РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.05.2024Справа № 910/15043/21 (910/1668/24)

За позовною заявою розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" Сердюк Марини Миколаївни (01033, м. Київ, вул. Сім`ї Хохлових, 58/10, 2й поверх)

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (02094, м. Київ, вул. Пожарського, 3; ідентифікаційний код 30160757);

2) Приватної акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю "АЕ - Агроексім Лімітед" ("AE-Agroexim Limited") (1045, Республіка Кіпр, м. Нікосія, вул. Дигені Актіра, 8, оф. 403; реєстраційний номер НЕ205587)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Курганський Бройлер" (02094, м. Київ, вул. Пожарського,3, ідентифікаційний номер 30773272)

про визнання правочинів недійсними

в межах справи №910/15043/21

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаст Агро Інвест" (09201, Київська обл, Обухівський р-н, м. Кагарлик, вул. Став`янка, буд. 95, ідентифікаційний номер 44068733)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (02094, м. Київ, вул. Пожарського,3, ідентифікаційний номер 30160757)

про банкрутство

Суддя Мандичев Д.В.

Секретар судового засідання Улахли О.М.

Представники учасників:

від позивача - Сердюк М.М.

від відповідача-1-Опанасик В.В., Борух В.А.

від відповідача-2- Мітрюшин Д.Ф.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа №910/15043/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс".

Розпорядник майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" арбітражна керуюча Сердюк Марина Миколаївна звернулася до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" та Приватної акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю "АЕ - Агроексім Лімітед" ("AE-Agroexim Limited") про визнання недійсними Договору № 166/2016/КАМ-О про передачу шляхом купівлі-продажу частини в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Курганський Бройлер" від 23.02.2016, укладеного між Приватною акціонерною компанію з обмеженою відповідальністю "АЕ - Агроексім Лімітед" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"; визнання недійсною Додаткову угоду № 1 до Договору № 166/2016/КАМ-О про передачу шляхом купівлі-продажу частини в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Курганський Бройлер" від 23.02.2016, укладеної між Приватною акціонерною компанію з обмеженою відповідальністю "АЕ - Агроексім Лімітед" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" 19.12.2016.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи призначено на 27.03.2024. Залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Курганський Бройлер" (02094, м. Київ, вул. Пожарського,3, ідентифікаційний номер 30773272).

У зв`язку з тим, що 27.03.2024 суддя Мандичев Д.В. перебуватиме у щорічній відпустці, суд ухвалою від 22.03.2024 призначив судове засідання на 10.04.2024.

27.03.2024 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача-1 на позовну заяву.

09.04.2024 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення позивача.

10.04.2024 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення відповідача-2.

У судове засідання 10.04.2024 з`явилися позивач та представники відповідачів.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.04.2024 відкладено судове засідання на 22.05.2024.

Під час судового засідання 22.05.2024позивач просила задовольнити позов у повному обсязі.

Представники відповідача-1 проти задоволення позову заперечували.

Представник відповідача-2 просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.02.2016 між Компанією «АЕ - Агроексім Лімітед» (продавець) та ТОВ «Комплекс Агромарс» (покупець) укладено Договір № 166/2016/КАМ/О про передачу шляхом купівлі продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Курганський бройлер».

Згідно з пунктом 1.1 Договору № 166/2016/КАМ/О Продавець в порядку та на умовах даного Договору та чинного законодавства України зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець, в порядку та на умовах, передбачених даним договором та чинним законодавством України, зобов`язується прийняти та оплатити частину в статутному капіталі в розмірі 14 718 314,00 грн., що складає 22,1776% від загального розміру статутного капіталу Товариства.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2. Договору № 166/2016/КАМ/О валютою договору, узгодженою Сторонами, визначено євро; договірна вартість частки складає 1 910 500,00 євро.

У пункті 2.3. Договору № 166/2016/КАМ/О передбачений порядок розрахунку, за яким перерахування покупцем грошових коштів у валюті договору здійснюється на рахунок продавця протягом одного року з моменту підписання договору.

19.12.2016 між відповідачами укладена Додаткова угода № 1 до Договору №166/2016/КАМ/О про передачу шляхом купівлі-продажу частини в статутному капіталі ТОВ «Курганський Бройлер» від 23.02.2016 (надалі - Додаткова угода №1).

Пункт 2.3. Договору № 166/2016/КАМ/О у редакції додаткової угоди № 1 до нього від 19.12.2016 встановлює обов`язок сплатити суму договору до 02.07.2021 року.

За положеннями пункту 6.2. Договору № 166/2016/КАМ/О останній діє до повного виконання Сторонами взятих на себе обов`язків.

На виконання умов Договору № 166/2016/КАМ/О Приватна акціонерна компанія «АЕ - Агроексім Лімітед» («AE-Agroexim Limited») здійснила перереєстрацію частки в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Курганський бройлер» на користь ТОВ «Комплекс Агромарс», що підтверджується витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за 31.12.2008, 31.12.2009, 31.12.2010, 31.12.2011, 31.12.2012, 31.12.2013, 31.12.2014, 31.12.2015, 31.12.2016.

Звернувшись із даним позовом до суду, розпорядник майна просила визнати недійсним договір № 166/2016/КАМ/О із додатковою угодою № 1, посилаючись на те, що в реєстраційній справі відсутня довіреність Компанії «АЕ-Агроексім Лімітед» на представника - Касьянову Віру Володимирівну, що діяла в період укладення оскаржуваних договорів, а саме з 23.02.2016 по 19.12.2016. Також позивач наголосила на фраудаторності оспорюваних договорів, оскільки ТОВ «Комплекс Агромарс» придбало частку в статутному капіталі ТОВ «Курганський Бройлер» у розмірі 14 718 314,00 грн., прийнявши на себе зобов`язання з її оплати у розмірі 1 910 500, 00 євро, що майже в чотири рази більше за вартість самої частки, оскільки еквівалент в гривнях на дату укладення договору складає 56 906 535,10 грн. До того ж, оспорювані договори укладені між заінтересованими особами з метою створення штучної кредиторської заборгованості.

ТОВ "Комплекс Агромарс", заперечуючи проти позову, наголосило, що довіреність на Касьянову В.В. була чинною на час укладення оспорюваних договорів. При цьому, оскаржуваний правочин вчинений більш ніж за 5 років до відкриття провадження у справі про банкрутство. Так, укладення договору не призвело до втрати ТОВ "Комплекс Агромарс" платоспроможності, приймаючи до уваги, що останній продовжував виконувати зобов`язання за кредитними договорами. Крім того, відповідач-1 заявив про сплив строку позовної давності.

У відзиві на позовну заяву відповідач-2 звернув увагу, що згідно з довіреністю від 29.12.2015 Касьянова В.В. мала право на вчинення дій із укладання оспорюваних правочинів. При цьому, упродовж 2008-2011 років Компанією «АЕ - Агроексім Лімітед», в процесі внесення іноземних інвестицій, у формі здійснення внеску до статутного капіталу ТОВ «Курганський бройлер», передано ряд об`єктів рухомого майна, обладнання та грошових коштів. Крім того, відповідачами вчинені конклюдентні дії із виконання правочинів шляхом здійснення 18.03.2016 перереєстрації частки на користь ТОВ «Комплекс Агромарс». До того ж, оскаржуваний правочин не призвів та не міг призвести до втрати платоспроможності ТОВ «Комплекс Агромарс» в силу його укладення поза межами підозрілого періоду, а також в силу нездійснення боржником розрахунків за ним. Одночасно відповідач-2 просив застосувати строк позовної давності.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні позовної заяви з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (наразі - КУзПБ), а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

21.10.2019 року введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон про банкрутство.

Законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України та ГК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

У правовідносинах банкрутства оспорювання правочинів боржника вчинених на шкоду кредитора врегульовано спеціальними нормами статті 42 КУзПБ, що не виключає можливості визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Постановою Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 28.10.2021 у справі №911/1012/13 уточнено висновок, викладений у постанові від 02.06.2021 № 904/7905/16, про те, що при застосуванні статті 42 КУзПБ слід керуватися загальновизнаним принципом щодо дії законів у часі під час визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За висновком Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у справі №911/1012/13, на відміну від загальних норм (ЦК України та ГК України), застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам законодавства про банкрутство, чинного на час укладення цього правочину.

Оскільки на момент укладення оспорюваного правочину 23.02.2016 із додатковою угодою від 19.12.2016 провадження у справі про банкрутство ТОВ "Комплекс Агромарс" відкрито не було, положення ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" застосуванню не підлягають.

Аналіз норм статті 42 КУзПБ дає підстави для висновку, що приписами цієї норми чітко визначено, що названа стаття підлягає застосуванню до правочинів, вчинених боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а відтак норма статті 42 КУзПБ, щодо відрахування трирічного строку, розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з частиною 1 статті 42 КУзПБ господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування (частина друга статті 42 КУзПБ).

Відтак, положення статті 42 КУзПБ розширюють визначені приписами статті 215 ЦК України підстави для визнання недійсними правочинів та надають можливість визнати недійсною угоду, яка відповідає вимогам цивільного та господарського законодавства, проте вчинена у період протягом трьох років, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство, та вчинена на шкоду боржнику або його кредиторам (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №920/10/21 (920/868/21)).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2021 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (02094, м. Київ, вул. Пожарського,3, ідентифікаційний номер 30160757).

Разом із цим, оспорювані в межах даної справи договір № 166/2016/КАМ-О про передачу шляхом купівлі-продажу частини в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Курганський Бройлер" від 23.02.2016 (із додатковою угодою від 19.12.2016) укладений до трирічного періоду, що передував відкриттю провадження у справі про банкрутство, відтак приписи статті 42 КУзПБ до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11.07.2023 у справі № 910/1539/21 (910/7148/22).

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору.

Велика Палата Верховного Суду у наведеній справі зазначила, що позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає визнання правочину недійсним.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі N 755/17944/18 (провадження N 61-17511св19) вказано, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: - момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі; - контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); - щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 03.03.2020 у справі №910/7976/17, від 03.03.2020 у справі №904/7905/16, від 03.03.2020 у справі №916/3600/15, від 26.05.2020 у справі №922/3796/16, від 04.08.2020 у справі №04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі №904/4262/17, від 22.04.2021 у справі №908/794/19(905/1646/17), від 28.07.2022 у справі №902/1023/19(902/1243/20)).

Водночас, категорія фраудаторності у галузі банкрутства спрямована на недопущення недобросовісного виведення активів з метою уникнення відповідальності цим майном перед кредиторами, зважаючи, що частина друга статті 96 ЦК України вимагає, щоби юридична особа відповідала за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Тобто, боржник має усвідомлювати повне виконання свого обов`язку перед кредитором.

У зв`язку з цим можна розмежувати також критерії фраудаторності: об`єктивний - коли вчиняється правочин цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку за наявності існуючої вже заборгованості; суб`єктивний - усвідомлення боржником появи боргу в результаті укладення правочину, що повинно аналізуватися через призму економічної мети договору, сумлінність та добросовісність дій боржника, які мають бути спрямовані на погашення боргу, а не навпаки, на неможливість виконання зобов`язання.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 920/10/21 (920/868/21).

За своєю правовою природою оспорюваний договір № 166/2016/КАМ-О про передачу шляхом купівлі-продажу частини в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Курганський Бройлер" від 23.02.2016 (із додатковою угодою від 19.12.2016) відноситься до договорів купівлі-продажу.

Виходячи зі змісту статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 1 статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Як слідує з доводів розпорядника майна, на момент вчинення спірного договору № 166/2016/КАМ-О про передачу шляхом купівлі-продажу частини в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Курганський Бройлер" від 23.02.2016 (із додатковою угодою від 19.12.2016) існували грошові зобов`язання, зокрема, перед банками за кредитними договорами: №114-КД від 16.08.2010, укладеного з АТ "ПУМБ", за яким сума кредиту становила 142624028,00 грн. зі строком повернення до 25.07.2023; №НК 857 від 30.11.2015, укладеного з АТ "Таскомбанк", за яким сума кредиту складала 7546311,08 доларів США зі строком повернення до 30.11.2020; №103 від 20.06.2014, укладеного з ПАТ "Кредобанк", за яким сума кредиту 1338896,61 доларів США підлягала поверненню до 31.12.2020.

Проте, на момент укладення спірного договору № 166/2016/КАМ-О про передачу шляхом купівлі-продажу частини в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Курганський Бройлер" від 23.02.2016 (із додатковою угодою від 19.12.2016) ТОВ «Комплекс Агромарс» здійснювало господарську діяльність, та доказів його перебування в неспроможному фінансовому стані на відповідний час укладення спірних договорів матеріали справи не містять.

Так, строк виконання зобов`язань із повернення ТОВ «Комплекс Агромарс» кредитних коштів - 2020 рік та 2023 рік, спливав відповідно через чотири та сім років від дня укладення спірного договору № 166/2016/КАМ-О про передачу шляхом купівлі-продажу частини в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Курганський Бройлер" від 23.02.2016 (із додатковою угодою від 19.12.2016).

Разом із цим, матеріали справи не містять доказів того, що у відповідний період після укладення спірних правочинів ТОВ «Комплекс Агромарс» перестало виконувати зобов`язання за кредитними договорами, а в подальшому така кредитна заборгованість продовжила накопичуватися до виникнення стану неплатоспроможності товариства.

Суд зауважує, що саме по собі укладення договорів купівлі-продажу частки в статутному капіталі за наявності чинних кредитних договорів не є безумовною ознакою фраудаторності таких правочинів.

Отже, наданими до матеріалів справи доказами не підтверджується наявність ознак формування штучної кредиторської заборгованості сторонами оспорюваного договору № 166/2016/КАМ-О про передачу шляхом купівлі-продажу частини в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Курганський Бройлер" від 23.02.2016 (із додатковою угодою від 19.12.2016) із метою унеможливлення задоволення вимог кредиторів АТ "ПУМБ", АТ "Таскомбанк", ПАТ "Кредобанк".

Одночасно судом ураховані доводи розпорядника майна про те, що ТОВ «Комплекс Агромарс» придбало частку в статутному капіталі ТОВ «Курганський Бройлер» у розмірі 14 718 314,00 грн., прийнявши на себе зобов`язання з її оплати у розмірі 1 910 500,00 євро, що майже в чотири рази більше за вартість самої частки, оскільки еквівалент в гривнях на дату укладення договору складає 56 906 535,10 грн.

Утім, сума оспорюваного правочину визначена від вартості майна та грошового внеску переданого Компанією «АЕ - АГРОЕКСІМ ЛІМІТЕД» упродовж 2008-2011 років до статутного капіталу ТОВ «Курганський бройлер».

Факт здійснення відповідних інвестицій підтверджується Інформаційними повідомленнями Компанії «АЕ - Агроексім Лімітед», зареєстрованими Головним управлінням зовнішньо-економічних зв`язків та міжнародних відносин Харківської обласної державної адміністрації 03.09.2008 року, від 09.09.2010 року, 14.12.2010 року, від 18.02.2011 року, від 14.03.2011 року, від 18.04.2011 року, від 10.06.2011 року відповідно до положень статті 13 Закону України «Про режим іноземного інвестування» у редакції, що була чинною на момент виникнення відповідних правовідносин.

Також між ТОВ «Курганський бройлер» та Компанією «АЕ - Агроексім Лімітед» підписано Акти приймання-передачі внеску до статутного капіталу ТОВ «Курганський бройлер» від 20.08.2008 року, від 22.07.2010 року, від 25.11.2010 року, від 31.01.2011 року, від 14.02.2011 року, від 21.03.2011 року, від 02.06.2011 року, що засвідчували передачу майна на загальну суму 1 259 500,00 євро, та оформлені Довідки про зарахування на баланс ТОВ «Курганський бройлер» рухомого майна, як внеску у Статутний капітал від 20.08.2008 року, від 22.07.2010 року, від 25.11.2010 року, від 31.01.2011 року, від 14.02.2011 року, від 21.03.2011 року та від 02.06.2011 року.

Поряд із цим, розпорядник майна посилався на пов`язаність Касьянової В.В. із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є контролерами ТОВ «Комплекс Агромарс» та ТОВ «Концерн Комплекс».

Як зазначено позивачем, засновниками ТОВ «Концерн Комплекс» 24.04.2019 були ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Директором ТОВ «Концерн Комплекс» з моменту реєстрації була ОСОБА_2 .

Надалі, корпоративні права у ТОВ «Концерн Комплекс» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у листопаді 2020 року продали на користь Касьянової Віри Володимирівни .

При цьому, Касьянова Віра Володимирівна є також співвласником разом із ОСОБА_4 часток у статутному капіталі ТОВ «ГАВРИЛІВСЬКИЙ ТОРГОВИЙ КОМПЛЕКС», які вони набули у 2007 році від ТОВ «Комплекс Агромарс» та ТОВ «КОНЦЕРН КОМПЛЕКС».

Проте, позивачем не доведено, яким чином обставини щодо передачі Касьяновій В.В. у листопаді 2020 року корпоративних прав ОСОБА_2 у ТОВ «Концерн Комплекс» підтверджує заінтересованість сторін при підписанні оспорюваного договору 23.02.2016 Касьяновою В.В. від імені Компанії «АЕ - Агроексім Лімітед» та ОСОБА_2 від імені ТОВ «Комплекс Агромарс».

Відповідно до частин першої та другої статті 203 цього ж Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 216 цього ж Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 та статті 239 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною право- і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (частини перша та третя статті 92 ЦК України).

Визнання договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК України у зв`язку з підписанням договору особою, яка не має на це повноважень, та відсутністю волевиявлення власника, можливе лише у тому випадку, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину.

Із матеріалів справи вбачається, що 29.12.2015 Компанією «АЕ - Агроексім Лімітед» видана довіреність на представника Компанії - Касьянову В.В., з проставленням 07.01.2016 апостилю постійним секретарем Міністерства юстиції та громадського порядку Республіки Кіпра. Строк дії довіреності визначений до 29.12.2016.

Також, згідно зі вказаною довіреністю, передбачено право Касьянової В.В. , зокрема, укладати, управляти, здійснювати та вчиняти всі та кожні господарські справи та речі, які є необхідними або потрібними чи будь-яким чином пов`язаними з діяльністю та справами компанії, та з такою метою підписувати, оформлювати, заповнювати, змінювати, модифікувати чи скасовувати будь-які договори, або брати будь-які зобов`язання у зв`язку з підписанням або оформленням будь-якого договору.

При цьому, доводи позивача щодо відсутності в реєстраційній справі довіреності Компанії «АЕ-Агроексім Лімітед» на представника - Касьянову Віру Володимирівну, що діяла в період укладення оскаржуваних договорів, а саме з 23.02.2016 по 19.12.2016, не можуть бути правовою підставою для визнання таких договорів недійсними.

Одночасно, судом установлено наявність доказів, що підтверджують вчинення відповідачами дій, спрямованих на виконання оспорюваного договору та його схвалення.

Так, відомості щодо проведення державної реєстрації зміни розмірів часток статутного капіталу ТОВ «Курганський бройлер» відображені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується відповідними виписками.

За положеннями статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Із відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що станом на 23.02.2016 день укладення Договору № 166/2016/КАМ/О розмір статутного капіталу ТОВ «Курганський бройлер» складав 66 365 688,84 грн., який розподілявся між засновників (учасників) ТОВ «Курганський бройлер» наступним чином: - ТОВ «Комплекс Агромарс» - 51 647 374,52 грн.; - Компанія «АЕ - Агроексім Лімітед» - 14 718 314,32 грн.

Після проведення 18.03.2016 державної перереєстрації частки, що є предметом Договору № 166/2016/КАМ/О, на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що розмір статутного капіталу ТОВ «Комплекс Агромарс» складає 66 365 688,84 грн. (без змін), та єдиним засновником (учасником) ТОВ «Курганський бройлер» є ТОВ «Комплекс Агромарс» - 66 365 688,84 грн. (збільшено на 14 718 314,32 грн.).

Ураховуючи викладене вище, надавши оцінку всім наявним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав вважати оспорюваний договір № 166/2016/КАМ-О про передачу шляхом купівлі-продажу частини в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Курганський Бройлер" від 23.02.2016 (із додатковою угодою від 19.12.2016) фраудаторним.

Щодо заяв відповідачів про застосування строку позовної давності, суд зауважує наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Оскільки заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, підстави для застосування строків позовної давності відсутні.

Інші доводи учасників справи судом розглянуті, проте на результат вирішення спору не вплинули. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain).

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статі 2 ГПК України).

Згідно статті 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 06.06.2024.

Суддя Мандичев Д.В.