ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2024 року м.Дніпро Справа № 908/2657/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О.

суддів: Чус О.В., Кощеєва І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Васильченко Олега Ігоровича на рішення Господарського суду Запорізької області від 30.10.2023 (01.12.2023 суддя Горохов І.С.) у справі №908/2657/23

за позовом Концерну "Міські теплові мережі", бул. Гвардійський, 137, м.Запоріжжя, 69091, ідентифікаційний код юридичної особи 32121458

до відповідача Фізичної особи-підприємця Васильченко Олега Ігоровича, АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платник податків НОМЕР_1

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Васильченко Олега Ігоровича про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення в нежиле приміщення в період з грудня 2018 року по квітень 2021 року в розмірі 498,70 грн.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 30.10.2023 у справі №908/2657/23 позов задоволено.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Васильченко Олега Ігоровича на користь Концерну "Міські теплові мережі" заборгованість за надану послугу з постачання теплової енергії в розмірі 498, 70 грн (чотириста дев`яносто вісім гривень 70 коп.).

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Васильченко Олега Ігоровича на користь Концерну "Міські теплові мережі" витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 684, 00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 коп.).

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 498,70 грн, нарахованої у період з грудня 2018 по квітень 2021, обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, та такими, що підлягають задоволенню.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець Васильченко Олег Ігорович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Скаржник зазначив, що Договір №100221 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді було розірвано згідно п. 10.2 Договору та п. 1 Додатку №3 до Договору (умови припинення постачання теплової енергії) у січні 2018 року (підтверджується копією заяви про розірвання Договору №100221 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01.11.2006р.)/ Таким чином, договірні відносини між ФОП Васильченко О.І. та Концерном «Міські теплові мережі» було припинено ще в січні 2018 року.

Рішення Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону за період 2018-2019 років, 2019-2020 років, 2020-2021 років відповідно свідчать про початок та закінчення опалювального періоду у м. Запоріжжя, а не про що факт отримання послуги постачання теплової енергії відповідачем.

Скаржник наголошує, що для стягнення заборгованості за поставлену позивачем та фактично спожиту відповідачем теплову енергію, доказуванню підлягає також факт поставки/споживання такої теплової енергії, обсяг спожитої теплової енергії та її вартість.

Також апелянт стверджує, що Відповідач відключений від систем централізованого теплопостачання та постачання гарячої води. Відключення відбулося в межах чинного на той час законодавства за всіма необхідними погодженнями. З 2006 року через приміщення проходять тільки ізольвані під гіпсокартоном транзитні трубопроводи загальнобудинкової системи опалення. Інших систем опалення в даному приміщенні не передбачено.

Відокремлення системи опалення нежитлового приміщення №22,23 по пр. Металургів, 2б м. Запоріжжі було проведено з відому Концерну «Міські теплові мережі», а отже факт відключення приміщення відповідача від системи централізованого опалення позивачу був відомий.

Апелянт зазначає, що позивачем також не додано до матеріалів справи жодних належних та допустимих доказів дійсної поставки теплоносія за адресою пр. Металургів, 2б, прим. №22,23, м. Запоріжжя зокрема: ним не доведено факту, що система опалення об`єкта теплопостачання відповідача є відокремленою або не відокремлена від системи опалення житлового будинку 2б по пр. Металургів в м. Запоріжжя, що має підтверджується актом обстеження системи теплоспоживання об`єкту теплопостачання, актами встановлення приладів комерційного обліку спожитої теплоенергії, актами готовності до опалювального періоду тощо.

Посилання позивача у своїй позовній заяві на те, що об`єкт споживання теплової енергії відповідача має спільне із житловим будинком підключення до теплової мережі, система опалення приміщення є невід`ємною складовою централізованої системи теплопостачання будинку, в якому воно знаходиться, а тому факт постачання теплової енергії підтверджується рішеннями Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювальних сезонів у спірний період є необґрунтованим.

На думку скаржника, позивачем не доведено належними та допустимими доказами (первинними документами) кількості спожитої відповідачем у період з грудня 2018 по квітень 2021 року теплової енергії.

Також апелянт зазначив, що в період з лютого 2018 та на момент подання апеляційної скарги до суду, відповідачем не здійснювалось жодних платежів на користь Концерну «Міські теплові мережі».

Окрім вищевикладеного скаржник наголошує, що позивачем було допущено пропуск строку загальної позовної давності при зверненні з даним позовом до суду. Строк позовної давності по вимогам за грудень 2018 - квітень 2020 сплив, що є підставою для відмови в позові.

Фізична особа-підприємець Васильченко Олег Ігорович вважає недоведеними позивачем належними, допустимими та достатніми доказами правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 498,70 грн.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Позивачем подано до суду письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких останній не погоджується з доводами Концерну «Міські теплові мережі», вважає її необгрунтованою, а оскаржуване рішення суду таким, що в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства. Просить апеляційну скаргу ФОП Васильченко О.І. на рішення Господарського суду Запорізької області від 30.10.2023 року по справі №908/2657/23 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 30.10.2023 року по справі №908/2657/23 залишити без змін.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2023 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Дармін М.О., судді: Чус О.В., судді Кощеєв І.М.

Ухвалою суду від 25.12.2023 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи №908/2657/23. Доручено Господарському суду Запорізької області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи №908/2657/23.

10.01.2024 до Центрального апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 908/2657/23.

Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (ч. 5 ст. 252 ГПК України).

Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.01.2024 справу №908/2657/23 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Дарміна М.О. (доповідача), судді: Чус О.В., Кощеєва І.М. Ухвалено розглянути апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку письмового провадження.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

Концерн "Міські теплові мережі" (позивач у справі) діє на підставі статуту.

Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну.

Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше.

Правовідносини між Теплопостачальною організацією та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України "Про теплопостачання" від 02.06.2005 року за № 2633-ІV, "Правилами користування тепловою енергією", затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 року за №1198, а також "Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ФОП Васильченко Олегу Ігоровичу (відповідач) на праві приватної власності належить нежиле приміщення загальною площею 32,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

На підтвердження відпуску теплової енергії позивачем надано в матеріали справи акти приймання-передачі теплової енергії за спірний період та виставлені на оплату рахунки (а.с. 8-33).

Відповідно до наведеного в позові розрахунку заборгованість відповідача за вказаний період склала 498,70 грн.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:

З наявних в матеріалах справи письмових доказів судом встановлено, що Фізична особа-підприємець Васильченко Олег Ігорович є власником нежитлового приміщення загальною площею 32,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Концерном «Міські теплові мережі» у період з грудня 2018 року по по квітень 2021 року надано послуги з постачання теплової енергії у зазначене нежитлове приміщення на загальну суму 507,13 грн. За вказаний період Відповідач здійснив часткову оплату за надану теплову енергію у розмірі 8,43 грн. Таким чином, загальна заборгованість за вказаний період складає 498,70 грн., що наведено в розрахунку (а.с. 7).

Факт надання послуг та порядок здійснення розрахунку за надані послуги підтверджено рахунками та актами приймання - передачі теплової енергії за вказаний період (а.с.8-33).

Концерн «Міські теплові мережі» здійснював нарахування за постачання теплової енергії в нежитлове приміщення з урахуванням того, що відповідач є його власником.

Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що до житлово-комунальних послуг належать послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до положень ч. 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630) централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання.

Опалювальна площа (об`єм) будинку загальна площа (об`єм) приміщень будинку, в тому числі у разі опалення площа (об`єм) сходових кліток, ліфтових та інших шахт.

Опалювальна площа (об`єм) (квартири, будинку садибного типу) загальна площа (об`єм) квартири (будинку садибного типу), без урахування площів лоджій, балконів, терас.

Згідно з п.п. 3,4 ч. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавцями комунальних послуг є: послуг з постачання теплової енергії -теплопостачальна організація; послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води.

Згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Згідно п.5 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строк, встановлений договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Положеннями п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

За приписами ч.1 ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановленихстаттею 11 цього Кодексу.

За приписами статей 525,526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.ст. 610, 611 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач.

Відповідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Таким чином, обов`язок утримання приміщень, в тому числі оплату послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води покладається на власника або наймача приміщення і рівною мірою на повнолітніх членів сім`ї наймача.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 8 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води та водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», встановлено, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформлюється на підставі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженого Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630.

Законодавство, яке регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії, пов`язує обов`язок сплатити вартість теплової енергії не за видом пристроїв, які використовують теплову енергію, а за фактом її споживання. Таким чином, якщо у нежитлових приміщеннях наявні трубопроводи, стояки, споживач сплачує за фактичне тепло, яке виділяється від них, оскільки він фактично споживає цю теплову енергію.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного суду України від 30 жовтня 2013 року по справі 6-59цс13).

Відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого лежить і на споживачеві, і на теплопостачальній організації не виключає можливості стягнення з споживача на користь теплопостачальній організації вартості послуг з теплопостачання, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини. Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.04.2018у справі № 904/2238/17 та від 16.10.2018 р. у справі № 904/7377/17; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 р. у справі № 7128916/17-ц.

Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги в частині того, що:

«…Відповідно до п. п. 5, 6, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно із Законом України «Про теплопостачання» серед основних обов`язків Споживача є додержання вимог договору та нормативно-правових актів (ст. 24).

Відповідно до Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ від 03.10.2007 року № 1198 (Правила), Споживач зобов`язаний дотримуватись вимог нормативно-технічних документів та договору, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил (п. 40).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

01 листопада 2006 року між ФОП Васильченко Олегом Ігоровичем та Концерном «Міські теплові мережі» був укладений Договір №100221 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді (підтверджується копією Договору).

Цей Договір №100221 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді було розірвано згідно п. 10.2 Договору та п. 1 Додатку №3 до Договору (умови припинення постачання теплової енергії) у січні 2018 року (підтверджується копією заяви про розірвання Договору №100221 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01.11.2006р.).

Таким чином Договірні відносини між ФОП Васильченко О.І. та Концерном «Міські теплові мережі» було припинено ще в січні 2018 року…».

Концерн «Міські теплові мережі» здійснював в попередні періоди та продовжує надавати відповідачу послуги з централізованого опалення у належні йому нежитлові приміщення за вищевказаною адресою.

Споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-2954цс15).

У п. 25 правил № 630 закріплено, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється, а також норми Наказу Мінбуду України № 4 від 22 листопада 2005 року «Про порядок відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води» зі змінами, внесеними наказом Мінжитлокомунгоспу за № 169 від 06 жовтня 2007 року, де визначено процедуру надання дозволу на відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання житлового будинку при відмові споживачів від ЦО та ГВП. А внесені Наказом № 169 від 06 жовтня 2007 року, зміни унеможливлюють відключення від ЦО та ГВП окремих квартир у багатоквартирному будинку і передбачають можливість відключення від централізованого опалення та гарячого водопостачання будинку в цілому за рішенням загальних зборів всіх власників (уповноважених осіб власників) приміщень у житловому будинку.

Відсутність укладеного між сторонами договору на надання послуг з централізованого опалення не є підставою для несплати за надані Концерном «Міські теплові мережі» послуги, оскільки цей обов`язок випливає з Закону.

Відповідно до Правил № 630 постачання теплової енергії для потреб централізованого опалення здійснюється в опалювальний період.

Рішення про початок та закінчення опалювального періоду приймається органами місцевого самоврядування з урахуванням кліматичних умов згідно з будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж, державними санітарними нормами і правилами та іншими нормативними документами.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради №511 від 01.11.2018, яке є в загальному доступі, було розпочато та закінчено опалювальний період у місті Запоріжжя в період 2018-2019 років, розпочато 04 листопада 2018 року.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради №441 від 24 жовтня 2019 року, яке є в загальному доступі, було розпочато та закінчено опалювальний період у місті Запоріжжя в період 2019-2020 років, розпочато 28 жовтня 2019 року.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28 жовтня 2020 року, яке є в загальному доступі, було розпочато та закінчено опалювальний період у місті Запоріжжя в період 2020-2021 років, розпочато 02 листопада 2020 року.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, нежитлове приміщення відповідача знаходиться у житловому будинку за вищевказаною адресою, а отже послугу було надано одночасно з початком опалювального сезону.

Таким чином, факт отримання послуги підтверджується у тому числі рішеннями Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону 2018-2019 року, 2019-2020 року, 2020-2021 року та розташуванням: приміщення у житловому будинку.

Відповідні доводи скаржника, що «…В позовній заяві, як і в рішенні зазначено, що Позивач надавав послуги з централізованого опалення за період грудень 2018р.-квітень 2021р. у нежиле приміщення за адресою відповідача: м. Запоріжжя, просп. Металургів, 2Б (нежиле приміщення 22,23) на загальну суму 507,13 грн. Відповідач здійснив часткову оплату за надану теплову енергію в розмірі 8,43 грн.

В позовній заяві Позивач зазначає, що житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, просп. Металургів, 2Б обладнаний системою централізованого опалення, тож факт отримання теплоносія підтверджується рішеннями Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону за період 2018-2019 років, 2019-2020 років, 2020-2021 років відповідно до яких Концерном «Міські теплові мережі» було розпочато і закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжя (зазначені рішення є у публічному доступі на сайті ЗМР).

Відповідно до пункту 8 Постанови КМУ № 830 від 21.08.2019 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період. Рішення про початок та закінчення опалювального періоду приймається органами місцевого самоврядування з урахуванням кліматичних умов згідно з будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж, державними санітарними нормами і правилами. Опалювальний період починається не пізніше ніж коли протягом трьох діб середня добова температура зовнішнього повітря становить 8°С та нижче, а закінчується не раніше ніж коли протягом трьох діб середня добова температура зовнішнього повітря перевищує 8°С.

Таким чином, Рішення Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону за період 2018-2019 років, 2019-2020 років, 2020-2021 років відповідно свідчать про початок та закінчення опалювального періоду у м. Запоріжжя, а не про що факт отримання послуги постачання теплової енергії відповідачем.

Також на підтвердження відпуску теплової енергії позивачем надано в матеріали справи належним чином оформлені акти приймання-передачі теплової енергії за спірний період та виставлені на оплату рахунки.

В той же час, для стягнення заборгованості за поставлену позивачем та фактично спожиту відповідачем теплову енергію, доказуванню підлягає також факт поставки/споживання такої теплової енергії, обсяг спожитої теплової енергії та її вартість.

ФОП Васильченко О.І. є власником нежитлового приміщення № 22,23, площею 32,4 м2 за адресою: м. Запоріжжя, проспект Металургів, будинок 2б. Нежитлове приміщення відповідача є невід`ємною частиною житлового будинку.

Об`єктом теплопостачання є багатоквартирний будинок в цілому, в який надходить теплова енергія з метою опалення усіх приміщень будинку і житлових, і нежитлових приміщень.

Відповідно до визначення, передбаченого Методикою, опалюване приміщення це приміщення у будівлі/будинку, яке забезпечується тепловою енергією за допомогою внутрішньо-будинкової системи теплопостачання, та у якому забезпечується нормативна температура повітря.

Частиною 1 ст. 7 Закону України Про житлово-комунальні послуги визначено, що споживач серед іншого має право у встановленому законодавством порядку відключитися від систем централізованого теплопостачання та постачання гарячої води.

Відповідач відключений від систем централізованого теплопостачання та постачання гарячої води, що підтверджується наступним.

Листом №18-9/04-2027 від 19.09.2003р. Територіальним управлінням державної інспекції з енергозбереження по Запорізькій області ФОП Васильченко О.І. було погоджено не обладнання відокремленою системою опалення з установкою приладу обліку теплової енергії вищезазначеного об`єкту (копія долучається до апеляційної скарги).

У 2006 році Державним комунальним підприємством «Градпроект» було зроблено розрахунок визначення недоцільності влаштування системи опалення приміщень крамниці продовольчих товарів по пр. Металургів, 2б, прим. №22,23. (копія додається до апеляційної скарги). У висновку зазначено «Вище наведений розрахунок визначає можливість по об`єкту Крамниця продовольчих товарів по пр. Металургів, 2б відмовитись від системи централізованого водяного опалення, маючи при цьому річну економію теплоресурсів в 3,675 Гкал/год.

Відключення відбулося в межах чинного на той час законодавства за всіма необхідними погодженнями.

З 2006 року через приміщення проходять тільки ізольвані під гіпсокартоном транзитні трубопроводи загальнобудинкової системи опалення. Інших систем опалення в даному приміщенні не передбачено.

Це підтверджується наступним.

У 2006 році ТОВ «ТЕПЛОВИК» виконано розрахунок теплового навантаження на крамниці продовольчих товарів по пр. Металургів, 2б, прим. №22,23 від автономного джерела, який погоджено 08.09.2006р. Філією Концерну «Міські теплові мережі Ленінського району». Відповідно до висновків вказаного розрахунку, розрахункові теплонадходження від заізольованих стояків в приміщенні складає 82,56 ккал/год. Опалювальні прилади відсутні (копія додається до апеляційної скарги).

В акті обстеження від 18.10.2006р., що складений представником позивача в присутності відповідача, зазначено, що система опалення по приміщенню пр. Металургів, 2б, прим. №22,23 - прилади опалення відсутні, по приміщенню проходять ізольовані стояки довжиною 6м. Трубопроводи загальнобудинкової системи опалення обрізані з підвалу (копія додається до апеляційної скарги).

25.07.2010р., представниками позивача в присутності відповідача, складено акт обстеження за адресою: пр. Металургів, 2б, прим. №22,23. Згідно акту, нежитлове приміщення відповідача знаходиться на І поверсі житлового будинку. Система опалення - домова. Прилади опалення відсутні. По приміщенню проходять транзитні ізольовані стояки загальнобудинкової системи опалення довжиною 6м (копія додається до апеляційної скарги).

Листом Філії Концерну «Міські теплові мережі» Ленінського району №2458/09 від 18.10.2013р. відповідачу було надано дозвіл на виконання робіт по демонтажу трубопроводу ГВС за адресою: пр. Металургів, 2б, прим. №22,23 (копія додається до апеляційної скарги).

Відтак, відокремлення системи опалення нежитлового приміщення №22,23 по пр. Металургів, 2б м. Запоріжжі було проведено з відому Концерну «Міські теплові мережі», а отже факт відключення приміщення відповідача від системи централізованого опалення позивачу був відомий.

Пунктом 11 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, забороняється самовільне втручання в діючі системи теплопостачання і теплоспоживання.

У відповідності до п. 8 Правил № 1198: для приєднання споживача до системи теплопостачання, реконструкції або розширення системи теплоспоживання чи збільшення обсягів споживання теплової енергії на діючих об`єктах споживач повинен подати заявку теплопостачальній організації про видачу технічних умов.

Згідно з п. 30 Правил № 1198: теплопостачальна організація відповідно до договору має право частково або повністю припиняти постачання теплової енергії споживачеві у разі самовільного підключення споживачів до системи теплопостачання, введення в експлуатацію системи теплоспоживання без відповідного допуску.

Доказів, які б свідчили про самовільне приєднання належного відповідачу нежитлового приміщення за адресою: м. Запоріжжя, пр. Металургів, буд. 2б, в період з грудня 2018 по квітень 2021 матеріали справи не містять…» є помилковими.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (статті 13, 74 ГПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини перша, друга статті 73 ГПК України).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що дотримання фундаментального принципу змагальності господарського судочинства забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібний висновок є усталеним і викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі №904/2104/19, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 18.01.2021 у справі № 915/646/18).

Концерн «Міські теплові мережі» по відношенню до відповідача, як споживача послуг, є виконавцем послуг з централізованого опалення.

Регулювання відносин надання послуг з централізованого опалення передбачені «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року за № 630 (надалі - Правила « 630»).

У вказаному нежитловому приміщенні відповідача розподільчий прилад обліку теплової енергії не встановлено, тому згідно п. 12 Правил 630, а саме у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі. А у разі його відсутності за нормативами (нормами) споживання. Нормативи (норми) споживання для нежитлових приміщень визначаються згідно з річною питомою нормою споживання теплової енергії на 1 кв. м. опалювальної площі у відповідності до «Норм та вказівок по нормуванню палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні» Керівного технічного матеріалу (КТМ) 204 Україна 244-94 та Державним будівельним нормам України В.2.5-67:2013.

Згідно ст. 1 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» (далі - Закон), вузол комерційного обліку - вузол обліку, що забезпечує загальний облік споживання відповідної комунальної послуги у будівлі, її частині, обладнаній окремим інженерним вводом.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 10 Закону загальний обсяг теплової енергії (крім обсягу теплової енергії, витраченого на приготування гарячої води, забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також приміщень, де встановлені вузли розподільного обліку теплової енергії/прилади - розподілювачі теплової енергії) розподіляється між споживачами, приміщення/опалювальні прилади яких не оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії/приладами - розподілювачами теплової енергії, пропорційно до опалюваної площі (об`єму) таких споживачів.

Порядок та підстава визначення розміру нарахованих платежів за послугу з централізованого опалення для приміщення відповідача також сформульовані статтею 10 Закону, відповідно до якої загальний обсяг теплової енергії, визначений за допомогою вузла комерційного обліку, розподіляється між споживачами приміщення пропорційно до опалюваної площі таких споживачів.

Враховуючи знаходження належного відповідачу приміщення в багатоквартирному будинку, відсутність документів на підтвердження відключення від мережі опалення, суд вважає, що вказане приміщення є опалювальним.

Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги в частині того, що

«…01 листопада 2006 року між ФОП Васильченко Олегом Ігоровичем та Концерном «Міські теплові мережі» був укладений Договір №100221 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді (підтверджується копією Договору).

Цей Договір №100221 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді було розірвано згідно п. 10.2 Договору та п. 1 Додатку №3 до Договору (умови припинення постачання теплової енергії) у січні 2018 року (підтверджується копією заяви про розірвання Договору №100221 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01.11.2006р.).

Таким чином Договірні відносини між ФОП Васильченко О.І. та Концерном «Міські теплові мережі» було припинено ще в січні 2018 року.

В позовній заяві Позивач зазначає, що житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, просп. Металургів, 2Б обладнаний системою централізованого опалення, тож факт отримання теплоносія підтверджується рішеннями Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону за період 2018-2019 років, 2019-2020 років, 2020-2021 років відповідно до яких Концерном «Міські теплові мережі» було розпочато і закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжя (зазначені рішення є у публічному доступі на сайті ЗМР).

Відповідно до пункту 8 Постанови КМУ № 830 від 21.08.2019 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період. Рішення про початок та закінчення опалювального періоду приймається органами місцевого самоврядування з урахуванням кліматичних умов згідно з будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж, державними санітарними нормами і правилами. Опалювальний період починається не пізніше ніж коли протягом трьох діб середня добова температура зовнішнього повітря становить 8°С та нижче, а закінчується не раніше ніж коли протягом трьох діб середня добова температура зовнішнього повітря перевищує 8°С.

Таким чином, Рішення Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону за період 2018-2019 років, 2019-2020 років, 2020-2021 років відповідно свідчать про початок та закінчення опалювального періоду у м. Запоріжжя, а не про що факт отримання послуги постачання теплової енергії відповідачем. Також на підтвердження відпуску теплової енергії позивачем надано в матеріали справи належним чином оформлені акти приймання-передачі теплової енергії за спірний період та виставлені на оплату рахунки. В той же час, для стягнення заборгованості за поставлену позивачем та фактично спожиту відповідачем теплову енергію, доказуванню підлягає також факт поставки/споживання такої теплової енергії, обсяг спожитої теплової енергії та її вартість…

Дя стягнення заборгованості за поставлену позивачем та фактично спожиту відповідачем теплову енергію, доказуванню підлягає також факт поставки/споживання такої теплової енергії, обсяг спожитої теплової енергії та її вартість…».

Згідно п. 23 Правил користування тепловою енергією, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

З огляду на те, що договір купівлі-продажу теплової енергії відповідачем не укладено, позивач виконав нарахування плати за спожиту теплову енергію на підставі розрахунку теплового навантаження на опалення за вищевказаний період у розмірі виниклої заборгованості, виходячи з величини теплового навантаження.

Доводи скаржника в частині розрахунків сум за спожиту теплову енергію: «…Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Відтак, визначальним для оплати послуги є її фактичне надання замовнику та споживання останнім у доведених обсягах.

У відповідності до п. 23 Правил користування тепловою енергією розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

На підтвердження відпуску позивачем теплової енергії долучено до матеріалів справи акти приймання-передачі теплової енергії, які підписані та скріплені печаткою лише з боку Концерну «МТМ», та рахунки за спірний період.

При цьому, в актах приймання-передачі теплової енергії міститься посилання, що постачання здійснюється на підставі особового рахунку № 100221, що не вбачається з матеріалів справи та не обґрунтовано позивачем. В наданих позивачем рахунках на оплату спожитої теплової енергії зазначено, що розрахунок здійснений на підставі відповідних тарифів.

Відповідно до доданих до позову актів приймання-передачі теплової енергії неможливо визначити, яким чином позивач виконав нарахування плати за спожиту теплову енергію, оскільки відсутні показники будинкового приладу обліку, теплового навантаження за період з грудня 2018 по квітень 2021, не зазначена загальна площа нежитлового приміщення, норми споживання на 1 кв. м; підстави та формули нарахування, тарифні ставки.

Матеріали справи не містять помісячних показників будинкового засобу обліку теплової енергії та показників приладу обліку, що має суттєве значення для визначення суми заборгованості, яка підлягає сплаті за спірний період. Детальний розрахунок теплової енергії з зазначенням необхідних вихідних даних для перевірки суми нарахування позивачем не здійснено та не надано.

Матеріали справи не містять інформації, на підставі якої математичної формули визначеної у Методиці (чи визначеної іншим нормативно-правовим актом формули) із зазначенням всіх вихідних даних, позивач здійснив розрахунок спожитої відповідачем теплової енергії на опалення (та її подальший розподіл).

З наданого позивачем розрахунку не вбачається, з яких складових позивачем визначено необхідну до сплати щомісячну суму, а міститься посилання лише на документ, що підтверджує нарахування рахунок та акт.

Позивачем не зазначено, нарахування проводилося як за опалювальне приміщення, яке не відокремлено від системи централізованого теплопостачання або як за приміщення, де проходять лише транзитні трубопроводи.

Позивачем також не додано до матеріалів справи жодних належних та допустимих доказів дійсної поставки теплоносія за адресою пр. Металургів, 2б, прим. №22,23, м. Запоріжжя зокрема: ним не доведено факту, що система опалення об`єкта теплопостачання відповідача є відокремленою або не відокремлена від системи опалення житлового будинку АДРЕСА_3 , що має підтверджується актом обстеження системи теплоспоживання об`єкту теплопостачання, актами встановлення приладів комерційного обліку спожитої теплоенергії, актами готовності до опалювального періоду тощо.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, посилання позивача у своїй позовній заяві на те, що об`єкт споживання теплової енергії відповідача має спільне із житловим будинком підключення до теплової мережі, система опалення приміщення є невід`ємною складовою централізованої системи теплопостачання будинку, в якому воно знаходиться, а тому факт постачання теплової енергії підтверджується рішеннями Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювальних сезонів у спірний період є необґрунтованим…» спростовуються наведеним вище.

На підтвердження відпуску теплової енергії позивачем надано в матеріали справи належним чином оформлені акти приймання - передачі теплової енергії за спірний період та виставлені на оплату рахунки.

У даному випадку розрахунковим періодом між сторонами є розрахунковий місяць, а підставою для розрахунків між Концерном «міські теплові мережі» та споживачем є рахунок та акт приймання-передачі теплової енергії.

Доводи апеляційної скарги стосовно актів приймання-передачі теплової енергії та рахунків за постачання теплової енергії, а саме: «… До позовної заяви Позивач додав Акти приймання-передачі теплової енергії та рахунки за постачання теплової енергії за особовим рахунком №100221 за період часу грудень 2018р. - квітень 2021 року, включно, які були ним направлені Відповідачу одним листом лише 23.01.2023р. на загальну суму 498,70 грн (чотириста дев`яносто вісім гривень 70 коп.)

Стосовно актів приймання-передачі теплової енергії як доказу отримання послуги постачання теплової енергії відповідачем - зазначені акти складені та підписані представником позивача, підписи представника відповідача на цих актах відсутні. Вперше Відповідач побачив ці акти лише ознайомившись з матеріалами справи.

Вказані рахунки містять: вид послуг (теплова енергія), одиницю вимірювання (Гкал), кількість спожитої енергії, тариф та суму до сплати.

Проте ці рахунки не містять інформації щодо площі опалювального приміщення, показів вузлів комерційного обліку, показів вузла розподільного обліку, тип приладу вузла розподільного обліку тощо.

Важливим є й те, що матеріали справи не містять належних доказів щодо отримання Актів приймання-передачі теплової енергії та рахунків за постачання теплової енергії за особовим рахунком №100221.

В матеріалах справи міститься лише копія Вимоги щодо погашення заборгованості за теплову енергію. Належних доказів направлення на адресу відповідача вказаних актів та рахунків позивачем в матеріали справи не надано, в матеріалах справи відсутні реєстри поштових відправлень засвідчені підписом працівника відділення поштового зв`язку з відбитком календарного штемпелю цього відділення (опис вкладення до рекомендованого листа). А фіскальним чеком не підтверджується направлення Відповідачу саме Вимоги з додатками, а не якоїсь іншої кореспонденції.

Ані з позовної заяви, ані з наданих позивачем актів приймання-передачі теплової енергії не вбачається, яким саме чином розраховано кількість спожитої відповідачем теплової енергії за приладом обліку чи розрахунковим методом.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами (первинними документами) кількості спожитої відповідачем у період з грудня 2018 року по квітень 2021 року теплової енергії.

Окрім того, відповідності до Закону України «Про природні монополії» нав`язування послуг забороняється…» не спростовують вищевикладеного та не впливають на юридичну оцінку обставин справи, здійснену господарським судом у відповідності до норм чинного законодавства, оскільки не містять посилань на докази, які б могли їх спростувати.

Відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо посилання скаржника на нездійснення в період з лютого 2018 до моменту подання апеляційної скарги до суду жодних платежів на користь позивача - Концерну «міські теплові мережі», а саме: «…Сплата особою коштів є вольовою дією, юридичні наслідки якої слід оцінювати, виходячи зі справжньої волі платника. Якщо платник не мав можливості під час сплати коштів вказати конкретне їхнє призначення (за який саме борг він сплачує, за який період, тощо), що відбувається, зокрема, при сплаті рахунків через пошту, через веб-сайт постачальника чи інші платіжні сервіси, то здійснений платіж не можна вважати сплатою боргу, виникнення чи існування якого платник заперечує (Постанова ВСУ від 26.10.2021р. по справі №766/20797/18)…»

«…Можливим є лише те, що на рахунку Відповідача за Договором купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №100221 від 01.11.2006р. утворилась переплата у сумі 8,43 грн, яку Позивач зарахував як сплату частини боргу без згоди Відповідача…» відхиляються як такі, що носять декларативний характер, не містять обгрунтувань і конкретизації порушень з боку суду першої інстанції, які б мали бути враховані судом апеляційної інстанції.

Стосовно тверджень скаржника щодо пропущення Концерном «Міські теплові мережі» загального строку позовної давності:

«…Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути заборгованість за послуги, надані в період з грудня 2018 року по квітень 2021 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно зі ст. 259 ЦК України: позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Договором чи іншими угодами між сторонами позовна давність не продовжувалась.

Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ст. 262 ЦК України).

Так, позивач дізнався про порушене право на отримання оплати за поставлену теплову енергію відповідачеві за грудень 2018р. - 21 січня 2019р., за січень 2019р. - 21.02.2019р., а за лютий 2019р. - 21.03.2019р., за березень 2019р. - 21.04.2019р., за квітень 2019р. - 21.05.2019р., за листопад 2019р. - 21.10.2019р., за грудень 2019р. - 21.01.2020р., за січень 2020р. - 21.02.2020р., за лютий 2020р. - 21.03.2020р., за березень 2020р. - 21.04.2020р., за квітень 2020р. - 21.05.2020р. і т.д.

Позов подано до суду 21.08.2023 року.

Отже, загальний строк позовної давності в три роки, за вимогами з грудня 2018 по квітень 2020 року включно, сплив. Клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності позивач не подавав.

Згідно зі ст. 267 Цивільного кодексу України.

1. Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

2. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

5. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи пропуск строку загальної позовної давності позивачем при зверненні з даним позовом до суду, строк позовної давності по вимогам за грудень 2018 - квітень 2020 сплив, що є підставою для відмови у позові. За таких обставин, вбачається, що позивачем безпідставно здійсненні нарахування сум, які просить стягнути з відповідача…» колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до постанови КМУ №211 від 11.03.2020 на всій території України з 12.03.2020 було введено режим карантину. Постановою Кабінету Міністрів № 651 від 30.06.2023 дія карантину відмінена на всій території України з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. Таким чином, на період з 12.03.2020 по 30.06.2023 на території України діяв карантин. Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19) строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Крім того, президент України підписав Указ № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Згідно з указом, воєнний стан запроваджується з 5:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, на підставі указу президента України №734/2023, указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX, Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, Указом від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, Указом від 6 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року № 2915-IX, Указом від 1 травня 2023 року № 254/2023, затвердженим Законом України від 2 травня 2023 року № 3057-IX, та Указом від 26 липня 2023 року № 451/2023, затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року № 3275-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Таким чином, загальний строк позовної давності не пропущено, грошові зобов`язання, що виникли у ФОП Васильченко Олега Ігоровича перед Концерном «міські теплові мережі» підлягають стягненню.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 ГПК України.

За загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Звертаючись з апеляційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків місцевого господарського суду та не довів неправильного застосування ним норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого у справі рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, у задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішені суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Запорізької області від 30.10.2023 у справі №908/2657/23 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Васильченко Олега Ігоровича на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

Скаржником в прохальній частині апеляційної скарги заялено до стягнення з Концерну «Міські теплові мережі» на користь Фізичної особи-підприємця Васильченко Олега Ігоровича судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 500,00 грн.

Згідно з частиною 4 пунктом 2 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача (скаржника).

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 4 026,00 грн. (а.с. 77) покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Васильченко Олега Ігоровича на рішення Господарського суду Запорізької області від 30.10.2023 у справі №908/2657/23 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області області від 30.10.2023 у справі №908/2657/23 - залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду лише у випадках, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв