,67 грн.

Судом, здійснено розрахунок пені за допомогою калькулятора програми "Ліга", який становить 4 278,57 грн ( міститься в матеріалах справи).

Отже, суд прийшов до висновку, що вірно обрахованими є пеня у розмірі 4 278,57 грн, а тому позовні вимоги щодо стягнення пені у розмірі 4 278,57 грн в цій частині підлягають задоволенню.

В іншій частині позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 296,10 грн, то суд вважає їх безпідставно нарахованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Позивач, стверджуючи про існування певної обставини подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.

При аналізі доводів сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні "Трофимчук проти України" зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не слід розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід (рішення від 28.10.2010, заява № 4241/03).

Всі інші доводи та заперечення сторін не приймаються судом до уваги, оскільки спростовуються вищевикладеними висновками суду.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Правова позиція, наведена у постановах Верховного суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.

Висновок суду.

Згідно статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві, що вимагає від держави його втілення в правотворчу та правозастосовчу діяльність, зокрема в закони, зміст яких має відповідати критеріям соціальної справедливості, рівності тощо.

Справедливість - одна з основних засад права - є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальних вимірів права.

Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.

Верховний Суд у справі № 521/17654/15-ц (постанова від 16 січня 2019 року) при вирішенні спору застосував загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керувався однією з аксіом цивільного судочинства: "Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem", що означає: "У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права".

При цьому Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.

Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність.

Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Так, згідно статті 13 Цивільного кодексу України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною 1 статті 2 ГПК України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно частин 2-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 4 статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

З огляду на викладене, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватись на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Відповідно до принципу змагальності сторони, інші особи, які беруть участь у справі, якщо вони бажають досягти бажаного для себе, або осіб, на захист прав яких подано позов, найбільш сприятливого рішення, зобов`язані повідомити суду усі юридичні факти, що мають значення для справи, вказати або надати докази, які підтверджують чи спростовують ці факти, а також вчинити інші передбачені законом дії, спрямовані на те, аби переконати суд у своїй правоті.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Судові витрати.

При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами (пункт 5 частини 1 статті 237 ГПК України).

Як передбачено пунктом 2 частини 5 статті 238 ГПК України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Щодо судового збору у розмірі 3028,00 грн.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про судовий збір" суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Факт зарахування сплаченого позивачем при зверненні до суду з даним позовом судового збору в сумі 3028,00 грн до спеціального фонду державного бюджету України підтверджується Випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, сформованою Господарським судом Тернопільської області.

Згідно частини 9 статті 129 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Суд, вважає, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача.

Отже, в силу приписів статті 129 ГПК України, судовий збір у розмірі 3028,00 грн покладається на відповідача.

Керуючись статтями 7, 13, 42, 86, 129, 210, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Судові витрати у складі судового збору у розмірі 3028,00 грн покласти на відповідача.

3. Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Західноукраїнського національного університету, вул.Львівська,11 , м. Тернопіль, - 131 989,77 грн заборгованості, 4278,57 грн пені та 3 028,00 грн судового збору.

4. В решті позовних вимог, відмовити.

5. Видати наказ стягувачу після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в порядку статті 256 -257 ГПК України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Примірник рішення надіслати:

- до електронного кабінету в електронній формі із застосуванням ЄСІТС в порядку, визначеному ГПК України: позивачу та третій особі.

- рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення відповідачу - Фізичній особі підприємця ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 .

Учасники справи можуть отримати інформацію у справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повний текст рішення складено та підписано "19" червня 2024 року.

Суддя Я.Я. Боровець