ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/3508/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А.

за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2024 (головуючий - Агрикова О.В., судді - Мальченко А.О., Козир Т.П.) у справі

за позовом Українського союзу об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс)

до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО", 2. Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Фонду державного майна України

за участю Київської міської прокуратури

про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, витребування майна

(за участю представників: позивача - Косих С.І., відповідача-1 - Романюк С.П., прокурор - Штін Д.С.)

Обставини справи, встановлені судами

1. За актом передачі основних фондів від 08.04.1992 Державне підприємство "Завод "Побутмаш" передало Українському союзу об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (далі - позивач, Укрсоюзсервіс) з балансу на баланс виробничий корпус площею 840 кв м (з урахуванням сходових клітин - 904 кв м).

2. На виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2010 у справі №40/35 майновий комплекс за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72а, який перебував в оренді ТОВ «Союзпобутсервіс-2007», Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву передало на баланс Укрсоюзсервіс, що підтверджується актом приймання-передачі від 03.07.2012.

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.06.2012 у справі № 5011-62/6746-2012, яке набрало законної сили, визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІСО" (далі - ТОВ «ТІСО», відповідач-1) право власності на майновий комплекс загальною площею 6 522,7 кв м за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72, який складається з нежилих будівель: літера А площею 2 763,8 кв м, літера А1 площею 426,3 кв м, літера А2 площею 599,2 кв м, літера Б площею 1312,4 кв м , літера Г площею 1 312,5 кв м, літера Ж площею 24,4 кв м, літера К площею 84,1 кв м.

4. Державний реєстратор Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" Рисак О.О. 10.12.2018 здійснила державну реєстрацію права власності ТОВ "ТІСО" на майновий комплекс за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72 загальною площею 8 631,1 кв м.

Узагальнений зміст позовних вимог та підстав позову

5. Укрсоюзсервіс звернувся до суду з позовом до ТОВ «ТІСО» та Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація», у якому просив:

- скасувати рішення державного реєстратора від 10.12.2018 № 44498710 про державну реєстрацію права власності ТОВ "ТІСО" на майновий комплекс загальною площею 8631,1 кв м за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72;

- витребувати у відповідача-1 на користь позивача: (1) виробничий корпус - нежитлову будівлю літера "Б" площею 904 кв м, розташовану за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72-А (включено до складу нежитлової будівлі літера "Г" майнового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72 з площею 902,8 кв м) (далі - будівля-1); (2) нежитлову будівлю літера "Д" площею 25,7 кв м, розташовану за адресою: вул. Ямська, 72-А (включено до складу майнового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72, літера "Д" з площею 22,5 кв м) (далі - будівля-2).

6. Позивач зазначає, що до складу зареєстрованого за відповідачем майнового комплексу було безпідставно включено об`єкти нерухомого майна, що належать позивачу, за рахунок яких було незаконно збільшено площу належного відповідачу майна, а саме: будівлю-1, що є державною власністю та належить позивачу як органу управління державним майном, та будівлю-2, що є власністю позивача.

Узагальнений зміст та обґрунтування рішення суду першої інстанції

7. Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 в позові відмовлено.

8. Суд першої інстанції констатував не доведення позивачем обставини збільшення майнового комплексу відповідача за рахунок спірних будівель. При цьому позивач є лише балансоутримувачем державного майна та не має повноважень органу управління таким майном, а отже не має право на звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування з володіння відповідача будівлі-1. Крім того, Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" є неналежним відповідачем у даному спорі, оскільки не вчиняло спірного реєстраційного запису щодо нерухомого майна.

9. Відхиляючи заяву відповідача-1 про застосування позовної давності, суд першої інстанції встановив, що позивач не пропустив загальну позовну давність з огляду на продовження такого строку на період дії карантину та у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану.

Узагальнений зміст та обґрунтування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції

10. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2024 рішення суду першої інстанції змінено шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції постанови суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

11. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду щодо відмови в задоволенні позову про витребування у ТОВ «ТІСО» будівлі-1 з підстав не доведення позивачем наявності у нього повноважень з управління державним майном. Відсутність порушеного права позивача виключає застосування позовної давності, тому висновки суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин статті 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підлягають виключенню з мотивувальної частини судового рішення.

Касаційна скарга

12. Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, з касаційною скаргою звернувся відповідач, в якій просить змінити її мотивувальну частину з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України.

Узагальнені доводи касаційної скарги

13. Суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення постанови Ради Міністрів УРСР від 11.02.1991 № 26 (далі - Постанова № 26) та постанови Кабінету Міністрів України від 18.09.1993 № 750 (далі - Постанова № 750), якими на Укрсоюзсервіс покладено функції з управління державним майном підприємств та організацій побутового обслуговування населення, без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постанові Верховного Суду від 31.01.2023 у справі № 910/6158/21 (пункти 23-26).

14. Суд апеляційної інстанції неправильно застосував статті 1, 4, 6, 9 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», статті 1, 4, 5 Закону України «Про Фонд державного майна України», статті 5, 27 Закону України «Про оренду державного майна», статтю 388 ЦК України за відсутності висновку Верховного Суду про їх застосування в подібних правовідносинах, а саме щодо можливості подання віндикаційного позову органом управління об`єктами державної власності (Укрсоюзсервіс), якому майно передано в управління Фондом державного майна України шляхом підписання відповідного акта після набрання чинності Законом України «Про управління об`єктами державної власності».

15. За доводами скаржника Укрсоюзсервіс, як державна господарська структура, наділений повноваженнями на управління будівлею-1 та, відповідно, має право на віндикаційний позов, а в задоволенні цього позову належить відмовити, оскільки позивач не довів, що збільшення майнового комплексу відповідача відбулось за рахунок приєднання до нього будівлі-1.

Позиція інших учасників справи у відзивах на касаційну скаргу

16. Прокурор проти доводів касаційної скарги заперечує, вважає їх необґрунтованими, погоджуються з висновками суду апеляційної інстанції по суті спору, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін. Також вказує про неподібність правовідносин у справі, на неврахування висновків Верховного Суду у якій посилається відповідач, з тими, що виникли між сторонами даного спору.

17. Позивач вказує на те, що вимога відповідача про зміну мотивувальної частини постанови суду апеляційної інстанції задоволенню не підлягає, оскільки відповідач в судах першої та апеляційної інстанції заперечував наявність у позивача повноважень розпорядника державного майна, а в касаційній скарзі кардинально змінив свою позицію.

18. Фонд державного майна України (далі - третя особа) подав відзив на касаційну скаргу 20.05.2024 - з пропуском процесуального строку, встановленого Верховним Судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження від 15.04.2024. Одночасно третя особа просить поновити строк для подання відзиву.

19. Відповідно до статті 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

20. Частиною 1 статті 119 ГПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

21. Отже, пропущений учасником процесуальний строк може бути поновлений судом за умови вчинення учасником процесуальної дії, для вчинення якої було встановлено строк, подання учасником заяви про поновлення процесуального строку та визнання причин пропуску строку поважними, крім випадків, коли ГПК України встановлено неможливість такого поновлення.

22. Відповідно до частини 2 статті 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

23. Зі змісту наведеної норми випливає, що за заявою учасника може бути продовжений тільки строк, який встановлений судом і який не сплив на час звернення учасника справи із заявою. Разом з тим на відміну від поновлення процесуального строку, вирішення судом питання про продовження процесуального строку не обумовлене вчиненням учасником процесуальної дії. Навпаки, процесуальний закон виходить з того, що процесуальний строк продовжується для вчинення процесуальної дії, яка ще не вчинена. Такі висновки сформульовані у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2018 у справі № 904/5995/16 (пункт 23).

24. Згідно зі статтею 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (частина перша). Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина друга).

25. З огляду на наведене, враховуючи положення статей 118, 119 ГПК України, клопотання третьої особи про поновлення строку на подання відзиву на касаційну скаргу та сам відзив суд залишає без розгляду.

Позиція Верховного Суду

26. Відповідно до положень частини 1 статті 300 ГПК України Верховний Суд розглядає доводи касаційної скарги тільки в частині, що стала підставою для відкриття касаційного провадження.

27. Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, які відповідають вимогам абзацу 2 пункту 5 частини 2 статті 290 ГПК України, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою у цій частині на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

28. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

29. Проте наведена скаржником підстава касаційного оскарження не отримала підтвердження під час касаційного провадження, оскільки висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у наведених скаржником постановах викладені не у подібних правовідносинах.

30. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

31. При цьому, на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

32. Разом з тим, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

33. Проаналізувавши зміст постанови Верховного Суду у справі, на яку посилався скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що вона стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається, з огляду на таке.

34. Відповідач, посилаючись на не врахування судом апеляційної інстанції правових висновків про застосування Постанови № 26 та Постанови № 750, викладених Верховним Судом у справі № 910/6158/21, лише посилається на окремі фрагменти тексту відповідної постанови суду касаційної інстанції, які не містять жодних висновків та згадок суду касаційної інстанції про зазначені скаржником нормативні акти. У наведеній постанові суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав його заявлення до неналежних відповідачів. Тобто у справі № 910/6158/21 спір по суті судами взагалі не вирішувався, як і не розглядалось питання повноважень Укрсоюзсервісу щодо державного майна, а останньому відмовлено в позові виключно з процесуальної підстави - заявлення позову до неналежного відповідача.

35. Разом з тим, слід зазначити, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

36. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій подібній справі. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц та від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

37. Підсумовуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що посилання скаржника на окремі абзаци тексту постанови Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а зміст зазначеної скаржниками постанови не свідчить про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків, викладених у цій постанові.

38. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи скаржника про те, що суд в оскаржуваній постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду, не знайшли свого підтвердження.

39. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку чим касаційне провадження за касаційною скаргою третьої особи в частині вказаної підстави підлягає закриттю згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу.

40. Щодо інших доводів касаційної скарги, наведених в пунктах 14, 15 цієї Постанови, Верховний Суд зазначає про таке.

41. Відповідно до частини 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

42. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Одними з основних засад (принципів) господарського судочинства є диспозитивність та неприпустимість зловживання процесуальними правами (частини 2, 3 статті 2 ГПК України).

43. Згідно з принципом диспозитивності господарського судочинства учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (пункт 2 статті 14 ГПК України).

44. Для принципу диспозитивності характерним є визначальний вплив волевиявлення сторін та їх процесуальних ініціатив на результати процесуальної діяльності суду у межах судової справи.

45. Частина 1 статті 43 ГПК України встановлює обов`язок учасника справи добросовісно користуватися своїми процесуальними правами та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

46. У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункт 5 частини 5 статті 13 ГПК України).

47. Укрсоюзсервіс позовну вимогу про витребування з володіння відповідача будівлі-1 обґрунтовував покладенням на нього Постановою № 26 та Постановою № 750 функцій з управління державним майном підприємств та організацій побутового обслуговування населення України. З цих підстав позивач вважав, що є органом управління державним майном та виконує повноваження власника будівлі-1, яка перебуває у нього на балансі з 1992 року.

48. У свою чергу відповідач, заперечуючи проти позову, свою позицію в суді першої інстанції обґрунтовував тим, що з набранням чинності Законом України «Про Фонд державного майна України» та Законом України «Про управління об`єктами державної власності» повноваження органу управління державним майном, у тому числі будівлею-1, набув Фонд державного майна України. Натомість позивач є лише балансоутримувачем відповідного державного майна, а отже не має права на звернення до суду з віндикаційним позовом.

49. Такої процесуальної позиції відповідач послідовно дотримувався і в суді апеляційної інстанції, а оскаржував рішення суду першої інстанції виключно в частині застосування до заявлених позовних вимог позовної давності.

50. Як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції, з такими доводами відповідача погодились та мотивували судові рішення про відмову в позові насамперед відсутністю у позивача повноважень органу управління державним майном та наявністю у нього лише статусу балансоутримувача будівлі-1.

51. Натомість в суді касаційної інстанції відповідач змінив свою позицію на протилежну та в касаційній скарзі намагається довести помилковість висновків суду апеляційної інстанції про відсутність у позивача права на віндикаційний позов з підстави відсутності повноважень з управління державним майном.

52. Верховний Суд у своїй практиці послідовно застосовує доктрину заборони суперечливої поведінки, яка ґрунтується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основу якої покладено принцип добросовісності, складовою якого є, зокрема, заборона суперечливої поведінки та заборона зловживання процесуальними правами. Головне завдання застосування принципу добросовісності полягає в тому, щоб перешкодити стороні отримати переваги та вигоду від її недобросовісних дій.

53. Одним із способів захисту добросовісної сторони є правовий принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своєї позиції, якщо її попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції (принцип естопеля). Під принципом естопеля розуміється неможливість суперечливої (непослідовної) поведінки, яка може проявлятися як в матеріальних правовідносинах, так і в судовому процесі. Найчастіше процесуальний естопель знаходить свій вияв під час оскарження судових рішень і може полягати в тому, що сторона радикально змінює свою правову позицію у справі в порівнянні з правовою позицію у суді попередньої інстанції. Юридичним наслідком принципу естопеля є втрата права, за захистом якого сторона звернулася до суду, в зв`язку з оцінкою судом фактичної поведінки сторони та її добросовісності.

54. Європейський суд з прав людини у своїй практиці також застосовував принцип "естопель", тобто принцип, який означає категоричне заперечення такої поведінки сторони в процесі, якою вона перекреслює те, що попередньо було нею визнано в цьому та/або іншому судовому процесі ("Хохліч проти України", заява № 41707/98).

55. Верховний Суд звертає увагу, що радикальна зміна процесуальної позиції відповідача у справі, що переглядається, у часовому проміжку співставна з обставиною подання прокурором у лютому 2023 року позову у справі № 910/1052/23 про витребування з володіння відповідача будівлі-1 на користь Кабінету Міністрів України, як власника спірного державного майна.

56. Зазначене дає підстави для висновку про те, що касаційне провадження у даній справі ініційовано відповідачем не з метою захисту своїх прав та інтересів, а виключно з метою використання потрібних йому висновків Верховного Суду у даній справі для уникнення негативного для себе результату вирішення спору у справі № 910/1052/23.

57. За викладеного усі аргументи касаційної скарги відповідача є такими, що суперечать його попередній поведінці. Така процесуальна поведінка сторони спору є порушенням основних засад господарського судочинства, зокрема принципу диспозитивності та неприпустимості зловживання процесуальними правами. У зв`язку з чим відповідач позбавлений права заперечувати висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності у позивача права на заявлення віндикаційного позову на підставі доктрини заборони суперечливої поведінки.

58. З огляду на наведене доводи касаційної скарги Верховним Судом відхиляються.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

59. З огляду на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою третьої особи у частині зазначеної підстави касаційного оскарження.

60. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

61. Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

62. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи не отримали підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку з чим немає підстав для задоволення касаційної скарги та зміни оскаржуваного судового рішення.

Розподіл судових витрат

63. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 306, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО" з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО" з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2024 у справі № 910/3508/22 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Зуєв В.А.