ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2024 р. Справа№ 910/11294/23 (910/16838/23)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Остапенка О.М.

Пантелієнка В.О.

Секретар судового засідання: Смаголь А.О.

За участю представників учасників справи:

від ТОВ «ФК «Толкфін»: Свідло Є.В. за ордером серія АА № 1381890 від 12.12.2023;

від АТ «Укргазвидобування»: Собко О.В. за довіреністю № 2-931д від 18.12.2023;

від АТ «Укргазвидобування»: Малярчук Ю.Б. за довіреністю № 2-923д від 18.12.2023.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2024 у справі № 910/11294/23 (910/16838/23) (суддя Івченко А.М., повний текст рішення складено та підписано 03.04.2024)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін»

до Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

про стягнення заборгованості у розмірі 11 578 825,52 грн

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін»

до Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

про стягнення заборгованості у розмірі 10 914 499,29 грн

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін»

до Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

про стягнення заборгованості у розмірі 40 955 993,57 грн

в межах справи № 910/11294/23

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

30.10.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» (надалі також ТОВ «ФК «Толкфін»/позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Укргазвидобування» (надалі також АТ «Укргазвидобування»/відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 11 578 825,52 грн.

На обгрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» зазначає, що у зв?язку з простроченням виконання Акціонерним товариством «Укргазвидобування» підтвердженого остаточними судовими рішеннями у справі № 910/14422/15 зобов?язання по сплаті грошових коштів у розмірі 79 870 000,00 грн, існують правові підстави достягнення відповідних сум інфляційних втрат та 3% річних, право на отримання яких підтверджується остаточними судовими рішеннями у справі № 910/4596/22, однак, які не увійшли до предмету стягнення в межах такої справи, і наразі право на їх отримання, в силу приписів ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України, набуто Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» у відповідності до договору про відступлення прав вимоги № 08/09/23 від 08.09.2023.

15.12.2023 ТОВ «ФК «Толкфін» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до АТ «Укргазвидобування» про стягнення заборгованості у розмірі 10 914 499,29 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок прострочення виконання АТ «Укргазвидобування» підтвердженого остаточними судовими рішеннями у справі № 910/14422/15 зобов?язання по сплаті на користь ТОВ «Інтер Вей Капітал» грошових коштів у загальному розмірі 20 048 464,11 грн, відбулось знецінення таких коштів та унеможливлення їх витрачання/отримання з них доходу, а отже існують правові підстави для поновлення порушених у зв?язку з цим прав, шляхом стягнення визначених ст. 625 Цивільного кодексу України нарахувань, право отримання яких, у відповідності до приписів ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України, було набуто ТОВ «ФК «Толкфін» відповідно до договору про відступлення прав вимоги № 08/09/23 від 08.09.2023.

Також, 15.12.2023 ТОВ «ФК «Толкфін» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до АТ «Укргазвидобування» про стягнення заборгованості у розмірі 40 955 993,57 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що внаслідок прострочення виконання АТ «Укргазвидобування» підтверджених остаточними судовими рішеннями у справі № 910/18618/17 зобов?язань по сплаті на користь ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» грошових коштів у загальному розмірі 95 802 739,73 грн, відбулось знецінення таких коштів та унеможливлення їх витрачання/отримання з них доходу, а відтак, існують правові підстави для поновлення порушених у зв?язку з цим прав шляхом стягнення визначених ст. 625 Цивільного кодексу України нарахувань, право отримання яких, у відповідності до приписів ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України, було набуто ТОВ «ФК «Толкфін» на підставі договору про відступлення прав вимоги № 27/09/23 від 27.09.2023.

24.01.2024 до Господарського суду міста Києва від ТОВ «ФК «Толкфін» надійшла заява про об`єднання справ в одне провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2024 задоволено заяву позивача про об`єднання справ в одне провадження; об`єднано в одне провадження справи № 910/11294/23 (910/16838/23), № 910/11294/23 (910/19160/23), № 910/11294/23 (910/19179/23), присвоївши номер справи № 910/11294/23 (910/16838/23).

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2024 у справі № 910/11294/23 (910/16838/23) (суддя Івченко А.М., повний текст рішення складено та підписано 03.04.2024) позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» до Акціонерного товариства «Укргазвидобування» про стягнення заборгованості у розмірі 11 578 825,52 грн задоволено повністю; стягнуто з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» інфляційні втрати у розмірі 5 913 526,06 грн, 3% річних у розмірі 5 665 299,46 грн та судовий збір у розмірі 138 945,91 грн; позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» до Акціонерного товариства «Укргазвидобування» про стягнення заборгованості у розмірі 10 914 499,29 грн задоволено повністю; стягнуто з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» інфляційні втрати у розмірі 8 221 963,10 грн, 3% річних у розмірі 2 692 536,19 грн та судовий збір у розмірі 130 973,99 грн; позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» до Акціонерного товариства «Укргазвидобування» про стягнення заборгованості у розмірі 40 955 993,57 грн задоволено частково; стягнуто з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» інфляційні втрати у розмірі 28 271 470,15 грн, 3% річних у розмірі 8 539 253,66 грн та судовий збір у розмірі 441 728,68 грн; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судове рішення прийнято з посиланням на приписи ст. 173, 202 Господарського кодексу України (надалі ГК України), ст. 75 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України), ст.ст. 11, 509, 510, 512, 513, 514, 516, 530, 598, 599, 625 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) та мотивоване тим, що відповідачем не було належним чином (у визначені строки) виконано взятих на себе грошових зобов?язань, правомірність та необхідність безумовного виконання яких була підтверджена судовими рішеннями у справах № 910/14422/15, № 910/18618/17 та № 910/4596/22, і відповідне порушення мало триваючий характер.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням, Акціонерне товариство «Укргазвидобування» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2024 у справі № 910/11294/23 (910/16838/23) в частині задоволення позову та стягнення з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» інфляційних втрат у розмірі 5 913 526,06 грн, 3% річних у розмірі 5 665 299,46 грн та судового збору у розмірі 138 945,91 грн; у цій частині прийняти нове судове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» у задоволенні позовних вимог про стягнення з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» інфляційних втрат у розмірі 5 913 526,06 грн, 3% річних у розмірі 5 665 299,46 грн та судового збору у розмірі 138 945,91 грн.

Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2024 у справі № 910/11294/23 (910/16838/23) в частині задоволення позову та стягнення з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» інфляційних втрат у розмірі 8 221 963,10 грн, 3% річних у розмірі 2 692 536,19 грн та судового збору у розмірі 130 973,99 грн; у цій частині прийняти нове судове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» у задоволенні позовних вимог про стягнення з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» інфляційних втрат у розмірі 8 221 963,10 грн, 3% річних у розмірі 2 692 536,19 грн та судового збору у розмірі 130 973,99 грн;

скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2024 у справі № 910/11294/23 (910/16838/23) в частині задоволення позову та стягнення з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» інфляційних втрат у розмірі 28 271 470,15 грн, 3% річних у розмірі 8 539 253,66 грн та судового збору у розмірі 441 728,68 грн; у цій частині прийняти нове судове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» у задоволенні позовних вимог про стягнення з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» інфляційних втрат у розмірі 28 271 470,15 грн, 3% річних у розмірі 8 539 253,66 грн та судового збору у розмірі 441 728,68 грн;

залишити без змін рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2024 у справі № 910/11294/23 (910/16838/23) у частині відмови Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Укргазвидобування» зазначає, що на час ухвалення оскаржуваного рішення, вже існувало та існує рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2022 у справі № 910/4596/22, яке набрало законної сили та яким з АТ «Укргазвидобування» на користь ТОВ «Інтер Вей Капітал» (правонаступник ТОВ «Фінансова компанія «Толкфін») вже стягнуто три проценти річних у розмірі 10 450 934,79 грн та інфляційні втрати у розмірі 102 736 781,00 грн за період з 01.01.2015 по 22.09.2021 у зв?язку з простроченням повернення кредиту в сумі 79 870 000,00 грн, а отже, місцевий господарський суд мав закрити провадження про стягнення інфляційних втрат у розмірі 5 913 526,06 грн та 3% річних 5 565 299,46 грн, однак суд не розглянув клопотання відповідача про закриття провадження у справі 910/11294/23 (910/16838/23) у цій частині позовних вимог на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України, п. 2 ч. 1 ст. 175 ГПК України, яке було заявлене у відзиві на позовну заяву.

Крім того, скаржник посилається на те, що суд першої інстанції неправомірно визнав за можливе стягнути з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати, які нараховані не на основний борг, а на 3% річних та інфляційні втрати.

Також, АТ «Укргазвидобування» посилається на те, що у відзиві на позовну заяву останнє заявило про застосування строку позовної давності на позов про стягнення 11 578 825,52 грн, проте місцевим господарським судом не наведено жодних мотивів відхилення такої заяви.

До того ж, на переконання скаржника, недійсними є вимоги, які є предметом договору про відступлення права вимоги № 27/09/23 від 27.09.2023 та договору про відступлення права вимоги № 08/09/23 від 08.09.2023, оскільки зобов?язання АТ «Укргазвидобування» за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390/1 від 30.09.2013, кредитним договором № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 та договором застави майнових прав № ВКЛ-2022390/S-1 від 29.08.2013 припинені виконанням.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

20.05.2024 через систему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» надійшли пояснення, згідно з якими останнє просить суд, відмовити у задоволенні апеляційної скарги з огляду на її необґрунтованість.

03.06.2024 через систему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» надійшли пояснення, відповідно до яких позивач просить суд, відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

04.06.2024 через систему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства «Укргазвидобування» надійшли письмові пояснення, згідно з якими останнє просить суд, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2024 у справі № 910/11294/23 (910/16838/23) та прийняти нове судове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» у задоволенні позовних вимог; витрати Акціонерного товариства «Укргазвидобування» по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін».

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 22.04.2024 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» передано для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Остапенко О.М; Пантелієнко В.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.04.2024 у справі № 910/11294/23 (910/16838/23) відкрито апеляційне провадження у даній справі за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2024 у справі № 910/11294/23 (910/16838/23); розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2024 у справі № 910/11294/23 (910/16838/23) призначено на 22.05.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.05.2024 у справі № 910/11294/23 (910/16838/23) відмовлено у прийнятті до розгляду пояснень Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін», які надійшли до суду 20.05.2024.

Іншою ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.05.2024 у справі № 910/11294/23 (910/16838/23) оголошено перерву у даній справі до 05.06.2024; зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» завчасно, а саме до 03.06.2024 (включно), через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду (канцелярію суду) надати письмові відповіді на питання представника Акціонерного товариства «Укргазвидобування», які були озвучені у судовому засіданні 22.05.2024, а також пояснення щодо строку позовної давності; запропоновано Акціонерному товариству «Укргазвидобування» завчасно, а саме до 03.06.2024 (включно), через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду (канцелярію суду) надати письмові пояснення щодо обставин справи.

Явка представників учасників справи

05.06.2024 у судове засідання з`явилися представники Акціонерного товариства «Укргазвидобування» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін».

Заяви/клопотання учасників справи

У судовому засіданні 05.06.2024 представник Акціонерного товариства «Укргазвидобування» заявив усне клопотання про витребування оригіналів договорів про відступлення права вимоги № 27/09/23 від 27.09.2023 та № 08/09/23 від 08.09.2023.

Головуючим суддею (суддею-доповідачем) у судовому засіданні 05.06.2024 на обговорення ставиться питання про можливість задоволення усного клопотання Акціонерного товариства «Укргазвидобування» про витребування оригіналів договорів про відступлення права вимоги № 27/09/23 від 27.09.2023 та № 08/09/23 від 08.09.2023.

05.06.2024 у судовому засіданні представники Акціонерного товариства «Укргазвидобування» підтримали вищевикладене усне клопотання та просили його задовольнити.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» у судовому засіданні 05.06.2024 заперечував проти задоволення усного клопотання Акціонерного товариства «Укргазвидобування» про витребування оригіналів договорів про відступлення права вимоги № 27/09/23 від 27.09.2023 та № 08/09/23 від 08.09.2023 та просив відмовити у його задоволенні.

За наслідками розгляду, постановлено ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 у справі № 910/11294/23 (910/16838/23), якою залишено без розгляду усне клопотання Акціонерного товариства «Укргазвидобування» про витребування оригіналів договорів про відступлення права вимоги № 27/09/23 від 27.09.2023 та № 08/09/23 від 08.09.2023.

Позиції учасників справи

У судовому засіданні 05.06.2024 представники Акціонерного товариства «Укргазвидобування» підтримали доводи апеляційної скарги з підстав викладених у ній та просили її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2024 у справі № 910/11294/23 (910/16838/23) скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» у задоволенні позовних вимог.

05.06.2024 у судовому засіданні представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2024 у справі № 910/11294/23 (910/16838/23) - без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Стосовно позовів ТОВ «ФК «Толкфін» до АТ «Укргазвидобування» про стягнення заборгованості у розмірі 11 578 825,52 грн та у розмірі 10 914 499,29 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. (правонаступником якого у частині стягнення заборгованості є Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал») до Публічного акціонерного товариства Укргазвидобування» про стягнення коштів, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2021, позов було задоволено частково та, зокрема, стягнуто з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» 79 870 000,00 грн основного боргу за тілом кредиту, 20 048 464,11 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 14 731 091,51 грн трьох процентів річних, 92 169 980,00 грн інфляційних втрат, 31 980,14 грн судового збору.

23.09.2021 АТ «Укргазвидобування» перерахувало на користь ТОВ «Інтер Вей Капітал» грошові кошти у загальному розмірі 206 851 515,76 грн з призначенням платежу: сплата основного боргу, пені, 3% річних, інфляційних втрат, судового збору згідно постанови Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2021 у справі №910/14422/15, що підтверджується платіжною інструкцією №438323 від 23.09.2021.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.02.2022 у справі №910/14422/15 постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 в частині задоволення позовних вимог про стягнення 79 870 000,00 грн основного боргу за тілом кредиту та 20 048 464,11 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту залишено без змін.

Позивач зазначає, що вказаними остаточними судовими рішеннями було підтверджено існування грошового зобов`язання АТ «Укргазвидобування» по сплаті тіла кредиту у розмірі 79 870 000,00 грн, яке мало бути виконано до 31.12.2014, та сплаті суми пені у розмірі 20 048 464,11 грн, нарахованої за період прострочення сплати тіла кредиту з 01.01.2015 по 30.06.2015, однак їх погашення відбулось лише 23.09.2021, у зв`язку з чим існують правові підстави для стягнення визначених ст. 625 Цивільного кодексу України нарахувань у вигляді інфляційних втрат та 3% річних за період допущеного відповідачем прострочення по оплаті наведених коштів, а саме: в частині тіла кредиту - з 01.01.2015 по 22.09.2021; в частині пені - з 01.07.2015 по 22.09.2021.

До того ж, позивач вказує на те, що частина інфляційних втрат та 3% річних, які підлягають оплаті за прострочення по поверненню тіла кредиту у період з 01.01.2015 по 22.09.2021, вже була стягнута в судовому порядку.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 18.10.2022 у справі №910/4596/22 було, зокрема, стягнуто з АТ «Укргазвидобування» на користь ТОВ «Інтер Вей Капітал» 3% річних у розмірі 10 450 934,79 грн та інфляційні втрати у розмірі 102 736 781,00 грн, нараховані за період з 01.01.2015 по 22.09.2021 від суми тіла кредиту (таке судове рішення у вказаній частині залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 та постановою Верховного Суду від 25.04.2023).

Водночас, як зазначає позивач, внаслідок помилки попри визначення в межах заявлених у такій справі вимог періоду обрахунку інфляційних втрат та 3% річних за весь період прострочення (з 01.01.2015 до 22.09.2021) фактичні суми до стягнення були заявлені у менших розмірах, ніж підлягають нарахуванню за вказаний період, у зв`язку з чим замість 3% річних у розмірі 16 116 234,25 грн було стягнуто лише 10 450 934,79 грн, а замість інфляційних втрат у розмірі 108 650 307,06 грн було стягнуто лише 102 736 781,00 грн.

Отже, за позовами ТОВ «ФК «Толкфін» до АТ «Укргазвидобування» про стягнення заборгованості у розмірі 11 578 825,52 грн та у розмірі 10 914 499,29 грн позивач вказує на наявність правових підстав для стягнення:

- інфляційних втрат у розмірі 5 913 526,06 грн та 3% річних у розмірі 5 665 299,46 грн, нарахованих за прострочення сплати грошових коштів у розмірі 79 870 000,00 грн (тіла кредиту) у період з 01.01.2015 до 22.09.2021, які становлять різницю між вже стягнутими в межах справи №910/4596/22 сумами та фактичними нарахуваннями, що підлягають оплаті за вказаний період прострочення;

- інфляційних втрат у розмірі 8 221 963,10 грн та 3% річних у розмірі 2 692 536,19 грн, нарахованих за прострочення сплати грошових коштів у розмірі 20 048 464,11 грн (суми пені) у період з 02.04.2017 по 22.09.2021,

право вимоги оплати яких набуто ТОВ «ФК «Толкфін» на підставі укладеного 08.09.2023 з ТОВ «Інтер Вей Капітал» договору № 08/09/23 про відступлення прав вимоги.

Стосовно позову ТОВ «ФК «Толкфін» до АТ «Укргазвидобування» про стягнення заборгованості у розмірі 40 955 993,57 грн.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2019 у справі №910/18618/17, серед іншого, стягнуто з ПАТ «Укргазвидобування» на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор» 3% річних за прострочення повернення суми кредиту, нарахованих за період з 08.06.2015 по 03.08.2017 у розмірі 9 702 739,73 грн та інфляційні втрати, нараховані за період прострочення з повернення суми кредиту з 01.01.2015 по 31.07.2017 у розмірі 86 100 000,00 грн.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №910/18618/17 зазначена вище постанова суду апеляційної інстанції у наведеній частині була залишена без змін.

Так, погашення зобов`язання АТ «Укргазвидобування» по сплаті 3% річних у розмірі 9 702 739,73 грн та інфляційних втрат у розмірі 86 100 000,00 грн відбулось протягом періоду з 16.10.2019 по 14.09.2023: частково за рахунок примусового стягнення коштів (16.10.2019 4 231 811,42 грн; 17.10.2019 46 597 067,52 грн; 18.10.2019 716 098,36 грн; 22.10.2019 84 845,96 грн; 23.10.2019 3 280 962,62 грн; 24.10.2019 2 110 634,89 грн; 14.05.2020 15 256 452,18 грн; 28.06.2023 1 103 073,24 грн); частково добровільною сплатою (21.06.2023 20 785 638,43 грн; 28.06.2023 110 509,96 грн; 14.09.2023 991 405,15 грн); частково шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог (04.08.2023 534 240,00 грн), що підтверджується відповідними платіжним інструкціями, банківськими виписками та ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 у справі №910/18618/17.

Як зазначає позивач, вказаними остаточними судовими рішеннями було підтверджено існування грошового зобов`язання АТ «Укргазвидобування» по сплаті 3% річних у розмірі 9 702 739,73 грн, нарахованих за період з 08.06.2015 по 03.08.2017 та інфляційних втрат у розмірі 86 100 000,00 грн, нарахованих за період з 01.01.2015 по 31.07.2017, однак їх повне погашення відбулось лише 14.09.2023, у зв`язку з чим існують правові підстави для стягнення визначених ст. 625 Цивільного кодексу України нарахувань у вигляді інфляційних втрат та 3% річних за період допущеного відповідачем прострочення по оплаті наведених коштів.

Таким чином, за позовом ТОВ «ФК «Толкфін» до АТ «Укргазвидобування» про стягнення заборгованості у розмірі 40 955 993,57 грн позивач вказує на наявність правових підстав для стягнення:

- інфляційних втрат у розмірі 31 755 307,30 грн, нарахованих за прострочення сплати грошових коштів у загальному розмірі 95 802 739,73 грн у період з серпня 2017 року по серпень 2023 року;

- 3% річних у розмірі 9 200 686,27 грн, нарахованих за прострочення сплати грошових коштів у загальному розмірі 95 802 739,73 грн у період з 04.08.2017 до 13.09.2023,

право вимоги оплати яких набуто ним на підставі укладеного 27.09.2023 з ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» договору №27/09/2023 про відступлення прав вимоги.

За результатами розгляду позовних заяв, місцевим господарським судом прийнято судове рішення, яке наразі оскаржується в апеляційному порядку.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду розглянувши матеріали справи, заслухавши думку представників Акціонерного товариства «Укргазвидобування» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін», обговоривши доводи апеляційної скарги, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини даної господарської справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при постановленні оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Укргазвидобування» не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

В силу ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Приписами ст.ст. 11, 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Статтею 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

При цьому, за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум.

Необхідно зазначити, що у даному випадку, матеріалами справи підтверджується, що відповідачем не було належним чином (у визначені строки) виконано взятих на себе грошових зобов`язань, правомірність та необхідність безумовного виконання яких була підтверджена судовими рішеннями у справах №910/14422/15, №910/18618/17 та №910/4596/22, і відповідне порушення мало триваючий характер.

До того ж, суми відповідних зобов`язань, строки настання їх виконання та, відповідно, порушення відповідача щодо невиконання їх у встановлені строки встановлено судовими рішеннями у наведених справах, що набрали законної сили, а відтак набули статусу остаточних, у зв`язку з чим згідно приписів ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягають повторному доведенню.

Крім того, сторонами не заперечуються дати фактичного виконання відповідачем підтверджених такими судовими рішеннями зобов`язань сплати відповідних сум на користь кредитора.

Відтак, є належним чином підтвердженими обставини щодо триваючого характеру невиконання АТ «Укргазвидобування» власних грошових зобов`язань, а саме:

- по сплаті грошових коштів у розмірі 79 870 000,00 грн (тіла кредиту, стягнутого в межах справи №910/14422/15) протягом періоду з 01.01.2015 до 22.09.2021;

- по сплаті грошових коштів у розмірі 20 048 464,11 грн (суми пені, стягнутої в межах справи №910/14422/15) протягом періоду з 02.04.2017 по 22.09.2021;

- по сплаті грошових коштів у загальному розмірі 95 802 739,73 грн (сум інфляційних втрат та 3% річних, стягнутих в межах справи №910/18618/17) протягом періоду з 04.08.2017 до 13.09.2023,

що по суті є простроченням виконання відповідних грошових зобов`язань.

Положеннями ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи доводи та заперечення учасників справи стосовно застосування даної норми до спірних правовідносин (прострочених зобов?язань відповідача), колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, відступаючи від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20.01.2016 у справі № 6-2759ц15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати приписи про цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов?язання (ст. 625 ЦК України)), а також від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15 (про те, що стаття 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов?язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин), виснувала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов?язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов?язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов?язань (пункт 45 постанови).

За змістом ст.ст. 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов?язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов?язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов?язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв?язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21).

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункти 17, 18, 26, 28; № у ЄДРСР 73469624), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункти 21, 22, 25, 42, 45; № у ЄДРСР 74838873), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (№ у ЄДРСР 82997465)).

Отже, сталим є висновок про те, що для застосування визначеної ст. 625 ЦК України цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних необхідним є виключно існування грошового зобов?язання (обов`язку сплатити кошти) та його прострочення, в той час, як правова природа відповідних коштів (правова підстава виникнення обов`язку з їх оплати) не має значення.

Необхідно зазначити, що вищезазначений правовий висновок по суті кореспондується із правовою природою такого економічного явища як інфляція, визначення індексів якої, тобто, показника зміни рівня цін на товари і послуги, і дає змогу приведення суми коштів за період допущеного прострочення по її сплаті до рівня цін на момент фактичної оплати.

Більш того, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 викладено правовий висновок про те, що при розрахунку інфляційних втрат у зв?язку з простроченням боржником виконання грошового зобов?язання до цивільних відносин за аналогією закону підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 № 265, а також визначений порядок нарахування інфляційних втрат у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу (пункти 25 - 29 такої постанови).

При цьому, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов?язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У кредитора, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов?язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення (п. 23 постанови Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19).

Також, об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19 було наведено формулу за якою можна розрахувати інфляційні втрати: «Х» * «i-1» - 100 грн. = «ЗБ», де «Х» - залишок боргу на початок розрахункового періоду, «i-1» - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а «ЗБ» - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць («ЗБ» відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду («ЗБ») перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100%.

Таким чином, виходячи з наведеної об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19 методики розрахунку інфляційних втрат слід констатувати, що розрахунок інфляційних збитків за поточний період без урахування інфляційної складової основного боргу за попередній місяць порушує принципи індексації доходів населення, визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 та Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженого наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 № 265, з дотриманням певної математичної послідовності розрахунку, закладеної у цих нормативних актах.

З наведеного (суті поняття інфляції та методики її розрахунку) і випливає застосування її індексу до будь-якого грошового зобов?язання безвідносно до правової природи його виникнення, адже не важливо у зв?язку з яким цивільно-правовим фактом у боржника виник обов`язок сплатити певну суму коштів вона втрачає свою купівельну спроможність за час прострочення по її оплаті, що в т.ч. стосується і підтверджених судовими рішеннями визначених сум інфляційних втрат, 3% річних, інших будь-яких нарахувань на певну дату, які втрачають свій вартісний показник за період зволікання (прострочення) боржника з їх оплати.

Тобто, в силу соціально-економічних чинників в країні за проміжок часу з визначеної правочином чи законом дати виконання обов`язку по дату фактичного його виконання, зокрема, при значному проміжку часу між ними, купівельна спроможність одиниці національної валюти (можливість придбати певний товар, послугу, роботи тощо) знижується, на вирівнювання чого і направлена норми ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відтак, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що в межах спірних правовідносин існують правові підстави для застосування до АТ «Укргазвидобування» цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних за допущенне ним прострочення по сплаті належних кредитору коштів, обов`язок оплати яких було підтверджено остаточними судовими рішеннями у справах № 910/14422/15, № 910/18618/17 та № 910/4596/22.

При цьому, з огляду на наявні в матеріалах справи докази, судом апеляційної інстанції відхиляється посилання скаржника на порушення місцевим господарським судом положень ст. 231 ГПК України щодо не закриття провадження у справі № 910/11294/23 (910/16838/23) в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 5 913 526,06 грн та 3% річних у розмірі 5 565 299,46 грн з підстав існування вже судового рішення у справі № 910/4596/22, яким вже було стягнуто інфляційні втрати та 3% річних у зв?язку з простроченням повернення тіла кредиту у розмірі 79 870 000,00 грн.

Так, із судових рішень у справі № 910/4596/22 вбачається, що предметом розгляду такої справи було стягнення інфляційних втрат та 3% річних, за прострочення по сплаті коштів у розмірі 79 870 000,00 грн (тіло кредиту) з посиланням на їх загальний період нарахування з 01.01.2015 по 22.09.2021.

Разом з тим, первісно було заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 80 612 791,00 грн та 3% річних у розмірі 10 450 934,79 грн, нараховані за період з 01.01.2015 по 12.05.2019, а в послідуючому, при збільшенні розміру позовних вимог було визначено про заявлення до стягнення інфляційні втрати у розмірі 102 736 781,00 грн та 3% річних у розмірі 10 450 934,79 грн, нараховані за період з 01.01.2015 по 22.09.2021.

Як зазначає позивач, при збільшенні розміру позовних вимог у справі № 910/4596/22 було допущено технічні помилки та описки при визначенні відповідних сум інфляційних втрат та 3% річних, у зв?язку з чим мало місце зазначення фактичного періоду їх обрахунку з 01.01.2015 по 22.09.2021, однак відповідні суми таких нарахувань були визначені в меншому значенні, ніж підлягають нарахуванню за загальний період прострочення, у зв?язку з чим фактичним предметом розгляду у такій справі стала лише частина обов`язкових до оплати відповідачем згідно з ст. 625 ЦК України нарахувань у вигляді інфляційних втрат та 3% річних, які підлягають обрахунку за загальний період допущеного ним прострочення по сплаті коштів у розмірі 79 870 000,00 грн.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду зазначає, що вищевказані доводи позивача підтверджуються розрахунком інфляційних втрат та 3% річних за період допущеного порушення виконання грошового зобов?язання по сплаті коштів у розмірі 79 870 000,00 грн з 01.01.2015 по 22.09.2021, суми яких за вказаний період становлять: 108 650 307,06 грн - інфляційні втрати та 16 116 234,25 грн - 3% річних, за наслідками перевірки якого вбачається, що він є арифметично вірним.

Отже, різниця між такими сумами та сумами, що були предметом розгляду справи № 910/4596/22, а саме: інфляційні втрати у розмірі 5 913 526,06 грн (108 650 307,06 грн - 102 736 781,00 грн) та 3% річних у розмірі 5 665 299,46 грн (16 116 234,25 грн - 10 450 934,79 грн), і становить предмет вирішення даної справи.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що визначення в рішенні Господарського суду міста Києва від 18.10.2022 у справі № 910/4596/22 розрахунку заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3% річних як такого, що є обґрунтованим та арифметично вірним, не свідчить про вирішення в межах такої справи спору про стягнення залишку відповідних нарахувань у загальний період, стягнення яких є предметом даної справи, адже очевидним є висновок про правомірність заявлення до стягнення меншої суми, ніж могла бути заявлена виходячи із загального періоду прострочення.

Відтак, виключно той факт, що загальний період обрахунку інфляційних та 3% річних у даній справі і у справі № 910/4596/22 однаковий, не є підставою для висновку про існування в межах спірних правовідносин таким, що набрало законної сили, рішення у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 5 913 526,06 грн та 3% річних у розмірі 5 565 299,46 грн за простроченням повернення тіла кредиту у розмірі 79 870 000,00 грн, адже по суті має місце відокремлення стягнення загальних сум інфляційних втрат та 3% річних, які підлягають сплаті за весь період прострочення, на два окремих позовних провадження, що не є заборонено.

До того ж, такі обставини свідчать про існування в межах спірних правовідносин остаточного судового рішення про підтвердження існування обов`язку АТ «Укргазвидобування» по сплаті інфляційних втрат та 3% річних за простроченням повернення тіла кредиту у розмірі 79 870 000,00 грн у період з 01.01.2015 по 22.09.2021, що не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, посилання скаржника на порушення місцевим господарським судом приписів ст. 231 ГПК України, як і похідне від них твердження про порушення принципу правової визначеності, є необґрунтованим та не відповідає наявним у матеріалах справи доказам.

Доводи скаржника щодо невірності висновку місцевого господарського суду про те, що в межах спірних правовідносин існують правові підстави для застосування до АТ «Укргазвидобування» цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних, з посиланням на невідповідність його правовим висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 922/1715/22, від 12.03.2018 у справі № 914/712/16 та від 21.05.2019 у справі № 916/2889/13, колегією суддів Північного апеляційного господарського суду відхиляються, з огляду на наступне.

По-перше, як вірно було зазначено місцевим господарським судом, такі постанови жодним чином не нівелюють зазначеної вище чинної та сталої, тим паче останньої на сьогоднішній день правової позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування визначеної ст. 625 ЦК України цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення будь-якого грошового зобов?язання (обов`язку сплатити кошти) безвідносно до його правової природи виникнення (правової природи відповідних коштів) - постанова від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21. В тому числі, в сукупності з правовою природою інфляції та методикою її обрахунку, викладеною в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19.

До того ж, в постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Отже, враховуючи, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст. 625 ЦК України, викладена в постанові від 03.10.2023 у справ і№ 686/7081/21, була прийнята пізніше, то правові підстави для врахування раніше висловлених позиції відносно застосування такої норми, викладених в постановах Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 914/712/16 та від 21.05.2019 у справі № 916/2889/13, що по суті їй суперечать, відсутні.

По-друге, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 було відступлено від висновків касаційного суду у постановах від 21.05.2019 у справі № 916/2889/13 та від 14.01.2020 у справі № 924/532/19 про можливість розрахунку інфляційних збитків за поточний період без урахування інфляційної складової основного боргу за попередній місяць, оскільки це порушує принципи індексації доходів населення, визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 та Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженого наказом Державного комітету статистики України № 265 від 27.07.2007, з дотриманням певної математичної послідовності розрахунку, закладеної у цих нормативних актах (п. 42 такої постанови), що унеможливлює їх застосування в подальшій судовій практиці.

По-трете, викладена в постанові Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 922/1715/22 правова позиція щодо застосування норми ч. 2 ст. 625 ЦК України стосується відмінних обставин перебігу правовідносин, з яких виникли спори, а тому є не релевантною до даної справи, адже як вбачається із змісту такої постанови питання нарахування інфляційних та 3% річних в такій справі стосувалося невиконання відповідачем зобов?язання з поставки товару, у зв?язку з чим Верховний Суд у наведеній постанові зазначив: «Отже, прострочене основне зобов?язання відповідача у відповідних правовідносинах має товарний, а не грошовий характер.», та в послідуючому підтримав висновки судів першої та апеляційної інстанції про відмову в задоволені позову про стягнення відповідних нарахувань, відтак очевидним є неможливість застосування положень ст. 625 ЦК України у відмінних від грошових відносинах.

За наведених обставин, судом апеляційної інстанції відхиляються доводи скаржника щодо невідповідності висновку місцевого господарського суду стосовно правомірності застосування визначеної ст. 625 ЦК України цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних безвідносно до правової підстави виникнення обов`язку боржника сплати кошти на користь кредитора, яке було прострочено, правовим висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 922/1715/22, від 12.03.2018 у справі № 914/712/16 та від 21.05.2019 у справі № 916/2889/13, адже останні не можуть бути застосовані до спірних правовідносин з огляду на їх нерелевантність до спірних правовідносин, наявності відступу від них та невідповідність останній позиції Великої Палати Верховного Суду.

Крім того, щодо застосування місцевим господарським судом правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №910/3692/18, де було вказано на неправильне застосування судами попередніх інстанції норми ч. 2 ст. 625 ЦК України при мотивуванні відмови у задоволенні заявлених позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період прострочення по сплаті суми пені, раніше стягнутої судовим рішенням, а в частині інфляційних втрат на суму раніше визначених інфляційних втрат - безпосередню методику (формулу) обрахунку інфляційних втрат на суму боргу, яка враховує в розрахунку інфляцію на інфляцію, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

У такій постанові переглядаючи судові рішення Верховний Суд дійшов відповідного висновку з огляду на наступні обставини перебігу спірних правовідносин:

- позивач, маючи на свою користь судові рішення про стягнення сум основного боргу, 3% річних, інфляційних втрат, пені та судового збору, заявив до стягнення в межах справи № 910/3692/18 інфляційні втрати та 3% річних, нараховані на їх суми за період прострочення оплати з моменту набрання рішеннями законної сили по день примусового їх виконання;

- суд першої та апеляційної інстанції відмовили у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних на суми пені, інфляційних втрат, 3% річних та сум судового збору, з посиланням на помилковість позивачем застосування приписів ст. 625 ЦК України в цій частині;

- переглядаючи такі висновки судів попередніх інстанцій Верховний Суд вказав на їх невірність та скасував відповідні судові рішення з направленням справи на новий розгляд у відповідній частині, звернувши увагу при цьому на те, що: «судам слід було врахувати, що обов`язок зі сплати відповідачем суми боргу виник у нього не на підставі судових рішень, а з договорів, що були укладені між сторонами і умови яких відповідачем виконувалися неналежно. 58. Судовими рішеннями фактично тільки фіксується належна до стягнення сума боргу, однак, як вже зазначалося, наявність таких рішень не припиняє грошових зобов?язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України сум. 58.1. При цьому, оскільки нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов?язання, то і подальше застосування до таких сум наслідків передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України є правомірним. 59. За таких обставин, висновки судів у цій частині зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права і є помилковими, а доводи касаційної скарги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» обґрунтованими»;

- окрім того, Верховним Судом, з посиланням на правову позицію, висловлену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, було зазначено: « 56. З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов?язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов?язання та підстав виникнення відповідного боргу.».

За наведених обставин перебігу спірних правовідносин, з яких виник спір у справі № 910/3692/18, колегія суддів зазначає, що викладений в постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у такій справі висновок відносно правомірності заявлення до стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за прострочення по сплаті суми пені після набрання законної сили судовим рішенням щодо її стягнення, здійснений виключно з огляду на предмет спору у такій справі та відсутність правових підстав для виходу за межі позовних вимог, а той факт, що при здійсненні своїх висновків касаційний суд керувався в тому числі правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, відносно того, що судове рішення не змінює правової підстави виникнення зобов?язання, а відтак, і моменту його виникнення, свідчить про не обмеження висновками такої постанови Верховного Суду, права кредитора на нарахування передбаченої ст. 625 ЦК України компенсації за весь час прострочення оплати суми пені з моменту виникнення обов?язку боржника по її оплаті.

Близький за змістом правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц та 07.02.2024 у справі № 910/3831/22.

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-1, предмет якої було стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму прострочено грошового зобов?язання з відшкодування моральної шкоди, було вказано на те, що з набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов?язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов?язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що в рамках правовідносин відшкодування моральної шкоди є неможливим визначення її чіткого розміру за відсутності домовленості сторін про це або ж відповідного судового рішення, в той же час, сума пені чітко погоджена сторонами у відповідному правочині, а тому, для підтвердження її розміру не є необхідним отримання судового рішення.

Також, у постанові від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22, предметом якої було стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму безпідставно набутих коштів за період прострочення по їх поверненню, Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов?язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов?язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов?язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.».

До того ж, з наведеної постанови вбачається, що в межах такого спору обов`язок з повернення безпідставно набутих коштів виник в лютому 2019 року і з відповідного місяця позивачем здійснювалося нарахування заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3% річних, в той час як рішення про стягнення основного боргу - суми безпідставно набутих коштів, набрало законної сили лише 22.03.2021.

Отже, висновок місцевого господарського суду щодо правомірності застосування визначеної ст. 625 ЦК України цивільно-правової відповідальності в межах спірних правовідносин у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення відповідачем оплати підтверджених судовими рішеннями, які набрали законної сили, сум інфляційних втрат, 3% річних та пені є вірним, відповідає як сталій та актуальній практиці застосування норми ч. 2 ст. 625 ЦК України Великої Палати Верховного Суду, так і правовій суті призначення передбачених такою нормою нарахувань, які направлені на приведення прострочених боржником сум до їх рівнозначної ринкової купівельної спроможності на дату оплати.

Разом з тим, визначаючи момент з якого слід обраховувати передбачені нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування на суми прострочених інфляційних втрат, 3% річних та пені, колегія суддів звертається до висловленої в постанові Верховного Суду від 11.04.2019 у справі № 910/6543/18 правової позиції відносно того, що обов`язок сплати пені та 3% річних передбачено відповідно договором та статтею 625 ЦК України та не ставиться в залежність від пред`явлення письмової вимоги.

В силу ст. 11 ЦК України зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, згідно з ст. 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

У даному випадку, обов`язок по сплаті коштів за час невиконання якого позивачем нараховуються інфляційні втрати та 3% річних виник у відповідача на підставі умов відповідних кредитних договорів та норм чинного законодавства України (зокрема, ст.ст. 549-552, 625 ЦК України) в силу факту порушення ним взятих на себе грошових зобов`язань щодо своєчасно погашення своїх боргів.

Таким чином, відсутні правові підстави для висновку про те, що обов`язок по сплаті коштів в якості виконання зобов`язання зі сплати тіла кредиту, пені, інфляційних втрат чи 3% річних виник з рішення суду в розумінні положень ст. 11 ЦК України.

Разом з тим, приписами ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України унормовують, що інфляційні втрати та 3% річних підлягають оплаті боржником на вимогу кредитора.

Відтак, законодавцем було прив`язано момент настання обов`язку боржника по сплаті відповідних нарахування з моментом пред`явлення відповідної вимоги кредитором, і, відповідно, з вказаної дати він може вважатись таким, що прострочив виконання такого обов`язку.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази звернення до відповідача з окремою вимогою по сплаті сум 3% річних у розмірі 9 702 739,73 грн та інфляційних втрат у розмірі 86 100 000,00 грн, які стали предметом стягнення в межах справи №910/18618/17.

Проте, із судових рішень в такій справі вбачається, що звернення з позовом до суду про стягнення в т.ч. відповідних сум мало місце в жовтні 2017 року, а 26.10.2017 судом було порушено провадження у справі з розгляду таких вимог.

Отже, щонайменше 26.10.2017 АТ «Укргазвидобування» мало було бути обізнано про вимоги по сплаті 3% річних у розмірі 9 702 739,73 грн та інфляційних втрат у розмірі 86 100 000,00 грн, а тому, з 27.10.2017 відповідач є таким, що фактично прострочив виконання відповідних грошових зобов`язань.

Зазначене позивачем не було враховано, у зв`язку з чим необґрунтовано здійснено обрахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3% річних з моменту визначення сум за прострочення по оплаті яких здійснюється їх нарахування (03.08.2017).

При цьому, інші обов`язки по сплаті коштів, за несвоєчасне виконання яких в межах даної справи заявлено до стягнення інфляційні втрати та 3% річних (тіло кредиту, пеня), не обтяжені настанням обов`язку їх виконання з пред`явленням кредитором відповідних вимог, а відтак, позивачем правомірно здійснюється їх обрахунок з моменту настання обов`язку оплати (при цьому, суд враховує, що в частині нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму коштів у вигляді пені позивачем було самостійно враховано строки позовної давності).

Так, перевіривши викладені позивачем у позовах розрахунки сум 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням встановлених обставин перебігу спірних правовідносин, необхідно вказати про правомірність нарахованих позивачем сум: інфляційних втрат у розмірі 5 913 526,06 грн та 3% річних у розмірі 5 665 299,46 грн, нарахованими за прострочення сплати грошових коштів у розмірі 79 870 000,00 грн (тіла кредиту) у період з 01.01.2015 до 22.09.2021, які становлять різницю між вже стягнутими в межах справи №910/4596/22 сумами та фактичними нарахуваннями, що підлягають оплаті за вказаний період прострочення; інфляційних втрат у розмірі 8 221 963,10 грн та 3% річних у розмірі 2 692 536,19 грн, нарахованих за прострочення сплати грошових коштів у розмірі 20 048464,11 грн (суми пені) у період з 02.04.2017 по 22.09.2021.

Крім того, є вірно обрахованими суми інфляційних втрат та 3% річних за прострочення сплати грошових коштів у загальному розмірі 95 802 739,73 грн протягом періоду 27.10.2017 13.09.2023 у розмірах 28 271 470,15 грн та 8 539 253,66 грн, однак в іншій частині - інфляційні втрати у розмірі 3 483 837,15 грн та 3% річних у розмірі 661 432,61 грн, обраховані невірно, адже у період з 04.08.2017 по 26.10.2017 АТ «Укргазвидобування» не було таким, що прострочило виконання обов`язку по сплаті відповідних коштів.

Враховуючи вищевикладене, матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача обов`язку по сплаті визначених сум інфляційних втрат та 3% річних за триваюче невиконання власних грошових зобов`язання, розміри яких у визначених судом сумах ним не спростовані.

За змістом ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

В силу ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, з огляду на відсутність доказів існування обмежень на відступлення учасниками спірних правовідносин своїх прав як кредиторів, позивач, як новий кредитор, внаслідок укладення: з ТОВ «Інтер Вей Капітал» договору №08/09/23 про відступлення прав вимоги від 08.09.2023; з ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» договору №27/09/2023 про відступлення прав вимоги від 27.09.2023, та відповідно до ст.ст. 512, 513 ЦК України отримав право вимагати від відповідача сплати грошових коштів у вигляді інфляційних втрат та 3% річних за період порушення з боку останнього виконання взятих на себе грошових зобов`язань по сплаті підтверджених судовими рішеннями у справах №910/14422/15 та № 910/18618/17 коштів.

Водночас, доводи відповідача про недійсність відповідних правочинів відступлення, що було обґрунтовано відсутність зобов`язань АТ «Укргазвидобування», права вимоги по виконанню яких становили предмет відступлення, є необґрунтованими та спростовуються встановленими судами обставинами перебігу спірних правовідносин існуванням відповідних обов`язків по сплаті заявлених до стягнення коштів.

При цьому, положеннями статті 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Докази недійсності договорів про відступлення права вимоги також не подані відповідачем.

Оскільки, доказів того, що вказані договори визнано недійсними сторонами не надано, відтак суд виходить з встановленої ст. 204 ЦК України презумпції чинності правочину.

Щодо посилань скаржника на пропуск строків позовної давності та не вирішення цього питання місцевим господарським судом, слід зазначити таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а у відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України її перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Нормами ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Разом з тим, 02.04.2020 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно якого Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено на всій території України карантин з 12.03.2020.

Зазначений вище карантин постійно продовжувався і введені у зв?язку з ним заходи щодо продовження строків діяли до 01.07.2023.

Поряд з цим, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 № 2120-ІХ, який набрав чинності 17.03.2022, у зв?язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19, яким було визначено, що «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-1X, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.».

Отже, з огляду на введення на території України карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а послідуючому - у зв?язку з військовою агресією російської федерації проти України законодавцем було встановлено продовження строків позовної давності, а відтак, строки позовної давності, які не сплили станом на 02.04.2020 по сьогоднішній день є продовженими.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку предметом об`єднаної справи є стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за наступні періоди прострочення:

- за позовом про стягнення заборгованості у розмірі 40 955 993,57 грн (за прострочення виконання підтвердженого остаточними судовими рішеннями у справі № 910/18618/17 грошового зобов?язання по сплаті коштів у загальному розмірі 95 802 739,73 грн) - 3 серпня 2017 року;

- за позовом про стягнення заборгованості у розмірі 10 914 499,29 грн (за прострочення виконання підтвердженого остаточними судовими рішеннями у справі № 910/14422/15 грошового зобов?язання по сплаті коштів у розмірі 20 048 464,11 грн) - з 02.04.2017;

- за позовом про стягнення заборгованості у розмірі 11 578 825,52 грн (за прострочення по сплаті тіла кредиту у загальний період з 01.01.2015 по 23.09.2021, які не увійшли до предмету стягнення в межах справи № 910/4596/22) - фактично з 13.05.2019.

Разом з тим, щодо останнього позову колегія суддів вважає підтвердженим матеріалами справи посилання позивача на те, що залишок передбачених ст. 625 ЦК України нарахувань після розгляду справи №910/4596/22 був обумовлений тим, що первісно в межах такої справи було заявлено до стягнення інфляційні втрати та 3% річних не за весь період прострочення, а обраховані за період з 01.01.2015 по 12.05.2019, однак, вже при збільшенні розміру позовних вимог період обрахунку було визначено з 01.01.2015 по 22.09.2021, однак в силу технічних помилок при формуванні відповідної заяви про збільшення відповідні суми було визначено меншими, а тому заявлений в межах даної справи до стягнення залишок обраховано за період після 12.05.2019.

Таким чином, правові підстави для застосування наслідків пропуску строків позовної давності відсутні, адже визначені законодавцем строки на пред`явлення відповідних вимог позивачем не порушено.

За таких обставин, місцевий господарський суд належним чином дослідивши матеріали справи, дотримуючись норм процесуального та матеріального права, дійшов вірного висновку про задоволення позовів ТОВ «ФК «Толкфін» до АТ «Укргазвидобування» про стягнення заборгованості у розмірі 11 578 825,52 грн та у розмірі 10 914 499,29 грн та часткове задоволення позову ТОВ «ФК «Толкфін» до АТ «Укргазвидобування» про стягнення заборгованості у розмірі 40 955 993,57 грн.

При цьому, твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 20.03.2024 у справі № 910/11294/23 (910/16838/23) та у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Приписами статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, вважає апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2024 у справі № 910/11294/23 (910/16838/23) підлягає залишенню без змін.

Розподіл судових витрат

Судові витрати за подання даної апеляційної скарги, у відповідності до статті 129 ГПК України, судом покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2024 у справі № 910/11294/23 (910/16838/23) залишити без змін.

3. Справу № 910/11294/23 (910/16838/23) повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови складено та підписано 12.06.2024.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді О.М. Остапенко

В.О. Пантелієнко