ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2024 р. Справа№ 910/13520/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.

представники сторін у судове засідання 16.05.2024 не з`явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ГАЗЕНЕРГОПОСТАЧ» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 (повний текст рішення складено та підписано 08.12.2023)

у справі №910/13520/23 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ГАЗЕНЕРГОПОСТАЧ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ»

про визнання недійсним договору

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «ГАЗЕНЕРГОПОСТАЧ» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ» (надалі - відповідач) про визнання недійсним договору № БГ21/05/31-4 про участь у балансуючій групі від 31.05.2021 (далі - договір), що укладений між позивачем та відповідачем.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.15, 16, 203, 214 215, 236 Цивільного кодексу України, ст.28, 39, 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», мотивовані тим що оспорюваний договір є значним правочином, який було укладено позивачем без отримання згоди загальних зборів учасників товариства, що суперечить вимогам статті 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та є підставою для визнання його недійсним.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначає, що договір виконувався сторонами в період з 31.05.2021 по 14.03.2022, що свідчить про схвалення правочину позивачем. Крім того, вказує, що на момент укладення договору була відсутня конкретна ціна. Також відповідач зазначає, що позивач стверджуючи про недійсність правочину діє недобросовісно і не з метою відновлення порушеного права, а з метою створити преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження, а саме для справи №920/636/23 про стягнення з позивача заборгованості за оспорюваним договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що при укладанні оспорюваного договору сторонами не було порушено приписів статей 203, 215 Цивільного кодексу України, 180, 189 Господарського кодексу України, ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», указаний правочин відповідає вимогам законодавства, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено та не надано доказів, які б свідчили про порушення його прав та законних інтересів у результаті укладення оспорюваного договору, при тому договір тривалий час виконувався обома сторонами та позивач не висловлював будь-яких заперечень під час його виконання.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «ГАЗЕНЕРГОПОСТАЧ» звернулося 29.12.2023 (згідно поштового трекера на конверті) на адресу Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 у справі № 910/13520/23 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов. Просив вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та підлягає скасуванню, оскільки прийнято при неправильному встановлені обставин справи, а саме щодо вартості предмету оскаржуваного договору, який, за твердженням скаржника, в декілька разів перевищує активи позивача, що в розумінні ч. 2 ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» є значним правочином, а тому потребує обов`язкового погодження з учасниками товариства, чого зроблено не було.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/13520/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Кравчук Г.А., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.01.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/13520/23. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ГАЗЕНЕРГОПОСТАЧ» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 у справі № 910/13520/23.

15.01.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/13520/23.

У зв`язку з тим, що головуючий суддя Тищенко О.В. перебувала у відрядженні та у відпустці. Питання пов`язані з рухом апеляційної скарги вирішується після виходу судді з відпустки (23.01.2024).

Разом з тим, суддя Кравчук Г.А. перебуває на лікарняному з 22.01.2024, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями у справі №910/13520/23 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Шаптала Є.Ю., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2024 прийнято справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ГАЗЕНЕРГОПОСТАЧ» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 визначеною колегією суддів, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ГАЗЕНЕРГОПОСТАЧ» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 у справі №910/13520/23 залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків.

07.02.2024 на виконання ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху засобами поштового зв`язку на адресу Північного апеляційного господарського суду, надійшло уточнення до апеляційної скарги, до якого долучені заяви про поновлення процесуальних строків на апеляційне оскарження суду першої інстанції, докази сплати судового збору та докази направлення апеляційної скарги Товариству з обмеженою відповідальністю «ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2024 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія «ГАЗЕНЕРГОПОСТАЧ» пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 у справі № 910/13520/23. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ГАЗЕНЕРГОПОСТАЧ» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2023. Роз`яснено право подати відзив на апеляційну скаргу та заперечення на відзив. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали. Розгляд справи призначено на 21.03.2024.

У зв`язку з тим, що головуючий суддя Тищенко О.В. у призначену дату судового засідання (21.03.2024) перебуватиме у відряджені, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.03.2024 розгляд справи призначено на 25.04.2024.

25.04.2024 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ» надійшла заява, сформована в системі «Електронний суд» 25.04.2024, про розгляд справи без участі представника.

Розгляд справи призначеної на 25.04.2024 не відбувся через оголошення повітряної тривоги. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.04.2024 розгляд справи призначено на 06.05.2024.

У зв`язку з тим, що суддя Шаптала Є.Ю. у призначену дату судового засідання (06.05.2024) перебуватиме у відпустці, ухвалою суду від 02.05.2024 розгляд справи призначено на 16.05.2024.

06.05.2024 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ» надійшла заява, сформована в системі «Електронний суд», про розгляд справи без участі його представника.

У судове засідання 16.05.2024 уповноважені представники учасників справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник позивача про причини неявки суд не повідомив.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України та поданих клопотань відповідача про розгляд справи за відсутності його представника, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники сторін, що не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому розгляд справи відбувається за відсутності представників сторін.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 31.05.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ» (сторона відповідальна за баланс або СВБ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «ГАЗЕНЕРГОПОСТАЧ» (учасник балансуючої групи) укладено договір №БГ21/05/31-4 про участь у балансуючій групі (надалі - договір), за умовами п.2.2. якого СВБ зобов`язується нести фінансову відповідальність перед оператором системи передачі (надалі - ОСП) за небаланси електричної енергії усіх учасників ринку, які увійшли до балансуючої групи, а учасник балансуючої групи зобов`язується нести фінансову відповідальність в рамках своїх небалансів електричної енергії перед СВБ, а також своєчасно та в повному обсязі виконувати інші зобов`язання, визначені договором.

Згідно із п.2.3. договору купівля-продаж електричної енергії з метою врегулювання небалансів електричної енергії балансуючої групи здійснюється між СВБ та ОСП за укладеним між ними договором про врегулювання небалансів електричної енергії.

Відповідно до п.2.4. договору врегулюванням небалансів балансуючої групи є вчинення СВБ правочинів щодо купівлі-продажу електричної енергії з ОСП в обсягах та цінами, визначеними відповідно до Правил ринку.

Купівля-продаж електричної енергії з метою врегулювання небалансів здійснюється протягом розрахункового періоду, виходячи з підтвердженого системою MMS обсягу електричної енергії, якщо за цим договором не перебачено інше (п.2.5. договору).

Згідно із п. п. 4.1., 4.2. договору розрахунки за небаланси електричної енергії включають обчислення небалансу електричної енергії шляхом проведення наступних розрахунків для кожного торгового дня: - небаланси електричної енергії для СВБ для кожного розрахункового періоду торгового дня; - кредиту та дебету за небаланси електричної енергії для СВБ для кожного розрахункового періоду торгового дня.

Вартість купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів розраховується АР для кожного розрахункового періоду доби залежно від обсягу небалансів електричної енергії та цін електричної енергії для врегулювання небалансів, визначених відповідно до Правилу ринку для балансуючої групи в цілому.

Фактичні обсяги купівлі-продажу електричної енергії продані однією стороною і куповані іншою стороною з метою врегулювання небалансів визначаються в акті купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів, акті коригування (врегулювання) до акта купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів та в змінах до акта коригування (врегулювання) до акта купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів, які оформлюються сторонами в порядку визначеному цим договором (п.4.8. договору).

За умовами пункту 5.2. загальна ціна цього договору складається із сум:

- вартості електричної енергії для врегулювання небалансів, що купується СВБ у учасника балансуючої групи в результаті створеного таким учасником профіциту електричної енергії на балансуючому ринку з додаванням ПДВ 20% (підпункт 5.5.1.);

- вартості електричної енергії для врегулювання небалансів, що продається СВБ учаснику балансуючої групи в результаті створеного таким учасником дефіциту електричної енергії на балансуючому ринку з додаванням ПДВ 20% (підпункт 5.2.2.).

Відповідно до п. 11.1. договору, він набирає чинності з моменту підписання і діє до 31 грудня 2021 року включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонам своїх зобов`язань за цим договором.

Як убачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції в період з 31.05.2021 по 14.03.2022 сторонами були підписані акти купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів та сплати інших платежів згідно договору, з урахуванням актів-коригування (врегулювання) на загальну суму 22 825 565,08 грн (т.1, а.с.6-18), у свою чергу позивачем сплачено на користь відповідача 13 428 625,09 грн, що підтверджується копіями платіжних інструкцій наявних у матеріалах справи (т.1, а.с.40-47).

Предметом позову в даній справі є вимоги позивача про визнання недійсним договору №БГ21/05/31-4 про участь у балансуючій групі від 31.05.2021, що укладений між позивачем та відповідачем.

Підставами позову є укладення позивачем договору без отримання згоди загальних зборів учасників товариства, що на думку заявника, суперечить вимогам статті 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та є підставою для визнання його недійсним.

За змістом положень статей 11, 509, 526, 599 Цивільного кодексу України зобов`язальні правовідносини виникають, у тому числі, з договорів, які мають виконуватися належним чином відповідно до їх умов та вимог законодавства, припинення яких обумовлюється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ця норма права визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

З огляду на положення статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення.

Відтак задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності в нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись із позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договорів недійсними на момент його вчинення.

Згідно з вимогами ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У силу припису цієї статті правомірність правочину презюмується. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як уже було зазначено вище, предметом розгляду в даній справі є питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсними договору № БГ21/05/31-4 про участь у балансуючій групі від 31.05.2021, у зв`язку з недотриманням у момент його укладення положень законодавства України.

Статтею 28 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (надалі - Закон № 2275-VIII) (тут і надалі в редакції від 16.07.2020, чинній на час укладення спірного правочину) органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган.

За приписами частин 4, 5 статті 39 Закону № 2275-VIII виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є «директор», якщо статутом не передбачена інша назва. Статутом може бути встановлено, що виконавчий орган товариства є колегіальним, та визначено його кількісний склад.

Відповідно до частин 1, 2 статті 39 Закону № 2275-VIII, виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення).

За змістом пунктів 7.1., 7.2. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ГАЗЕНЕРГОПОСТАЧ» (у редакції, затвердженій рішенням загальних зборів учасників № 5 від 07.10.2020) (надалі - статут) органами управління товариством є загальні збори учасників товариства (вищий орган) та директор товариства (виконавчий орган). Загальні збори учасників товариства (надалі

- загальні збори) є вищим органом товариства.

Згідно з пунктом 7.3. статуту одноособовим виконавчим органом товариства є директор.

Відповідно до п.7.3.1. статуту до компетенції директора належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів. Директор підзвітний загальним зборам та організовує виконання їх рішень.

Директор діє від імені товариства без довіреності та не має жодних обмежень під час представництва інтересів товариства в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, суб`єктах господарювання, організаціях, установах, об`єднаннях громадян тощо.

Згідно із частиною 1 статті 44 Закону № 2275-VIII статут товариства може встановлювати особливий порядок надання згоди уповноваженими на те органами товариства на вчинення певних правочинів залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини).

Вказана правова норма вказує на можливість визначення в статуті товариства ознак значного правочину в залежності від вартості предмета правочину та інших критеріїв.

Частиною 2 статті 44 Закону № 2275-VIII, на яку і посилається в обґрунтування позовних вимог позивач, передбачено, що рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, приймаються виключно загальними зборами учасників, якщо інше не передбачено статутом товариства.

Водночас, статут Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ГАЗЕНЕРГОПОСТАЧ» не містить положень щодо визначення критеріїв значного правочину, та, відповідно, відсутній і особливий порядок надання згоди органом товариства на його вчинення.

Однак, положення частини 2 статті 44 Закону № 2275-VIII є імперативними і вказують на необхідність надання згоди загальними зборами у будь-якому випадку, якщо йдеться про вчинення правочину, вартість якого станом на дату вчинення перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності.

За визначенням, наведеним у пункті 4 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 19 «Об`єднання підприємств», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.07.1999 № 163, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 липня 1999 року за № 499/3792, чисті активи - активи підприємства за вирахуванням його зобов`язань.

При цьому, Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначає:

- активи - ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому.

- зобов`язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди.

Тобто, з економічної точки зору чистi активи втілюють в себе вартість майна товариства, вільного від боргових зобов`язань.

ЧИСТІ АКТИВИ = АКТИВИ (Необоротні активи + Оборотні активи + Необоротні активи, утримувані для продажу, та групи вибуття) - ЗОБОВ`ЯЗАННЯ (Довгострокові зобов`язання і забезпечення + Поточні зобов`язання і забезпечення + Зобов`язання, пов`язані з необоротними активами, утримуваними для продажу, та групами вибуття).

Тобто, чисті активи дорівнюють розділу I «Власний капітал» балансу.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, при вирішенні питання щодо перевищення вартості договору сумі, що перевищує 50% чистих активів Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ГАЗЕНЕРГОПОСТАЧ», дослідженню підлягають результати фінансової діяльності цього підприємства станом на кінець передуючого даті 31.05.2021 кварталу, тобто за перший квартал 2021 року та станом на 31.03.2021.

З фінансової звітності підприємства, яка наявна у матеріалах справи, убачається, що чисті активи (код рядка 1495) Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ГАЗЕНЕРГОПОСТАЧ» становили 803,3 тис. грн, відтак 50 % від цієї суми становить 404,15 тис. грн.

Судом касаційної інстанції у постанові від 12.12.2019 у справі № 916/40/19 зроблено висновок про те, що виходячи зі змісту частини 2 статті 44 Закону, необхідним є встановлення, який конкретно розмір вартості майна, робіт або послуг був саме на момент вчинення правочину, оскільки згода має надаватися саме на вчинення правочину і відповідність договору вказаній правовій нормі оцінюється саме станом на момент його вчинення.

За змістом частин 1, 2 статті 638 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 180 Господарського кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, згідно ч.3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Дослідивши положення розділу 5 договору, суд встановив, що при його укладенні сторони не визначили кількість та ціну електричної енергії, яку вони були зобов`язані купувати у контрагента задля врегулювання небалансів на ринку, а її фактична кількість та загальна вартість визначається по закінченню розрахункового періоду та фіксується у відповідних актах, які є підставою для здійснення розрахунків.

Як зазначено раніше на виконання умов договору відповідач купив у позивача електричну енергію для врегулювання небалансів на загальну суму 2 089 876,45 грн, та на 20 735 688,63 грн позивач купив у відповідача електричної енергії для врегулювання небалансів. При цьому позивачем сплачено на користь відповідача 13 428 625,09 грн.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, обороти за договором склали 22 825 565,08 грн.

Вказані обставини визнаються обома сторонами, а тому відповідно до ч.1 ст.75 Господарського процесуального кодексу України доказуванню не підлягають.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що оспорюваний договір, станом на дату його підписання, не суперечив вимогам ч. 2 ст. 44 Закону № 2275-VIII, так як його ціна, саме при укладенні договору, не була визначена сторонами, а залежала від господарської діяльності сторін протягом розрахункового періоду під час його виконання і могла бути як меншою, так і більшою за визначену у законі вартість предмету договору, перевищення якої над чистими активами товариства має наслідком отримання згоди загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю.

Також суд погоджується з доводами відповідача, що здійснення оплати позивачем за договором на загальну суму 13 428 625,09 грн свідчить про визнання цього правочину.

Зі змісту норми частини першої статті 241 Цивільного кодексу України вбачається, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, здійснення чи прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №910/18812/17, від 08.07.2019 №910/19776/17, від 04.03.2021 у справі №905/1132/20.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при укладанні сторонами договору не було порушено приписів статей 203, 215 Цивільного кодексу України, 180, 189 Господарського кодексу України, ст. 44 Закону № 2275-VIII, указаний правочин відповідає вимогам законодавства, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 Цивільного кодексу України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 і від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17).

Частинами 1 та 2 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (такий висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 3, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Близька за змістом позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.

У разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 Цивільного кодексу України). Близька за змістом позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 26.05.2023 у справі №905/77/21.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 ЦК України).

Водночас Об`єднана Палата Верховного Суду в своїй постанові від 26.05.2023 у справі №905/77/21 сформувала висновок про те, що:

«Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом.

Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.

Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.»

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 19.09.2023 у справі №910/19668/21 грн.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено та не надано доказів, які б свідчили про порушення його прав та законних інтересів у результаті укладення оспорюваного договору, при тому договір тривалий час виконувався обома сторонами та позивач не висловлював будь-яких заперечень під час його виконання.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що ініціювання спору про недійсність правочину не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17).

Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що в даному випадку поведінка позивача, як сторони договору, є суперечливою, оскільки останнім виконувався договір, він не звертався з будь-якими заявами чи запереченнями до відповідача протягом тривалого часу і звернувся до суду з вимогою про визнання договору недійсним, тільки після пред`явлення до Господарського суду Сумської області позову про стягнення з ТОВ «Компанія «ГАЗЕНЕРГОПОСТАЧ» заборгованості за вказаним договором (справа №920/636/23), що, не відповідає принципу venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні. Господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому в задоволенні апеляційної Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ГАЗЕНЕРГОПОСТАЧ» слід відмовити, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 - залишити без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ГАЗЕНЕРГОПОСТАЧ» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 у справі №910/13520/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 у справі №910/13520/23 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «ГАЗЕНЕРГОПОСТАЧ».

4. Матеріали справи №910/13520/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 27.05.2024

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

Є.Ю. Шаптала