ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/4011/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Богацької Н.С., Савицького Я.Ф.

Справа розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Арсенал Страхування

на рішення Господарського суду Одеської області від 13.02.2024, повний текст складено та підписано 19.02.2024

у справі №916/4011/23

за позовом Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Арсенал Страхування

до відповідачів:

1) Виконавчого комітету Одеської міської ради;

2) Комунального підприємства ,,МІСЬКЗЕЛЕНТРЕСТ;

про стягнення 134 515,90 грн, -

головуючий суддя Погребна К.Ф.

місце прийняття рішення: Господарський суд Одеської області

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2023 року Приватне акціонерне товариство ,,Страхова компанія ,,Арсенал Страхування звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Комунального підприємства ,,МІСЬКЗЕЛЕНТРЕСТ, в якій просило стягнути з відповідачів солідарно суму майнової шкоди у розмірі 134 515,90 грн.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 , з якою ПрАТ «СК ,,Арсенал Страхування укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту від 25.07.2020 № 723/20-Т/О (а саме: застраховано майнові інтереси, пов`язані із володінням та користуванням автомобілем «Infiniti QX50», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

19.07.2021 року, на автостоянці пляжу «Малібу» в м. Одесі, внаслідок падіння дерева було пошкоджено автомобіль «Infiti QX50 », державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до рахунків СТО, вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Infiti QX50 », державний реєстраційний номер НОМЕР_1 склала 134 515,90 грн.

На підставі умов договору ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» виплатило страхове відшкодування в розмірі 134515,90грн.

Посилаючись на ст.27 Закону України «Про страхування», ст.ст. 993,1166,1173,1190 Цивільного кодексу України позивач просив позов задовольнити повністю та стягнути з відповідачів грошові кошти за страхове відшкодування в порядку суброгації у розмірі 134 515,90 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.02.2024 у задоволенні позову ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано відсутністю належних та допустимих доказів протиправності дій (бездіяльності) відповідачів, вини останніх у заподіянні майнової шкоди та беззаперечних доказів наявності причинного зв`язку між подією та пошкодженням транспортного засобу «Infiti QX50 », д.н. НОМЕР_1 .

Не погодившись з рішенням суду, ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» подало на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що судом при прийнятті рішення було порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а також неповно та упереджено з`ясовано фактичні обставини справи, що мають важливе значення для правильного вирішення даного спору.

Зокрема заявник апеляційної інстанції звертає увагу, що балансоутримувачем зелених насаджень є уповноважене органами місцевого самоврядування підприємство, яке відповідає за утримання та збереження зелених насаджень.

Судом не було взято до уваги, що відповідачами не було спростовано докази апелянта про пошкодження автомобіля «Infiti QX50 », д.н. НОМЕР_1 від падіння дерева, та заперечуючи проти такого факту не надали до суду доказів на підтвердження своїх доводів про пошкодження автомобілем іншим чином.

Скаржник зауважує, що в матеріалах справи містяться усі необхідні документи, що підтверджують факт настання події та розмір спричиненої шкоди.

Зокрема, факт падіння дерева на автомобіль «Infiti QX50 », д.н. НОМЕР_1 на пляжі Малібу, який розташований за адресою Миколаївська дорога, 307, в м. Одеса, зафіксовано у заяві (міститься у матеріалах справи) про настання події, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу який було подано до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» страхувальником від 20.07.2021р. а також компетентними органами поліції, які підтверджуються довідкою СКП ВП№3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області наданої капітаном поліції Роланд Оганнисяном.

Також скаржник, посилаючись на ст..1166 ЦК України, зазначає, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

За таких обставин, апелянт вважає, що саме на відповідачів покладено обов`язок доведення відсутності їхньої вини у завданні шкоди позивачу.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Колоколова С.І., суддів Богацької Н.С., Савицького Я.Ф.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2024 витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/4011/23. Відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Арсенал Страхування на рішення Господарського суду Одеської області від 13.02.2024, повний текст складено та підписано 19.02.2024 у справі №916/4011/23 до надходження матеріалів даної справи з Господарського суду Одеської області.

15.03.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали №916/4011/23.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.03.2024 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Арсенал Страхування на рішення Господарського суду Одеської області від 13.02.2024, повний текст складено та підписано 19.02.2024 у справі №916/4011/23 залишено без руху. Зобов`язано Приватне акціонерне товариство ,,Страхова компанія ,,Арсенал Страхування протягом 10 (десяти) днів з дня отримання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути недоліки, встановлених при поданні апеляційної скарги, а саме: надати до суду докази сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі за подання апеляційної скарги у сумі 4026 грн.

25.03.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду від представника Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Арсенал Страхування надійшла заява про усунення недоліків з доказами сплати судового збору.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Арсенал Страхування на рішення Господарського суду Одеської області від 13.02.2024, повний текст складено та підписано 19.02.2024 у справі №916/4011/23; розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Арсенал Страхування ухвалено здійснювати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Південно-західного апеляційного господарського суду 12.04.2024, Виконавчий комітет Одеської міської ради просив апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Арсенал Страхування залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 13.02.2024 у справі №916/4011/23 без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Південно-західного апеляційного господарського суду 12.04.2024, КП ,,МІСЬКЗЕЛЕНТРЕСТ просило апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Арсенал Страхування залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 13.02.2024 у справі №916/4011/23 без змін.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Як вбачається з наявних матеріалів справи та встановлено господарським судом, 25.07.2020 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Арсенал Страхування» та ОСОБА_1 було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №723/20-Т/О згідно якого ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» взяло на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення автомобіля марки «Infiti QX50 », д.н. НОМЕР_1 , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП.

Як вказує позивач, 19.07.2021 року, на автостоянці пляжу Малібу в м. Одесі, в наслідок падіння дерева було пошкоджено автомобіль «Infiti QX50 », д.н. НОМЕР_1 .

Відповідно до рахунків СТО, вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Infiti QX50 », д.н. НОМЕР_1 склала 134 515,90 грн.

На підставі умов договору ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» виплатило страхове відшкодування в розмірі 134515,90грн.

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» наголошує, що відповідачі несуть відповідальність за незадовільних стан придорожніх насаджень в районі автопарковки пляжу Малібу, в тому числі і на ділянці, де сталася пригода.

Як зазначає позивач, оскільки він виплатив потерпілій страхове відшкодування за пошкодження автомобіля «Infiti QX50 », д.н, НОМЕР_1 , то до нього перейшло право вимоги суми виплаченого страхового відшкодування до відповідача.

За посиланнями позивача, відповідно до листа-відповіді КП «Одеської міської ради «Узбережжя Одеси» № 958 від 21.10.2021 року КП «Міськзелетрест» є постійним користувачем земельної ділянки, на якій сталася вищезазначена подія, з урахуванням чого 29.10.2021р. він направив на адресу КП «Міськзелентрест» претензію за вх. № .р на суму 134 515 90 грн. Проте відповідна претензія була залишена відповідачем-2 без відповіді та задоволення.

Отже, посилаючись на вищенаведені обставини, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» звернувся до господарського суду Одеської області з відповідним позовом про стягнення з відповідачів грошових коштів в сумі 134 515,90 в порядку суброгації.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий господарський суд послався на відсутність належних та допустимих доказів протиправності дій (бездіяльності) відповідачів, вини останніх у заподіянні майнової шкоди та беззаперечних доказів наявності причинного зв`язку між подією та пошкодженням транспортного засобу «Infiti QX50 », д.н. НОМЕР_1

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди - однин із способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених статті 16 ЦК України.

Відповідно до норм ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого.

Особою, відповідальною за завдану шкоду, може бути як безпосередній її заподіювач, так і страхова компанія, відповідальна за останнього.

Стаття 1 Закону України «Про страхування» визначає, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Вказаний Закон, зокрема ст. 7, визначає види обов`язкового страхування, а саме: страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Стаття 27 Закону України «Про страхування» визначає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного Кодексу України збитками є: витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим їм фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У ст. 1166 Цивільного кодексу України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за завдану шкоду та підстави її виникнення. Так для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме:

а) наявність шкоди, яка полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється правом, або у зменшенні майнової сфери потерпілого;

б) протиправна поведінка (дія, бездіяльність) заподіювача шкоди, що означає порушення особою вимог правової норми;

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою;

г) вина, яка може проявлятись у формі умислу та/або необережності.

Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності порушення відповідача, наявність та розмір понесених збитків, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку. Доведення факту заподіяння збитків, розмір зазначених збитків, протиправність діяння відповідача та причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням та заподіяними збитками покладено на зацікавлену особу.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Частиною 1 статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, для відшкодування завданої майнової шкоди необхідно довести неправомірність поведінки особи; вину заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність всіх зазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. У цьому випадку саме на позивача покладено обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) немає вини у заподіянні шкоди.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.04.2018 року у справі № 910/3165/17 викладено правову позицію: "Статтею 993 Цивільного кодексу України та статтею 27 Закону України "Про страхування" визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого."Перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобовязанні до страховика в порядку статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування" є суброгацією. При суброгації у страхових відносинах, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати. При суброгації у страхових відносинах деліктне зобов`язання продовжує існувати та відбувається лише заміна кредитора право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 910/2603/17.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 910/18279/19 висловлено позицію: "Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою.

Суброгація (від лат. "subrogare" - заміщення, обрання взамін) є одним із видів уступки права, який полягає в тому, що до нового кредитора, який реально виконав зобов`язання у вигляді сплати грошей, переходить право вимагати відповідного відшкодування від особи, відповідальної за завдану шкоду.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Страховик виступає замість потерпілого."

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує, що факт настання події підтверджується документами складеними компетентними органами, зокрема копією довідки капітана поліції О/у СКП ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, в якій зазначено, що 19.07.2021 р. до чергової частини відділу поліції надійшло повідомлення оператора « 102» про те, що за адресою: Миколаївська дорога, 307, страховий випадок, на пляжі Малібу впало дерево. Громадянка Тимофєєва О.В. просила зафіксувати факт пошкодження свого автомобілю; копія протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 19.07.2021р., відповідно до якого оперуповноважений прийняв усну заяву ОСОБА_1 , відповідно до якої на автомобіль впало дерево на стоянці пляжу Малібу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України особа звільняється від відповідальності, якщо доведе, що шкода завдана не з її вини.

Колегія суддів зазначає, що надані позивачем документи, не є беззаперечними доказами протиправної поведінки відповідачів та причинно - наслідкового зв`язку між подією яка сталася і пошкодженням спірного авто, оскільки у вказаних документах зафіксовано лише факт звернення ОСОБА_1 до поліції та наявність пошкоджень автомобіля.

Жодних обставин та доказів проведення поліцією (компетентного правоохоронного органу) дій з метою встановлення факту події, яка порушує майнове право чи того, ким вчинено протиправне діяння, яке призвело до пошкодження автомобіля, надані до суду документи не місять.

Крім того позивачем до позовної заяви було додано копію заяви про настання події, відповідно до якої ОСОБА_1 по гарячій лінії страхової компанії повідомила, що припаркувала транспортний засіб за адресою: м. Одеса, Миколаївська дорога, 307 (пляж Малібу), повернувшись виявила, що на авто впало дерево, місце знаходження пошкодженого транспортного засобу: АДРЕСА_1 ; копію акту огляду колісного ТЗ, відповідно до якого 20.07.2021 р. за адресою: АДРЕСА_1 , було оглянуто автомобіль та зазначено наявні на ньому пошкодження.

З наданих документів вбачається, що ані страхова компанія, ані поліція не виїжджали на місце падіння дерева, а подія була зафіксована зі слів ОСОБА_1 .

Крім того, з наданих позивачем фотознімків місця події не можливо встановити де саме сталась подія, оскільки вони не містять жодної прив`язки до місцевості.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, зокрема довідки капітана поліції О/у СКП ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області місце події зафіксоване як «пляж Малібу», протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення або таке, що готується від 19.07.2021р. місце події зафіксоване як «стоянка пляж Малібу», заяви про настання події місце події зафіксоване як м. Одеса, вул. Миколаївська догога, буд 307 «пляж Малібу».

Згідно із ст. 1 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" благоустрій - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою.

Згідно зі ст. 25 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» утримання та благоустрій прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, належних до нього будівель, споруд проводиться балансоутримувачем цього будинку або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачем укладено відповідний договір на утримання та благоустрій прибудинкової території.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» перебачено що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктом 9 ст. 10 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить здійснення контролю за станом благоустрою та утриманням територій, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, їх озелененням, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть утворювати підприємства для утримання об`єктів благоустрою державної та комунальної власності. У разі відсутності таких підприємств органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень визначають на конкурсних засадах відповідно до закону балансоутримувачів таких об`єктів. Балансоутримувача, що здійснюватиме утримання і ремонт об`єкта благоустрою, який перебуває у приватній власності, визначає власник такого об`єкта благоустрою.

За приписами ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо.

Правила утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10.04.2006 № 105, (далі - Правила № 105) визначають правові та організаційні засади озеленення населених пунктів, спрямовані на забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини.

Правилами № 105 визначено, що балансоутримувач - спеціально вповноважені на конкурсних засадах державними чи місцевими органами влади підприємства, організації, які відповідають за утримання та збереження зелених насаджень на підпорядкованих територіях зеленого господарства.

Відповідно до п. 3.1 Правил № 105 до об`єктів благоустрою у сфері зеленого господарства населених пунктів, зокрема, належать зелені насадження прибудинкової території.

Пунктом 3.2 Правил № 105 до елементів благоустрою віднесено, зокрема, зелені насадження (у тому числі, снігозахисні, протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, у парках, скверах і алеях, бульварах, садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях.

Згідно із п. 5.2 Правил № 105 балансоутримувач забезпечує належне утримання та своєчасний ремонт об`єкта благоустрою власними силами або може на конкурсних засадах залучати інші підприємства, установи, організації, використовуючи для цього кошти, передбачені власником об`єкта.

При цьому, п. 5.5 вказаних Правил № 105 передбачено, що відповідальними за збереження зелених насаджень і належний догляд за ними є: на об`єктах благоустрою державної чи комунальної власності - балансоутримувачі цих об`єктів; на територіях установ, підприємств, організацій та прилеглих територіях - установи, організації, підприємства; на територіях земельних ділянок, які відведені під будівництво, - забудовники чи власники цих територій; на безхазяйних територіях, пустирях - місцеві органи самоврядування; на приватних садибах і прилеглих ділянках - їх власники або користувачі.

Отже, балансоутримувачем зелених насаджень є уповноважене органами місцевого самоврядування підприємство, яке відповідає за утримання та збереження зелених насаджень.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем до позовної заяви було додано лист Комунального підприємства «Узбережжя Одеси» Одеської міської ради, відповідно до якого комунальним підприємством розглядався адвокатський запит щодо балансоутримувача зелених насаджень, розташованих на пляжі «Малібу», Миколаївська дорога, 307.

За результатами розгляду запиту комунальне підприємство надано відповідь з якої вбачається, що територія обслуговування КП «Узбережжя Одеси» визначена рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.08.2020 р. № 304 «Про затвердження схеми території, відповідальність за належне утримання та обслуговування якої покладається на комунальне підприємство «Узбережжя Одеси». Згідно з даним рішенням у Суворовському районі м. Одеси КП «Узбережжя Одеси» обслуговує природний пляж «Лузанівка» в межах від урізу моря уздовж розважального комплексу «Малібу», межею парку «Лузанівський», уздовж Миколаївської дороги до бази відпочинку «Сан-Марін» і урізу моря. При цьому, КП «Узбережжя Одеси» зазначає, що зелена зона парку «Лузанівка» не входить до зони обслуговування КП «Узбережжя Одеси», а відповідна земельна ділянка належить на праві постійного користування КП «Міськзелетрест».

Поряд з цим в матеріалах справи наявний, лист-відповідь КП «Узбережжя Одеси» від 04.10.2023р. за № 01-11/527 на запит Юридичного департаменту Одеської міської ради, з якого вбачається що земельна ділянка «Лузанівка пляж Малібу» включена до переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси відповідно до рішення Одеської міської ради від 27.08.2014 р. № 5286-VI.

З метою покращення організації дорожнього руху в частині впорядкування робіт із паркування, застосування інформаційних технологій, сучасних технічних засобів організації дорожнього руху, розвитку мережі паркінгів, спеціально відведених автостоянок, майданчиків для платного паркування, укладання договорів на експлуатацію, обслуговування місць для паркування транспортних засобів у м. Одесі, а також здійснення діяльності, пов`язаної із транспортуванням транспортних засобів у місті Одесі створено Комунальне підприємство «Одестранспарксервіс». Вказане підприємство відповідно до статуту забезпечує експлуатацію, утримання мережі паркінгів, спеціально відведених автостоянок, майданчиків для паркування в м. Одесі, переданих Підприємству; виконує функції оператора на майданчиках для паркування / спеціально відведених автостоянках відповідно до актів Одеської міської ради, що регламентують організацію та порядок паркування транспортних засобів на території м. Одеси, переданих Підприємству у межах чинного законодавства України.

Отже з наведеного вище вбачається, що територія пляжу «Малібу» або автостоянки пляжу «Малібу» або територія за адресою: Миколаївська дорога, 307, про яку зазначає позивач, може перебувати на балансі щонайменше трьох комунальних підприємств або на балансі інших осіб відповідно до договорів, укладених з такими підприємствами.

При цьому, суд зазначає що точного балансоутримувача земельної діялнки встановити неможливо оскільки відсутня фіксація самого факту падіння дерева та конкретного місця такої події, оскільки як зазначалось вище з доданих до матеріалів справи вбачається що місцем події може бути або «пляж Малібу», або автостоянка пляжу «Малібу», або Миколаївська дорога 307.

Як зазначалось раніше, ч.ч. 1 та 2 ст. 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові:

- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;

- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що невідворотно спричинила шкоду;

- вину заподіювача шкоди.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Необхідною підставою для притягнення органу місцевого самоврядування до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. Відсутність хоча б однієї з цих умов виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України).

Отже, при зверненні з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.

Водночас зі змісту ч. 2 ст. 1166 ЦК України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Тому спростування цієї вини є процесуальним обов`язком її заподіювача.

Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Позивач жодним доказом не довів неправомірність поведінки (дії чи бездіяльності) відповідачів, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах відповідного законодавства щодо благоустрою та утримання зелених насаджень. Позивачем не доведено які саме дії чи бездіяльність кожного з відповідачів або спільно призвели до події.

Заявлені вимоги ґрунтуються виключно на припущенні позивача щодо бездіяльності Виконавчого комітету Одеської міської ради по визначенню відповідальної особи за доглядом за деревом, внаслідок падіння якого спричинена шкода. Вимоги до КП "Міськзелентрест" ґрунтуються на припущенні, що дерево, внаслідок падіння якого спричинена шкода, зростало на території, баланосутримувачем якого є відповідач-2. Проте, жодний наявний у справі доказ не вказує на місце зростання та розташування дерева до падіння.

Позивач не довів суду, що спричинена падінням дерева шкода є об`єктивним наслідком поведінки відповідачів (окремо чи спільно), є тією безпосередньою причиною, що невідворотно спричинила шкоду.

Суду взагалі не доведено, що було безпосередньою причиною події: стан дерева, погодні умови чи необережність самого позивача.

Стан дерева, падінням якого пошкоджено автомобіль, не зафіксовано жодним доказом ні до, ні після події. Позивач висновки спеціаліста з цього питання в суд не подавав та такі не досліджувалися судом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу вимог частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною першою статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша статті 77 Господарського процесуального кодексу України)

За змістом ст. 79 ГПК України, наявність обставин, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування вірогідність доказів, на відміну від достатності доказів, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

За наведеного, колегія суддів вважає, що, оскільки позивачем не доведено вини відповідачів у завданні вказаної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і неправомірними поведінкою відповідачів, відсутні правові підстав покладення на останніх цивільно-правової відповідальності, а тому відсутні правові підстави для відшкодування позивачу шкоди

Скаржник, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтував, належних доказів та обґрунтованих підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не навів.

Відтак, суд першої інстанції надав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а тому дійшов цілком законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апелянта з приводу неправильно встановлених обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів судом першої інстанції, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволені позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275,276, 281-284

Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1.Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,Арсенал Страхування залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 13.02.2024 року у справі №916/4011/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню, крім випадків передбачених ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено

та підписано 03.06.2024

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Н.С. Богацька

Суддя Я.Ф. Савицький