РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.05.2024Справа № 910/6900/23

За позовом Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр»

до 1. Громадської організації «Смарт Сіті Хаб»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджітал Солюшнс»

про визнання недійсним договору

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Данилюк М.Д.

Представники учасників справи:

від позивача Шилін О.С., Алмаз В.В.;

від відповідачів Купайгородський Е.О.

В судовому засіданні 28.05.2024 року, відповідно до положень ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено представників позивача та відповідачів, що повне рішення буде складено 11.06.2024 року.

СУТЬ СПОРУ:

02 травня 2023 року до Господарського суду міста Києва від Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» (позивач) надійшла позовна заява № 303-1559 від 27.04.2023 року до Громадської організації «Смарт Сіті Хаб» (відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджітал Солюшнс» (відповідач-2), в якій викладені позовні вимоги, щоб в судовому порядку визнати договір про передачу права власності на торговельну марку повністю та передання всіх виключних та інших майнових прав інтелектуальної власності та торговельну марку від 03.03.2021 № 02/2021 недійсним повністю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний договір від 03.03.2021 року № 02/2021 за своїм змістом суперечить вимогам ст. 203, 215, 232 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність правових підстав для визнання його недійсним.

Відповідач-2 проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що (1) договір від 03.03.2021 року № 02/2021 укладений з дотриманням чинного законодавства; (2) позивачем не доведено порушення права позивача оскаржуваним договором.

У відповіді на відзив позивач проти доводів відповідача-2 заперечив, посилаючись на те, що доводи відповідача-2 не спростовують правомірність заявлених позовних вимог та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.05.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи № 910/6900/23 здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 06.06.2023 року.

В підготовчих засіданнях 06.06.2023 року та 13.07.2023 року судом оголошувалася перерва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.08.2023 року задоволено клопотання Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» про витребування доказів у справі № 910/6900/23; витребувано в Громадської організації «Смарт Сіті Хаб» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджітал Солюшнс» оригінал договору про передачу права власності на торговельну марку повністю та передання всіх виключних та інших майнових прав інтелектуальної власності та торговельну марку від 03.03.2021 року № 02/2021 для огляду в судовому засіданні, належним чином засвідчену копію цього договору до матеріалів справи; підготовче засідання відкладено на 19.09.2023 року.

В підготовчих засіданнях 19.09.2023 року, 17.10.2023 року, 24.10.2023 року та 28.11.2023 року судом оголошувалася перерва.

Згідно ч. 3 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Так, суд відмічає, що в підготовчому засіданні 24.10.2023 року судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 (тридцять) днів.

У зв`язку з перебуванням судді Коткова О.В. 19.12.2023 року у відпустці, підготовче засідання, призначене на 19.12.2023 року о 12:00 не відбулося, підготовче засідання призначено на 23.01.2024 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2024 року підготовче засідання відкладено на 07.03.2024 року.

В підготовчих засіданнях 07.03.2024 року та 12.03.2024 року судом оголошувалася перерва.

В підготовчому засіданні 12.03.2024 року судом було розглянуте та відхилене клопотання позивача про призначення експертизи. Відхиляючи наведене клопотання, суд виходив з того, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Дослідивши підстави заявленого клопотання про призначення експертизи, виходячи із наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що для з`ясування необхідних для вирішення даного спору обставин відсутні підстави для призначення відповідної судової експертизи.

Розглянувши заяву б/н від 22.01.2024 року «Про винесення окремої ухвали» Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» суд зазначає наступне.

У ч. 1 ст. 246 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Відповідно до ч. 2 ст. 246 Господарського процесуального кодексу України суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

Згідно з ч. 5 ст. 246 Господарського процесуального кодексу України в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.

З системного аналізу правових норм Господарського процесуального кодексу України вбачається, що чинним процесуальним законодавством не передбачено винесення окремої ухвали за клопотанням сторони у справі та відсутнє посилання на порядок і строки розгляду такого клопотання. Судом самостійно встановлюються наявність обставин та підстав для винесення окремої ухвали, що визначені ст. 246 Господарського процесуального кодексу України. В даному випадку, з огляду на предмет спору та матеріали справи, таких обставин та підстав суд не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про винесення окремої ухвали.

За ч. 4 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Так, в підготовчому засіданні 21.03.2024 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, яка занесена до протоколу судового засідання, та призначено справу № 910/6900/23 до судового розгляду по суті на 18.04.2024 року.

В судових засіданнях 18.04.2024 року та 14.05.2024 року судом оголошувалася перерва.

В судовому засіданні 28.05.2024 року представники позивача позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити позов. Представник відповідачів проти задоволення позову заперечив та просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач у позовній заяві, на виконання розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.04.2018 року № 706 «Про створення автоматизованої системи обліку оплати проїзду в міському пасажирському транспорті міста Києва незалежно від форм власності» КП ГІОЦ направлено лист від 19.07.2018 року № 303-2338 до Департаменту інформаційно-комунікаційних технологій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо погодження розробленого КП ГІОЦ дизайну транспортної картки. Додатком до вказаного листа були ескізи дизайну транспортної картки із графічним зображенням торговельної марки «KYIV SMART CARD».

29.10.2018 року між КП ГІОЦ (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємством "Пластик Карта" (постачальник) укладено договір поставки товару № 4489, відповідно до умов якого останнє зобов`язалося поставити позивачу товар - картки безконтактні за кодом ДК 021:2015 (СРV) "Єдиний закупівельний словник" - 3016000-8 Магнітні картки, згідно з наданими вимогами до дизайну та поліграфії, визначеним у додатку № 3 до цього договору.

Додаток № 3 до вказаного договору містить графічне зображення замовленої позивачем картки з позначенням "KYIV SMART CARD".

На виконання умов договору від 29.10.2018 року № 4489 постачальник виготовив та передав покупцю картки безконтактні MifarePlus S 2К (транспортні картки) з зображенням на кожній картці торговельної марки "KYIV SMART CARD", що підтверджується видатковими накладними та платіжними відомостями з операцій по рахунку за договором.

Розповсюдження цих транспортних карток КП ГІОЦ організувало через каси Київського метрополітену, швидкісного трамваю, програмно-технічні комплекси самообслуговування.

12.12.2018 року між КП ГІОЦ та Товариством з обмеженою відповідальністю "КНП Компані" укладено договір комісії № 4531, відповідно до умов якого останнє зобов`язалося за дорученням позивача вчинити від свого імені правочин з користувачами (пасажирами) щодо забезпечення реалізації транспортних карток та створення для користувачів (пасажирів) можливості в режимі реального часу отримати послугу оператора автоматизованої системи обліку оплати проїзду в міському пасажирському транспорті міста Києва з генерації електронних квитків та/чи транспортного ресурсу.

З відкритих джерел КП ГІОЦ стало відомо, що 08.11.2018 року ГО "Смарт сіті хаб" подало заявку №m2018 26247 про реєстрацію знака "KYIV SMART CARD" для послуг 36 та 45 класів МКТП. За заявкою №m2018 26247 проведені формальна та кваліфікаційна експертизи, під час яких заявлене до реєстрації позначення перевірялося на відповідність умовам надання правової охорони, визначених Законом України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" (в редакції, яка діяла станом на дату подання заявки).

За результатами кваліфікаційної експертизи заявки №m2018 26247 закладом експертизи 16.09.2020 року складено висновок про відповідність знаку умовам надання правової охорони. Висновок про відповідність знаку умовам надання правової охорони після затвердження Мінекономіки набуло статусу рішення про реєстрацію знаку (вих. № 98934/3M/20).

ГО "Смарт сіті хаб" на підставі заявки №m2018 26247 стало власником свідоцтва України № 288203 від 28.12.2020 року на торговельну марку "KYIV SMART CARD" щодо послуг 36 та 45 класів МКТП.

Вказані обставини стали підставою для звернення КП ГІОЦ з позовом до суду про визнання недійсним повністю свідоцтва України № 288203 від 28.12.2020 на торговельну марку "KYIV SMART CARD". На думку КП ГІОЦ вказане свідоцтво видане ГО "Смарт сіті хаб" внаслідок подання заявки з порушенням прав інших осіб (позивача у справі, який до 08.11.2018 року як оператор Департаменту інформаційно-комунікаційних технологій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вже використовував позначення "KYIV SMART CARD" шляхом нанесення на безконтактні транспортні картки відповідного зображення), що є підставою для визнання свідоцтва недійсним. Також позивач зазначав про те, що позначення за свідоцтвом України № 288203 є оманливим або таким, що може ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.08.2021 року у справі № 910/5316/21 КП ГІОЦ відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2022 року апеляційну скаргу КП ГІОЦ задоволено, рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2021 року у справі № 910/5316/21 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги КП ГІОЦ задоволено, визнано недійсним свідоцтво України № 288203 на торговельну марку "KYIV SMART CARD", видане ГО "Смарт сіті хаб" та зобов`язано ДП «Український інститут інтелектуальної власності» внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг про визнання недійсним свідоцтва України № 288203 на торговельну марку "KYIV SMART CARD" та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність».

Постановою Верховного Суду від 17.01.2023 року касаційну скаргу ГО "Смарт сіті хаб" задоволено, постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2022 року у справі № 910/5316/21 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Як зазначає КП ГІОЦ, судовий розгляд справи № 910/5316/21 триває.

В обґрунтування позовних вимог у даній справі КП ГІОЦ зазначає, що оскаржуваний договір від 03.03.2021 року № 02/2021 вчинений в результаті зловмисної домовленості ГО "Смарт сіті хаб" з ТОВ «Діджітал Солюшнс». На твердження КП ГІОЦ, договір від 03.03.2021 року № 02/2021 є підробленим з таких підстав: (1) договору від 03.03.2021 року № 02/2021 не існувало на момент відкриття провадження у справі № 910/5316/21; (2) у договорі від 03.03.2021 року № 02/2021 свідомо вказано недостовірну дату його укладення (03.03.2021 року), з метою введення суду в оману; (3) наявність сумнівів щодо того, чи справді договір від 03.03.2021 року № 02/2021 був підписаний 03.03.2021 року та час, коли на договір були нанесені підписи та печатки. Вказані обставини впливають на законні права та інтереси КП ГІОЦ щодо майнових прав на торговельну марку "KYIV SMART CARD", так і на права та інтереси ГО "Смарт сіті хаб" та ТОВ «Діджітал Солюшнс», які підробили договір від 03.03.2021 року № 02/2021 та ввели суд в оману. Договір від 03.03.2021 року № 02/2021 підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 203, 215, 232 Цивільного кодексу України, оскільки порушує майнові права КП ГІОЦ на торговельну марку "KYIV SMART CARD" у зв`язку з тим, що за договором від 03.03.2021 року № 02/2021 не настало реальних правових наслідків у вигляді передачі права власності на торговельну марку "KYIV SMART CARD" за свідоцтвом України № 288203, зареєстрованої за ГО "Смарт сіті хаб" та передачі всіх виключних та інших майнових прав інтелектуальної власності на торговельну марку ТОВ «Діджітал Солюшнс».

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 202 ЦК України).

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У статті 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний) правочин.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Визнання правочину недійсним визначено як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, необхідно встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (таку правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17).

Надаючи правову оцінку доводам позивача про укладення договору від 03.03.2021 року № 02/2021 (як вважає позивач) внаслідок зловмисної домовленості ГО "Смарт сіті хаб" з ТОВ «Діджітал Солюшнс», суд зазначає наступне.

Так, відповідно до частини першої статті 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Суд зауважує, що необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою відповідно до статті 232 Цивільного кодексу України є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Таким чином, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому немає значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 Цивільного кодексу України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

Критерій "зловмисності" не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в ухвалі від 28.05.2009 року у справі № 6-6639вов09 та Верховним Судом в постановах від 07.08.2019 року у справі № 753/7290/17 (провадження №61-11158св19) та від 02.10.2019 року у справі № 541/2700/16-ц (провадження №61-46787св18).

Верховний Суд України у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.10.2019 року у справі № 911/2129/17 зазначили, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Звертаючись із позовною заявою про визнання недійсним договору на підставі ст. 232 Цивільного кодексу України, позивач має довести наявність усіх ознак правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони, а суд має перевірити відповідність доводів позивача вимогам статті 232 Цивільного кодексу України і лише за наявності всіх ознак має підстави для визнання договору недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі № 912/2771/19.

Доводи про зловмисну домовленість ГО "Смарт сіті хаб" з ТОВ «Діджітал Солюшнс» не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та є лише припущеннями позивача. Посилаючись на наявність зловмисної домовленості між сторонами правочину, позивачем не обгрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами обставин щодо наявності умисного зговору між ГО "Смарт сіті хаб" та ТОВ «Діджітал Солюшнс» з метою отримання власної або обопільної вигоди.

З огляду на наведене у сукупності, посилання позивача на визначену ст. 232 Цивільного кодексу України підставу для визнання оспореного правочину недійсним, а саме: вчинення правочину у результаті зловмисної домовленості ГО "Смарт сіті хаб" та ТОВ «Діджітал Солюшнс» не знайшли свого підтвердження.

Що стосується посилань позивача на встановлені у справі № 910/5316/21 обставини, то суд зазначає, що за результатами нового розгляду постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2023 року апеляційну скаргу Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2021 року у справі № 910/5316/21 - без змін.

Зі змісту постанови Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2023 року вбачається, що залишаючи без змін рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2021 року у справі № 910/5316/21 суд апеляційної інстанції виходив з того, що (1) обставини щодо недоведеності позивачем факту введення в обіг вказаних карток зі спірним позначенням до 08.11.2018 року, відповідні обставини схожості торговельної марки "KYIV SMART CARD" з графічним зображенням "KYIV SMART CARD", яке використовує позивач, та ймовірного введення такою торговельною маркою в оману споживачів стосовно особи КП "ГІОЦ" не мають вирішального значення при вирішенні спору у цій справі; (2) судова колегія вважає правомірним висновок суду першої інстанції про недоведеність доводів і тверджень позивача про порушення його прав на стадії проведення експертизи та видачі свідоцтва №288203, оскільки позивачем не доведено використання спірної торговельної марки на дату подання ГО "Смарт сіті хаб" відповідної заявки, а тому відсутні підстави для визнання свідоцтва України №288203 недійсним відповідно до статті 19 Закону.

Розглядаючи даний спір, суд зазначає, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами, яким чином права та інтереси позивача були порушені внаслідок укладання Громадською організацією «Смарт Сіті Хаб» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджітал Солюшнс» договору від 03.03.2021 року № 02/2021.

Крім того, при зверненні позивача до суду із розглядуваним позовом позивачем не доведено порушення норм матеріального права при укладанні оскаржуваного договору (зловмисної домовленості ГО «Смарт Сіті Хаб» та ТОВ «Діджітал Солюшнс»), які могли стали підставою для визнання його недійсним.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 11.06.2024р.

Суддя О.В. Котков