ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року Справа № 903/91/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуюча суддя Коломис В.В., суддя Крейбух О.Г. , суддя Миханюк М.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику представників сторін апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Коломойця Віктора Михайловича на рішення Господарського суду Волинської області від 03 квітня 2024 року (повний текст складено 08.04.2024) у справі № 903/91/24 (суддя Вороняк А.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта-7"

до Фізичної особи-підприємця Коломойця Віктора Михайловича

про стягнення 195 311,85 грн

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270 та частини 13 статті 8 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 03 квітня 2024 року у справі №903/91/24 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта-7" до Фізичної особи-підприємця Коломойця Віктора Михайловича про стягнення 195 311,85 грн задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Фізичної особи - підприємця Коломойця Віктора Михайловича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта-7" 192 868,03 грн, з них 178 995,52 грн основного боргу, 11 139,68 грн штрафу, 2732,83 грн - 3% річних, а також 2990,11 грн судового збору за подання позовної заяви.

У позові про стягнення 2443,82 грн - 3% річних - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, ФОП Коломоєць В.М. звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким провадження у справі закрити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення Господарським судом Волинської області норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.05.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Коломойця Віктора Михайловича на рішення Господарського суду Волинської області від 03 квітня 2024 року у справі №903/91/24. Встановлено позивачу строк для подання до суду відзиву на апеляційну скаргу та доказів надсилання (надання) апелянту копії відзиву та доданих до нього документів протягом 5 (п`яти) днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження, з урахуванням положень статті 263 Господарського процесуального кодексу України. Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абз.1 ч.10 ст.270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч.13 ст.8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз.2 ч.10 ст.270 ГПК України).

Враховуючи те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги підлягає здійсненню у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів, розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, дослідивши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 23 квітня 2009 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дельта-7" (орендодавець/позивач) та фізичною особою ОСОБА_1 (орендар/відповідач) було укладено договори №7 та №8 оренди торгового місця (далі договори, а.с.13-22), відповідно до умов яких, орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування торгове місце, площею 17,5 кв. м., яке знаходиться: ряд АДРЕСА_1 та ряд № НОМЕР_1 , місце №15 на території торгового комплексу ІНФОРМАЦІЯ_1 , який розташований за адресою: вул. Європейська,3, с. Рованці, Луцького району, Волинської області, Україна.

Згідно з п.1.2 договорів торговим місцем, що є предметом договору, являється площа з твердим покриттям, облаштована для встановлення металевої конструкції, магазину, палатки і здійснення продажу товарів (надання послуг).

Передача торгового місця, зазначеного у п.1.1 договору, здійснена до його підписання, що посвідчується підписами сторін під цим договором (п.1.3 договорів).

Відповідно до п 2.1 договорів, за користування торговим місцем орендар сплачує орендодавцю орендну плату у розмірі 20,00 грн за 1 кв. м., що становить 350,00 грн без ПДВ за один календарний місяць.

Орендна плата сплачується орендарем не пізніше 5 числа поточного місяця (п. 2.2 договорів).

Пунктом 2.3 договорів передбачено, що у випадку зростання інфляції, розмір орендної плати за кожен поточний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за той же місяць.

Орендар зобов`язується, зокрема, своєчасно вносити орендну плату та інші платежі; (п.3.1.2 договорів).

Згідно п. 4.1.1 договорів за порушення термінів сплати орендної плати, встановлених у п. 2.2 договору, орендар сплачує: за прострочення з 5-го до 15-го числа штраф у розмірі 10% від розміру орендної плати, визначеного пунктом 2.1 цього договору, за несплату після 15-го числа - штраф у розмірі 50% від розміру орендної плати, визначеного пунктом 2.1 цього договору.

Цей договір вступає в дію з 01.05.2009 та укладається до 01.05.2058 (п.5.1 договорів).

Відповідно до п.5.2 договорів, зміни та доповнення до договору вносяться шляхом підписання додаткових угод, які є невід`ємною частиною даного договору.

Дія договору припиняється внаслідок: закінчення терміну дії; дострокового розірвання. Цей договір може бути достроково розірваний за згодою Сторін. Сторона, що вирішила достроково розірвати договір, повідомляє іншу сторону не менше як за 30 календарних днів до дати розірвання (п.п. 5.4, 5.5 договорів).

Сторони домовилися, що до положень цього договору не застосовуються норми Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10 квітні 1992 року та Постанова КМУ від 04 жовтня 1995 року №86 "Про методику розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна" (п.5.10 договорів).

Договори підписані повноважними представниками сторін без будь-яких зауважень та заперечень.

ТОВ "Дельта-7" на виконання умов договорів оренди №№ 7,8 від 23.04.2009 було надано, а ФОП Коломойцем В.М. було прийнято у строкове платне користування торгові місця на території торгового комплексу "Новий ринок", що підтверджується підписами сторін на договорі.

Натомість, відповідач в порушення умов договору та взятих на себе зобов`язань оплату за користування об`єктом оренди здійснив частково, а саме: 10 000,00 грн на виконання договорів оренди торгового місця №№ 5,6,7,8 від 23.04.2009 (тобто по 2 500,00 грн по кожному договору), що підтверджується наявним в матеріалах справи прибутковим касовим ордером №407 від 15.06.2021.

Внаслідок таких неправильних дій відповідача останнім за період з 01.02.2010 по 31.07.2023 створена заборгованість з орендної плати в розмірі 90 168,93 грн, а саме:

- згідно договору №7: 89497,76 грн (91997,76 грн - 2500,00 грн = 89497,76 грн), де: 91997,76 грн - нарахована орендна плата за період з 01.07.2018 по 31.12.2023, 2500,00 грн - сплачена орендна плата 15.06.2021;

- згідно договору №8: 89497,76 грн (91997,76 грн - 2500,00 грн = 89497,76 грн), де: 91997,76 грн - нарахована орендна плата за період з 01.07.2018 по 31.12.2023, 2500,00 грн - сплачена орендна плата 15.06.2021.

При цьому, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду доказів на підтвердження добровільного погашення вказаної заборгованості відповідачем не подано; відсутні такі докази і в матеріалах справи.

Оскільки, як встановлено судами обох інстанцій, існує заборгованість відповідача перед позивачем, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 178 995,52 грн обгрунтовані, законні та, відповідно, правомірно задоволені судом першої інстанції на підставі ст.ст. 509, 525, 526, 759, 762 ЦК України.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, як з`ясовано судами, прострочення виконання грошового зобов`язання з боку відповідача має місце, апеляційний суд погоджується з місцевим господарським судом, що до стягнення підлягає лише 2732,83 грн відсотків річних. При цьому, у стягненні 2443,82 грн відсотків річних суд першої інстанції відмовив правомірно, оскільки їх нараховано та відповідно пред`явлено до стягнення безпідставно.

Пунктом п.4.1.1 договорів №№ 7,8 за порушення термінів сплати орендної плати, встановлених у п.2.2 договору, орендар сплачує: за прострочення з 5-го до 15-го числа штраф у розмірі 10% від розміру орендної плати, визначеного пунктом 2.1 цього договору, за несплату після 15-го числа - штраф у розмірі 50% від розміру орендної плати, визначеного пунктом 2.1 цього договору.

Оскільки матеріалами справи підтверджено неналежне виконання відповідачем умов договору та зважаючи, що п.4.1.1 договору передбачена майнова відповідальність, суд першої інстанції правомірно задоволив штраф в розмірі 11 139,68 грн.

Щодо тверджень відповідача про сплив позовної давності щодо стягнення боргу зі сплати орендної плати, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Згідно із ч.3 ст.264 Цивільного кодексу України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 23.12.2020 у справі №127/23910/14-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в червні 2021 року сплатив на користь орендодавця 10 000,00 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи прибутковим касовим ордером №407 від 15.06.2021. Враховуючи, що відповідач має у користуванні чотири торгові місця, дані кошти ТОВ "Дельта-7" були розподілені по кожному договору оренди в сумі по 2500,00 грн, що і було відображено останнім у розрахунках боргу по орендній платі.

Отже, враховуючи, що відповідачем проведено часткову оплату в червні 2021 року суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що має місце переривання перебігу строку позовної давності.

Також колегією суддів враховується, що відповідно до п.12 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVІD-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжувалися на строк дії такого карантину.

Пунктом 19 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Як вбачається, за захистом своїх порушених прав позивач звернувся з позовом до суду 26.01.2024. Отже, вимоги про стягнення заборгованості за договорами оренди в сумі 178 995,52 грн за період з 01.07.2018 по 31.12.2023 пред`явлено позивачем в межах передбаченого строку позовної давності.

При цьому, доводи скаржника про те, що до спірних правовідносин оренди повинні застосовуватися норми законодавства, які регулюють питання оренди земельних ділянок, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки орендодавцем надавалися відповідачу в користування торгові місця на своїй території (замощення, площадки, покриття, тощо).

Так, відповідно до п.1.2 договору, торговим місцем за договором являється площа з твердим покриттям, облаштована для розміщення металевої конструкції, магазину, палатки і здійснення продажу товарів (надання послуг). Тобто, предметом вказаних договорів виступає частина площі на території, відведеної для торгівельної діяльності, що призначена для встановлення відповідної конструкції, а не земельна ділянка, як зазначає відповідач.

Колегія суддів зазначає, що торгове місце не є земельною ділянкою у розумінні Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі", адже між власником землі та користувачем торгового місця не виникають правовідносини із землекористування.

Також безпідставними є доводи скаржника, що об`єкти оренди йому в користування не передавались, оскільки згідно п.1.3 договорів оренди передача торгового місця, зазначеного у п.1.1. цього договору, здійснена до його підписання, що засвідчується підписами сторін під цим договором.

Не беруться до уваги і посилання апелянта на відсутність його підпису на прибутковому касовому ордері №407 від 15.06.2021, оскільки згідно п.25 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №148 від 29.12.2017, приймання готівки в касу проводиться за прибутковим касовим ордером, підписаним головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником установи/підприємства. Наявність підпису особи, яка здійснила платіж готівкою, даним Положенням не передбачено.

Твердження апелянта, що готівкова оплата суперечить умовам договору не заслуговує на увагу, оскільки договором не встановлено якогось конкретного способу оплати, а зазначено обов`язок орендаря своєчасно вносити орендну плату (п.3.1.2. договору).

Щодо доводів скаржника, що провадження у даній справі підлягає закриттю на підставі п.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України з огляду на те, що договір з позивачем укладено фізичною особою ОСОБА_1 , а не Фізичною особою-підприємцем, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь - який юридичний спір та будь - яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

З даного приводу Європейський суд прав людини у параграфі 24 свого рішення від 20.07.2016 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питання, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Таким чином, поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Перелік категорій справ, що підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, визначено у статті 20 ГПК України.

Так, частиною 1 статті 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Вирішуючи питання предметної та суб`єктної юрисдикції цієї справи, колегія суддів зауважує, що питання поширення юрисдикції господарських судів на вирішення даної справи залежить як від з`ясування предмета і змісту правовідносин, так і від суб`єктного складу, у межах яких виник спір.

Відповідно до ст.4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

При вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 Господарського кодексу України.

Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом.

Отже, критеріями розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин. (Аналогічний висновок викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.03.2021 у справі №367/4695/20).

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 Цивільного кодексу України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право і дієздатністю, та не обмежує їх.

Набуття статусу ФОП не означає, що усі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, а спори з її участю належать до господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

За статтею 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. (Аналогічний висновок викладеній у постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі №916/122/20).

Як вже зазначалося вище, 23.04.2009 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дельта-7" та фізичною особою ОСОБА_1 (орендар/відповідач) було укладено договори №7 та №8 оренди торгового місця, згідно умов яких, орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування торгове місце, площею 17,5 кв. м., яке знаходиться: ряд АДРЕСА_2 , місце №15 на території торгового комплексу "Новий ринок", для встановлення металевої конструкції, магазину, палатки і здійснення продажу товарів (надання послуг).

Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 08.05.2024, отриманим судом, підтверджується факт проведення 24.11.1994 державної реєстрації ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця; основний вид діяльності 47.89 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами.

Станом на теперішній час підприємницька діяльність вказаної фізичної особи не припинена.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що об`єкт (тимчасова споруда для провадження підприємницької діяльності) використовувався відповідачем для господарських потреб, для чого між відповідачем та позивачем і було укладено договір, що є підставою позовних вимог в даній справі, апеляційний господарський суд зазначає, що за змістом спірних правовідносин, суб`єктним складом сторін спору, законодавством, що застосовується до даних правовідносин, цей спір є господарським, а відтак підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Волинської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Коломойця Віктора Михайловича залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 03 квітня 2024 року у справі №903/91/24 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженю.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Миханюк М.В.