ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/135/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання: Мисько І.С.,

за участю представників:

від Акціонерного товариства "Українська залізниця" участі не брали,

від Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕУС ТЕРМІНАЛ" участі не брали,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2024, прийняте суддею Литвиновою В.В., м. Одеса, повний текст складено 06.03.2024,

у справі №916/135/24

за позовом: Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕУС ТЕРМІНАЛ"

про стягнення 552 694,25 грн

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 р. Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕУС ТЕРМІНАЛ", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача плату за користування вагонами у сумі 552694,25 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що затримка 29 вагонів відповідача на станції Рені зумовила нарахування відповідачу плати за користування вагонами у сумі 552694,25 грн, від сплати яких Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕУС ТЕРМІНАЛ" безпідставно ухиляється.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 10.01.2024 відкрито провадження у справі №916/135/24.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.03.2024 у справі №916/135/24 (суддя Литвинова В.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем правомірності нарахування відповідачеві плати за користування вагонами у заявленій до стягнення сумі, між тим місцевий господарський суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову внаслідок спливу строку позовної давності.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2024 у справі №916/135/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Зокрема, апелянт наголошує на помилковості висновку суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з позовом у цій справі, оскільки вказаний строк, який був збільшений за письмовою домовленістю сторін на підставі статті 259 Цивільного кодексу України, продовжується на строк дії воєнного стану відповідно до пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України.

У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 16.04.2024 (вх.№1014/24/Д1 від 18.04.2024) Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕУС ТЕРМІНАЛ" просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2024 у справі №916/135/24 без змін, посилаючись на те, що, враховуючи період, за який нараховано заявлену до стягнення плату за користування вагонами, перебіг строку позовної давності розпочався 30.07.2022 та сплив 30.07.2023, у зв`язку з чим, звертаючись з позовом у даній справі 09.01.2024, позивач пропустив строк позовної давності, при цьому сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути визнаний поважною причиною пропуску строку позовної давності, тим більше, що відповідні зміни щодо продовження зазначеного строку на строк дії воєнного стану до Господарського кодексу України не вносилися, а положення пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України до спірних правовідносин не застосовуються. Крім того, відповідач стверджує про наявність недоліків актів загальної форми та про подання локомотивом залізниці вагонів на фронти навантаження/вивантаження у кількості, що перевищує їх максимальну переробну спроможність.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 02.04.2024 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою суду від 22.04.2024 призначено справу №916/135/24 до розгляду на 29.05.2024 об 11:00.

У судовому засіданні 29.05.2024 представники сторін участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.ІІ а.с.43, 44),

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

30.06.2020 між Акціонерним товариством "Українська залізниця" ("Перевізник") та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕУС ТЕРМІНАЛ" ("Замовник") укладено договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом №39166914/2020-0001 (далі договір №39166914/2020-0001 від 30.06.2020), про що свідчить підписана електронним підписом зі сторони відповідача заява про прийняття в цілому пропозиції (акцепт) укладення вказаного договору та підписане електронним підписом зі сторони позивача повідомлення про укладення цього договору.

Відповідно до пункту 1.1 договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020 предметом цього договору є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах Перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах Замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг і проведення розрахунків за ці послуги.

У пункті 1.2 договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020 визначено, що при виконанні даного договору сторони використовують такі скорочені найменування нормативно-правових актів:

-Статут залізниць України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457 (далі Статут залізниць України);

-Правила перевезення вантажів, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за №861/5082 (далі Правила перевезення вантажів);

-Правила планування перевезень вантажів (статті 17-21 Статуту), затверджені наказом Міністерства транспорту України від 09.12.2002 №873, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2002 за №1030/7318 (далі Правила планування перевезень вантажів);

-Правила користування вагонами і контейнерами, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 №113 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.03.1999 за №165/3458 (далі Правила користування вагонами);

-Збірник Тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги та Коефіцієнти, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів, затверджені наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 №317, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2009 за №340/16356 (далі Збірник Тарифів, Коефіцієнти, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів, відповідно);

-Угода про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі СМГС);

-Конвенція про міжнародні залізничні перевезення (далі КОТІФ).

В силу пункту 1.3 договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020 наведені нижче визначення вживаються у договорі в такому значенні:

-власний вагон Перевізника вантажний вагон, яким Перевізник володіє на праві власності або іншій правовій підставі;

-вагон Замовника вантажний вагон, крім власного вагона Перевізника і вагона залізниці іншої держави, яким Замовник володіє на праві власності або іншій правовій підставі, або власний вагон іншого оператора (крім Перевізника), наданий Замовнику для організації перевезень;

-ЕПД електронний перевізний документ;

-маршрутний поїзд вантажний поїзд, одночасно пред`явлений до перевезення замовником, який відповідає установленій Перевізником масі та/або довжині та прямує без переробки на одну станцію призначення/вихідну станцію. Маршрутний поїзд може бути оформлений одним або декількома перевізними документами;

-перевезення послуга, в процесі надання якої Перевізник зобов`язується доставити довірений Замовником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а Замовник зобов`язується оплатити послуги у передбаченому договором порядку. Перевезення оформлюється накладною відповідно до договору, Статуту залізниць України, Збірника Тарифів та Коефіцієнтів, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів, Правил перевезення вантажів, СМГС, КОТІФ відповідно;

-первинні документи документи, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення, зокрема: перевізні документи, зведена відомість, накопичувальна картка, відомість плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, інші;

-послуги, пов`язані з організацією та здійсненням перевезення вантажів послуги, що надаються Перевізником Замовнику згідно з договором (додатків до нього), у тому числі на підставі окремої заявки Замовника;

-розрахункові документи документи, що відображають розрахунки між сторонами та формуються на підставі первинних документів.

За умовами пункту 1.4 договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020 надання послуг за договором може підтверджуватись одним з таких документів: накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подавання/забирання вагонів та маневрову роботу, іншими документами.

Договір є публічним договором, за яким Перевізник бере на себе обов`язок здійснювати надання послуг, пов`язаних з організацією та здійсненням перевезення вантажів залізничним транспортом загального користування кожному, хто до нього звернеться. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх Замовників, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Пропозиції та зміни до договору приймаються і враховуються відповідно до пунктів 9.3 та 9.4 договору та законодавства (пункт 1.5 договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020).

Пунктом 1.6 договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020 передбачено, що договір, з урахуванням змін до нього, оприлюднюється Перевізником як публічна пропозиція для укладення на веб-сайті https://uz-cargo.com/, з накладенням кваліфікованого електронного підпису (далі КЕП).

Згідно з пунктом 1.7 договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020 договір укладається шляхом надання Перевізником пропозиції укласти договір (оферти) і прийняття в цілому пропозиції (акцепту) другою стороною. Приймаючи пропозицію укласти договір, друга сторона засвідчує, що ознайомилась та згодна з усіма умовами договору.

У пункті 1.10 договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020 вказано, що договір є укладеним з дня надання Замовнику Перевізником інформаційного повідомлення про укладення договору, але не раніше дня введення його в дію відповідно до пункту 12.1 договору.

За умовами договору Замовник зобов`язаний, зокрема:

-сплачувати послуги Перевізника та інші платежі, належні Перевізнику за договором з сум внесеної передоплати за кодом платника. Самостійно визначати розмір попередньої оплати та періодичність її внесення на підставі діючих тарифів та умов договору, при цьому зобов`язаний враховувати обсяг запланованих перевезень, вагонообіг, строк перебування вагону за межами України та інших послуг Перевізника (пункт 2.1.4 договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020);

-відшкодовувати Перевізнику витрати, пов`язані із затримками вагонів, контейнерів і вантажів з причин, що не залежать від Перевізника, які виникли на станціях залізниць України, зокрема, з наступних причин: неправильне оформлення відправниками перевізних документів; недодання до накладної документів, необхідних для виконання митних, санітарних та інших правил чи невірне їх оформлення; перевірка вантажів (маси вантажу) митними та іншими державними органами контролю; недотримання технічних умов розміщення та кріплення вантажів; недостатність грошових коштів та закриття коду платника; інші причини. Оплата вказаних послуг здійснюється шляхом списання з сум внесеної передоплати за кодом платника (пункт 2.1.5 договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020);

-у строки, встановлені розділом 4 договору, підписувати акти звіряння розрахунків, зведені відомості. Підписувати не пізніше двох робочих днів від дня надання послуг накопичувальні картки зборів за роботи (послуги) та штрафів, пов`язаних з перевезенням вантажів (вантажобагажу) форми ФДУ-92, відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46, відомості плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, відомості плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу форми ГУ-46а. А у випадку оформлення вказаних вище документів в паперовій формі на вимогу Замовника - підписувати та надавати Перевізнику не пізніше двох робочих днів від дня надання такої його вимоги (пункт 2.1.7 договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020).

Перевізник відповідно до даного договору зобов`язаний:

-приймати до перевезення вантажі у вагонах (контейнерах) Замовника або у власних вагонах (контейнерах) Перевізника, надавати власні вагони (контейнери) Перевізника для навантаження вантажів згідно із затвердженими планами і заявками Замовника, згідно з інформацією, розміщеною у системі планування перевезень, надавати додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається в додатках до договору та Збірнику тарифів (пункт 2.3.2 договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020);

-складати документи, передбачені пунктами 1.3., 1.4 та розділом 4 договору, щодо нарахування сум платежів (пункт 2.3.5 договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020).

В силу пункту 3.1 договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020 розмір провізних платежів за перевезення вантажу у вагонах Замовника та вагонах залізниць інших держав, додаткових зборів, пов`язаних з перевезенням, розраховується за ставками і тарифами, які визначаються у відповідності до умов Збірника Тарифів.

Відповідно до пункту 7.3 договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020 строк позовної давності за вимогами Перевізника до Замовника, що випливають з правовідносин сторін за договором, становить один рік.

Невід`ємною частиною договору є додатки, зокрема: додаток 1-1 "Ставки плати за додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, що надаються за вільними тарифами" та додаток 1-4 "Умови накопичення вагонів" (пункт 14 договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020).

Згідно з пунктом 1 додатку №1-4 до договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020 на окреме замовлення Перевізник надає послуги Замовнику з накопичення порожніх та/або з вантажем власних вагонів Перевізника та/або вагонів Замовника на коліях загального користування станцій накопичення для відправлення їх групами, маршрутними поїздами або контейнерними поїздами на станції призначення (далі накопичення вагонів).

За умовами пункту 2 додатку №1-4 до договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020 станціями накопичення можуть бути станції відправлення та/або станції на шляху прямування вагонів до станції призначення.

Пунктами 3-8 додатку №1-4 до договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020 передбачено, що для організації накопичення вагонів Замовник направляє для погодження Перевізником звернення із зазначенням бажаних станцій накопичення та максимальної кількості вагонів, що може бути накопичено на кожній з них. Строк розгляду Перевізником такого звернення становить не більше ніж 15 робочих днів. За результатом розгляду звернення Замовника Перевізник інформує про можливість накопичення вагонів із зазначенням станцій накопичення та кількості вагонів, що може бути накопичено на них, або надає обґрунтовану відмову. В межах узгоджених станцій накопичення та кількості вагонів, що може бути накопичено, Замовник щомісячно надає Перевізнику на такі станції накопичення заявки на накопичення вагонів із зазначенням: станції накопичення; граничної кількості вагонів для накопичення; розподілу для накопичення вагонів за їх видами, різновидом вантажу, станції призначення; періоду дії такої заявки. На станціях накопичення на шляху прямування Перевізник контролює накопичення вагонів відповідно до заявки Замовника для подальшого формування поїзду та відправлення на станцію призначення. Початком накопичення вагонів є: на шляху прямування порожніх та/або з вантажем прибуття вагонів на станцію накопичення; на станції відправлення момент фактичної передачі Замовником вагонів Перевізнику. Часом закінчення накопичення вагонів є: на шляху прямування порожніх та/або з вантажем формування поїзду з таких вагонів; на станції відправлення приймання останнього вагону Перевізником. Час перебування вагонів на коліях загального користування станції накопичення відображається в акті загальної форми ГУ-23.

Умовами письмової угоди б/н від 11.04.2022 по станції 404908 (Рені) вагони для вантажовласника Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕУС ТЕРМІНАЛ" подаються на під`їзну колію Державного підприємства "Ренійський морський торгівельний порт" на підставі договору про подачу та забирання вагонів на під`їзду колію (про експлуатацію залізничної під`їзної колії) №1/49 від 01.06.2018, місце (напрямок) подачі вагонів №№5,6.

З пам`яток (форма ГУ-45) про подавання вагонів вбачається, що на станцію Рені Одеської залізниці на під`їзду колію Державного підприємства "Ренійський морський торгівельний порт" залізницею було подано Товариству з обмеженою відповідальністю "ТЕУС ТЕРМІНАЛ" вагони для вивантаження, про що свідчать:

-пам`ятка №534 про подавання 20 вагонів: №91101907, №95052452, №95088928, №95177184, №95182580, №95183513, №95184859, №95184867, №95489340, №95510640, №95704763, №95747887, №95748067, №95748075, №95771499, №95827598, №95914644, №95978680, №95997284 (час передачі вагонів при подаванні 17.09.2022 о 01:30);

-пам`ятка №529 про подавання 20 вагонів: №95891388, №95913844, №95925002, №95914685, №95997425, №95891354, №95925657, №95780615, №95780318, №95177077, №95890919, №95728705, №95185138, №95089389, №95052379, №95828794, №91102343, №95780235, №95510111, №95069043 (час передачі вагонів при подаванні 12.09.2022 о 01:00);

-пам`ятка №444 про подавання 18 вагонів: №95613568, №95644019, №95798138, №95453783, №95980439, №95679734, №95366910, №95524419, №95653341, №95967063, №53200622, №95523445, №95455077, №95318887, №95323242, №95450565, №95532974, №95753315 (час передачі вагонів при подаванні 22.07.2022 о 17:00);

-пам`ятка №440 про подавання 19 вагонів: №95979753, №95446563, №95526430, №95648911, №95667721, №95371043, №58562406, №95527560, №95754800, №58562489, №95620605, №95759262, №95376745, №95532679, №95614418, №59597658, №95449914, №59598789, №95680641 (час передачі вагонів при подаванні 20.07.2022 о 06:00);

-пам`ятка №491 про подавання 20 вагонів: №95643482, №95703260, №95643128, №95643409, №95643623, №95065785, №95813929, №95813978, №95063863, №95725974, №95324620, №95721429, №95703286, №95726402, №95814307, №95643318, №95703252, №95642963, №95643326, №95703310 (час передачі вагонів при подаванні 23.08.2022 о 21:30).

Повернення відповідних вагонів зі станції Рені Одеської залізниці з під`їзної колії Державного підприємства "Ренійський морський торгівельний порт" вантажовласником Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕУС ТЕРМІНАЛ" підтверджується пам`ятками (форма ГУ-45) про забирання вагонів, а саме:

-пам`яткою №678 про забирання 20 вагонів: №91101907, №95052452, №95088928, №95177184, №95182580, №95183513, №95184859, №95184867, №95489340, №95510640, №95704763, №95747887, №95748067, №95748075, №95771499, №95827598, №95914644, №95978680, №95997284 (час фактичного забирання вагонів залізницею 17.09.2022 о 15:00);

-пам`яткою №679 про забирання 17 вагонів: №95914685, №95997425, №95891354, №95925657, №95780615, №95780318, №95177077, №95890919, №95728705, №95185138, №95089389, №95052379, №95828794, №91102343, №95780235, №95510111, №95069043 (час фактичного забирання вагонів залізницею 18.09.2022 о 03:30);

-пам`яткою №570 про забирання 12 вагонів: №95979753, №95446563, №95526430, №95648911, №95667721, №95371043, №58562406, №95527560, №95754800, №58562489, №95620605, №95759262 (час фактичного забирання вагонів залізницею 21.07.2022 о 18:00);

-пам`яткою №577 про забирання 18 вагонів: №95613568, №95644019, №95798138, №95453783, №95980439, №95679734, №95366910, №95524419, №95653341, №95967063, №53200622, №95523445, №95455077, №95318887, №95323242, №95450565, №95532974, №95753315 (час фактичного забирання вагонів залізницею 24.07.2022 о 05:30);

-пам`яткою №573 про забирання 7 вагонів: №95376745, №95531679, №95614418, №59597658, №95449914, №95997658, №95449914, №95998789, №95680641 (час фактичного забирання вагонів залізницею 22.07.2022 о 04:00);

-пам`яткою №626 про забирання 20 вагонів: №95643482, №95703260, №95643128, №95643409, №95643623, №95065785, №95813929, №95813978, №95063863, №95725974, №95324620, №95721429, №95703286, №95726402, №95814307, №95643318, №95703252, №95642963, №95643326, №95703310 (час фактичного забирання вагонів залізницею 25.08.2022 об 11:00).

За твердженням позивача, у період з 01.07.2022 по 30.07.2022 відбулась затримка 29 вагонів, які надійшли для відповідача на станцію Рені Одеської залізниці для вивантаження, на підтвердження чого до суду першої інстанції було подано низку актів загальної форми ГУ-23, зокрема: №2080 від 20.07.2022 на вагон №95759262 (час початку затримки 12.07.2022 о 20:10 (акт №2003 від 13.07.2022) та час закінчення затримки 20.07.2022 о 06:00); №2103 від 22.07.2022 на вагони №95455077, №95318887 (час початку затримки 11.07.2022 о 08:30 (акт №1985 від 11.07.2022) та час закінчення затримки 22.07.2022 о 17:00); №2449 від 17.09.2022 на вагони №91101907, №95052452, №95088928, №95177184, №95182580, №95183513, №95184859, №95184867, №95489340, №95510640, №95704763, №95747887, №95748067, №95748075, №95771499, №95827598, №95914644, №95978672, №95978680, №95997284 (час початку затримки 29.08.2022 о 21:10 (акт №2375 від 30.08.2022) та час закінчення затримки 17.09.2022 о 01:30); №2435 від 12.09.2022 на вагони №95177077, №95185138, №95728705, №95780318, №95780615, №95890919, №95891354, №9591485, №95925657, №95997425 (час початку затримки 29.08.2022 о 21:10 (акт №2375 від 30.08.2022) та час закінчення затримки 12.09.2022 о 01:00); №2100 від 22.07.2022 на вагон №95613568 (час початку затримки 21.07.2022 о 10:50 (акт №2091від 21.07.2022) та час закінчення затримки 22.07.2022 о 17:00); №2101 від 22.07.2022 на вагони №95644019, №95798138, №95453783, №95980139, №95679734, №95366910, №95524419, №95635541, №95967063 (час початку затримки 18.07.2022 о 22:00 (акт №2066 від 19.07.2022) та час закінчення затримки 22.07.2022 о 17:00); №2104 від 22.07.2022 на вагони №95323242, №95450565, №95532974, №95753315 (час початку затримки 30.06.2022 о 02:00 (акт №1888 від 30.06.2022) та час закінчення затримки 22.07.2022 о 17:00); №2316 від 23.08.2022 на вагони №95643409, №95643482 (час початку затримки 18.08.2022 о 10:00 (акт №2275 від 18.08.2022) та час закінчення затримки 23.08.2022 о 21:30); №2102 від 22.07.2022 на вагони №53200622, №95523445 (час початку затримки 14.07.2022 о 02:00 (акт №2016 від 14.07.2022) та час закінчення затримки 22.07.2022 о 17:00); №2079 від 20.07.2022 на вагони №95371043, №58562406, №95527560, №95754800, №58562489, №95620605 (час початку затримки 12.07.2022 о 20:10 (акт №1977 від 12.07.2022) та час закінчення затримки 20.07.2022 о 06:00); №2375 від 30.08.2022 на вагони №91101907, №95052452, №95088928, №95177077, №95177184, №95182580, №95183513, №95184859, №95184867, №95185138, №95489340, №95510640, №95704763, №95728705, №95747887, №95748067, №95748075, №95771499, №95780318, №95780615, №95827598, №95890919, №95891354, №95914644, №95914685, №95925657, №95978672, №95978680, №95997284, №95997425 (час початку затримки 29.08.2022 о 21:10); №1997 від 20.07.2022 на вагони №95371043, №58562406, №95527560, №95754800, №58562489, №95620605 (час початку затримки 12.07.2022 о 20:10); №2016 від 14.07.2022 на вагони №53200622, №95523445 (час початку затримки 14.07.2022 о 02:00); №2066 від 19.07.2022 на вагони №95644019, №95798138, №95453783, №95980439, №95679734, №95366910, №95524419, №95653341, №95967063 (час початку затримки 18.07.2022 о 22:00); №2003 від 20.07.2022 на вагон №95759262 (час початку затримки 12.07.2022 о 20:10); №1888 від 30.06.2022 на вагони №95323242, №95446563, №95450565, №95532974, №95648911, №95667721, №95753315, №95979753 (час початку затримки 30.06.2022 о 02:00); №2275 від 18.08.2022 на вагони №95643409, №95643482 (час початку затримки 18.08.2022 о 10:00); №1985 від 22.07.2022 на вагони №95455077, №95318887 (час початку затримки 11.07.2022 о 08:30); №2091 від 21.07.2022 на вагон №95613568 (час початку затримки 21.07.2022 о 10:50).

Відповідно до відомості №28039021р (форма ГУ-46) відповідачу нараховано плату за користування вагонами у розмірі 66952,50 грн; відповідно до відомості №31019029р (форма ГУ-46) у розмірі 55799,22 грн; відповідно до відомості №31019030р (форма ГУ-46) у розмірі 135254,42 грн; відповідно до відомості №01029031р (форма ГУ-46) у розмірі 509867,40 грн, а відповідно до відомості №01029032р. (форма ГУ-46) у розмірі 455965,30 грн.

Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 552694,25 грн плати за користування вагонами, яка була нарахована у зв`язку з затримкою 29 вагонів відповідача на станції Рені у період з 01.07.2022 по 30.07.2022.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на пропуск позивачем строку позовної давності, про яку було заявлено відповідачем.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору у відповідності до законодавства (частина перша статті 180 Господарського кодексу України).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Частиною першою статті 634 Цивільного кодексу України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з частинами першою-третьою статті 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Відповідно до частини п`ятої статті 307 Господарського кодексу України, які кореспондуються з положеннями частини другої статті 908 та статтею 920 Цивільного кодексу України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Колегія суддів вбачає, що укладений між сторонами договір №39166914/2020-0001 від 30.06.2020 є договором про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом.

За умовами частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Укладаючи договір сторони останнього мають право очікувати на те, що все, що обумовлено укладеним між ними правочином, буде виконано контрагентом зацікавленої сторони. Зазначене випливає з норми статті 629 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а також відповідає загальноприйнятому принципу pacta sunt servanda.

Отже, договір №39166914/2020-0001 від 30.06.2020 став належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Спеціальне законодавство про залізничний транспорт загального користування регулюється Законом України "Про транспорт", Законом України "Про залізничний транспорт", Статутом залізниць України (далі Статут) та іншими актами законодавства України, зокрема, Правилами користування вагонами і контейнерами.

За приписами статей 2, 3 Статуту ним визначаються обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту. Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування.

Згідно зі статтею 46 Статуту одержувач зобов`язаний прийняти і вивезти зі станції вантаж, що надійшов на його адресу.

Для транспортного обслуговування одного або кількох підприємств у взаємодії із залізничним транспортом загального користування призначено під`їзні колії (стаття 64 Статуту).

Статтею 71 Статуту передбачено, що взаємовідносини залізниці з підприємством, порядок і умови експлуатації залізничних під`їзних колій, визначаються договором. Подача і забирання вагонів, а також маневрова робота на залізничних коліях, що належать підприємствам, здійснюються їх локомотивами. Якщо підприємство не має свого локомотива, подача і забирання вагонів та маневрова робота провадяться локомотивом залізниці за плату згідно з тарифом. Порядок подачі і забирання вагонів і контейнерів на залізничній під`їзній колії встановлюється договором на експлуатацію залізничної колії (договором на подачу та забирання вагонів).

В силу статті 119 Статуту за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під`їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємства. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати.

За умовами пунктом 3 Розділу ІІ Правил користування вагонами і контейнерами Облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46, відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, які складаються на підставі пам`яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45, пам`яток про видачу/ приймання контейнерів форми ГУ-45к, повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами, актів про затримку вагонів форми ГУ-23а, актів загальної форми ГУ-23. За договором між вантажовласником і залізницею всі ці документи можуть оформлятися і надаватися в електронному вигляді. Порядок здійснення електронного документообігу під час перевезення вантажів залізничним транспортом у внутрішньому сполученні регламентується додатком до договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

У пункті 4 Розділу ІІ Правил користування вагонами і контейнерами вказано, що відомості плати за користування вагонами, контейнерами складаються на вагони, контейнери, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів, контейнерів у пунктах навантаження та вивантаження та на під`їзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами, контейнерами. Відомості плати за користування вагонами (контейнерами) мають підписуватися працівником станції і вантажовласника щоденно або в періоди пред`явлення їх станцією до розрахункового підрозділу, що встановлюються начальником залізниці. У разі непогодження даних, зазначених у відомості, представник вантажовласника зобов`язаний підписати відомість із зауваженнями. Відомість плати за користування вагонами (контейнерами) складається у трьох примірниках - два для залізниці і один для вантажовласника, окремо для вагонів і для контейнерів. Час користування вагонами обчислюється з моменту їх передачі вантажовласникові до моменту їх фактичного прийняття від вантажовласника. Час передання вагонів залізницею вантажовласнику, а також вантажовласником залізниці зазначається у Пам`ятці про подавання/забирання вагонів, яка оформляється після закінчення приймально-здавальних операцій.

Плата за користування нараховується за кожний вагон і контейнер після прийняття його залізницею від вантажовласника. У разі неповернення залізниці вантажовласником вагона (контейнера) протягом 15 діб після прийняття їх вантажовласником плата за користування за ці 15 діб, а потім за кожні 5 діб стягується, не очікуючи повернення вагона (контейнера) (пункт 5 Розділу ІІІ Правил користування вагонами і контейнерами).

Пунктами 6, 7 Розділу ІІІ Правил користування вагонами і контейнерами визначено, що час користування обчислюється окремо для кожного вагона і контейнера за його номером. Номерному обліку часу користування підлягають усі вагони і контейнери, подані під вантажні операції на місцях загального користування, а на місцях незагального користування - вагони і контейнери парку залізниць України й інших держав, передані на під`їзні колії або орендовані ділянки колій. Усі завантажені вагони, а також порожні вагони, які належать підприємствам, організаціям, портам, установам і громадянам, та орендовані ними, що знаходяться на станціях і на підходах до них в очікуванні подавання під вантажні або інші операції з причин, які залежать від вантажовласника, є такими, що перебувають у користуванні вантажовласника. Час користування вагонами на залізничних під`їзних коліях, що обслуговуються локомотивами власників колій, обчислюється з моменту їх передавання на передавальних коліях.

Відповідно до пунктів 8, 10 Розділу ІІІ Правил користування вагонами і контейнерами у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери. Облік затриманих на підходах вагонів здійснюється станцією, на якій вони простоюють, на підставі акта про затримку вагонів, що складається станцією.

Згідно з пунктами 12-15 Розділу ІІІ Правил користування вагонами і контейнерами загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника; час до 30 хвилин не враховується, час 30 хвилин і більше враховується як повна година. Плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці. Розмір плати за користування вагонами і контейнерами в залежності від часу користування встановлюється згідно з чинним законодавством. За час перебування на під`їзних коліях та інших місцях незагального користування вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, плата не вноситься. Якщо такі вагони затримані на станції призначення чи на підходах до неї або на станції відправлення з причин, що залежать від вантажовласника, то плата за користування сплачується в розмірі 50 відсотків.

Випадки, за яких вантажовласник звільняється від плати за користування вагонами і контейнерами, передбачені пунктом 16 Розділу ІІІ Правил користування вагонами і контейнерами, а саме:

а) якщо затримка вагонів або контейнерів виникла через стихійне лихо, що спричинило припинення руху на залізничних під`їзних коліях, а також через стихійне лихо або аварію на підприємстві, внаслідок яких згідно з чинними положеннями заборонено виконувати вантажні роботи;

б) у разі подання локомотивом залізниці вагонів і контейнерів на фронти навантаження (вивантаження) у кількості, що перевищує їх максимальну переробну спроможність; вказана максимальна переробна спроможність визначається за договором між залізницею і вантажовласником;

в) у разі затримки прийняття залізницею вагонів, які пред`явлено їй до здачі, з причин, що залежать від залізниці; час такої затримки зазначається у графі "Примітки" пам`ятки про подавання/забирання вагонів, цей час виключається із загального часу користування вагонами (контейнерами).

Причина звільнення від плати за користування вагонами і контейнерами зазначається у графі "Примітки" відомості плати за користування вагонами (контейнерами).

В силу пункту 3 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України №334 від 28.05.2002, акти загальної форми складаються (окрім іншого), як у випадку затримки вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вивантаження (перевантаження) з причин, що залежать від одержувача, власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємства, так і в інших випадках для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, якщо при цьому не потрібне складання комерційного акта.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Належним і допустимим доказом на підтвердження факту настання відповідних подій - затримки вагонів на станції, є акт загальної форми ГУ-23, що складений згідно з додатком №6 до Правил користування вагонами і контейнерами.

Саме така правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена в постанові від 04.07.2018 у справі № 904/5743/16.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що наявні у матеріалах справи акти загальної форми ГУ-23 виступають належними та допустимими доказами затримки вагонів на станції Рені внаслідок зайнятості фронту вивантаження Державного підприємства "Ренійський морський торгівельний порт" вагонами відповідача. Крім того, обґрунтованість позовних вимог Акціонерного товариства "Українська залізниця" підтверджується наданими останнім пам`ятками про подавання вагонів, пам`ятками про забирання вагонів та відомостями плати за користування вагонами.

Водночас, посилаючись на наявність певних недоліків оформлення актів загальної форми, відповідач не спростовує сам факт затримки вагонів. Жодних доказів на підтвердження існування підстав для звільнення вантажовласника від плати за користування вагонами, передбачених пунктом 16 Розділу ІІІ Правил користування вагонами і контейнерами, Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕУС ТЕРМІНАЛ" до місцевого господарського суду також не подано.

Крім того, колегія суддів зауважує на тому, що Господарський суд Одеської області відмовив у задоволенні позову виключно з підстав спливу строку позовної давності, дійшовши при цьому висновку про обґрунтованість позову і належність наданих позивачем доказів, у тому числі і актів загальної форми, між тим відповідач, не погоджуючись з відповідними висновками суду першої інстанції про доведеність позовних вимог, з власною апеляційною скаргою не звернувся, тобто у встановленому законом порядку питання зміни мотивувальної частини рішення місцевого господарського суду не порушив, натомість безпідставно намагається домогтися такої зміни під час розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця", хоча згідно з частиною четвертою статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням положень наведених норм чинного законодавства та встановлених фактичних обставин справи, зокрема, беручи до уваги підтвердження належними доказами факту затримки вагонів на станції Рені Одеської залізниці з вини відповідача та не надання при цьому останнім ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення жодного доказу, який би спростував наявність такого порушення або засвідчив би існування обставин, за яких відповідач, як вантажовласник, звільняється від плати за користування вагонами, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності нарахування відповідачу плати за користування вагонами у сумі 552694,25 грн, тим більше, що зазначений розмір плати підтверджується документально і жодних зауважень стосовно правильності проведеного позивачем розрахунку Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕУС ТЕРМІНАЛ" не заявлялось.

Між тим, колегія суддів вбачає, що під час розгляду даної справи в Господарському суді Одеської області відповідач у відзиві на позовну заяву б/н від 29.01.2024 (вх.№3549/24 від 29.01.2024) зазначив про пропуск позивачем при зверненні до суду з позовом у цій справі строку позовної давності.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 259 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За умовами частини п`ятої статті 315 Господарського кодексу України для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

В силу статті 137 Статуту позови залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, що випливають із цього Статуту, можуть бути подані відповідно до установленої підвідомчості чи підсудності до суду за місцем знаходження відповідача протягом 6 місяців. Зазначений шестимісячний термін обчислюється: а) щодо стягнення штрафу за невиконання плану перевезень - після закінчення п`ятиденного терміну, встановленого для сплати штрафу; б) в усіх інших випадках - з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Однак, апеляційний господарський суд зауважує на тому, що на виконання статті 259 Цивільного кодексу України сторони у пункті 7.3 договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020 збільшили позовну давність за вимогами Перевізника до Замовника, що випливають з правовідносин організації перевезення вантажів залізничним транспортом, встановивши, що строк позовної давності для пред`явлення відповідних позовів становить один рік (замість 6 місяців, встановлених законодавством).

Приписами частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом цієї норми, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме: передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. При цьому норма частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України поширюється як на загальну, так і спеціальну позовну давність

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. При цьому суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 19.09.2018 у справі №906/373/17.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

За умовами частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулися до суду з позовом.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Відповідно до частини першої статті 261 вказаного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, загальне правило про початок перебігу позовної давності, яке міститься у статті 261 Цивільного кодексу України, встановлює три можливі варіанти:

-коли особа довідалася про порушення свого права;

-коли особа могла довідатися про порушення свого права;

-коли особа довідалася про порушника свого права.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Саме такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 20.11.2018 у справі №907/50/16.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. При цьому аргументи відповідача про те, що про порушене право позивач міг дізнатися раніше, ніж він стверджує, мають ґрунтуватись не на можливих, а на конкретних обставинах, що підтверджуються наданими у справі належними доказами, за яких суд може однозначно (достеменно) встановити момент, коли особа могла довідатись про порушення його прав.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №908/6214/14.

Перебіг позовної давності починається з дня настання події, що стала підставою для подання позову, а саме: закінчення затримки вагонів, нарахування платежів і зборів та складання відповідних актів загальної форми (постанова Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №914/1791/17).

Отже, враховуючи період, за який нараховано заявлену до стягнення плату за користування вагонами, перебіг збільшеного сторонами строку позовної давності в один рік розпочався 30.07.2022 та, відповідно, мав сплинути 30.07.2023.

Водночас пунктом 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (в редакції, чинній станом на 09.01.2024, тобто на дату звернення Акціонерного товариства "Українська залізниця" з позовом у даній справі) передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, строк якого в подальшому був неодноразово продовжений Указами Президента України, у зв`язку з чим воєнний стан триває до теперішнього часу.

Таким чином, апеляційний господарський суд наголошує на тому, що строк позовної давності, який був збільшений за письмовою домовленістю сторін (пункт 7.3 договору №39166914/2020-0001 від 30.06.2020) на підставі статті 259 Цивільного кодексу України, не сплив станом на момент запровадження в Україні воєнного стану, внаслідок чого він був продовжений на строк дії воєнного стану відповідно до пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України.

При цьому, з огляду на те, що строк позовної давності для звернення до суду з позовом у даній справі встановлений сторонами саме на підставі статті 259 Цивільного кодексу України, доводи відповідача про не внесення відповідних змін стосовно продовження зазначеного строку на строк дії воєнного стану до Господарського кодексу України, жодним чином не спростовують наявності правових підстав для застосування у спірних правовідносинах положень пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України.

За таких обставин, враховуючи те, що перебіг збільшеного сторонами річного строку позовної давності розпочався 30.07.2022, а воєнний стан в Україні був запроваджений з 24.02.2022, триває до теперішнього часу і станом на момент подання позову у даній справі (09.01.2024) редакція пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України передбачала продовження узгодженого відповідно до приписів статті 259 цього Кодексу строку позовної давності на період дії воєнного стану, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про звернення позивача з позовом у даній справі в межах строку позовної давності.

Зазначене безпідставно залишилось поза увагою місцевого господарського суду, який безпідставно проігнорував приписи пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (в редакції, чинній станом на 09.01.2024, тобто на дату звернення Акціонерного товариства "Українська залізниця" з позовом у даній справі), внаслідок чого, дійшовши правомірного висновку про обґрунтованість позовних вимог, помилково відмовив у задоволенні позову з посиланням на сплив строку позовної давності.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2024 у справі №916/135/24 не відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового рішення про задоволення позову та покладення судових витрат на відповідача.

В силу частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та подання апеляційної скарги покладаються на відповідача, при цьому, з огляду на подання позову та апеляційної скарги в електронній формі до встановленої законом ставки судового збору мав бути застосований понижуючий коефіцієнт у розмірі 0,8, визначений частиною третьою статті 4 Закону України "Про судовий збір", у зв`язку з чим сума судового збору за подання позовної заяви становить 6632,33 грн (552694,25 грн х 1,5% х 0,8 = 6632,33 грн), а за подання апеляційної скарги 7958,80 грн (6632,33 грн х 150% х 0,8 = 7958,80 грн).

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 06.03.2024 у справі №916/135/24 скасувати.

Позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕУС ТЕРМІНАЛ" задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕУС ТЕРМІНАЛ" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" 552694,25 грн плати за користування вагонами, 6632,33 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та 7958,80 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 03.06.2024.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук