РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.06.2024Справа № 910/3693/23

За позовом Приватного акціонерного товариства "ВЕСКО"

до VESCO CLAYS ITALY S.R.L.

про стягнення 224 958,67 євро

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Патрікеєва Т.В.

Представники:

від позивача - Гальцова І.К.

від відповідача - не з`явилися

УСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "ВЕСКО" (далі - позивач, ПРАТ "ВЕСКО") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № б/н від 06.03.2023 до VESCO CLAYS ITALY S.R.L. (далі - відповідач) про стягнення 224 958,67 євро боргу за Контрактом № 02/2022/V/10 від 09.08.2022.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач в порушення умов зовнішньоекономічного контракту купівлі-продажу глини Контракту № 02/2022/V/10 від 09.08.2022 (далі - Контракт) своєчасно не оплатив в повному обсязі поставлену продукцію.

При прийнятті до розгляду позовної заяви, судом було встановлено, що відповідач по справі VESCO CLAYS ITALY S.R.L.) є нерезидентом, юридичною особою, яка створена та діє за законодавством Італії, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з Реєстру підприємств Торгово-промислової ремісничої та сільськогосподарської палати Модени.

Враховуючи, що відповідач не має на території України офіційно зареєстрованих представництв, суд дійшов висновку, що про розгляд даної справи відповідача належить повідомляти у порядку, встановленому ГПК України або передбаченому чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 1 статті 367 ГПК України передбачено, що у разі якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно, зокрема, вручити документи на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ч. 2 ст. 367 ГПК України).

Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном, а рівно повідомлення у належній формі іноземних учасників судового процесу про час і місце розгляду справи, регулюється Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, Гаага, 1965 (далі - Конвенція), яка є чинною в Україні згідно з Законом України "Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах" від 19.10.2000 р. № 2052-ІІІ, із заявами та застереженнями. Україна та Італія приєднались до зазначеної Конвенції.

Враховуючи, що Україна та Італія являються підписантами Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, Гаага, 15.11.1965, суд дійшов висновку, що про розгляд даної справи відповідача належить повідомляти в порядку, передбаченому зазначеною Конвенцією, а саме судові документи підлягають надісланню до Центрального органу Італії для їх подальшого вручення відповідачу (VESCO CLAYS ITALY S.R.L., номер у господарчо-адміністративному реєстрі підприємств МО - 429036) за адресою останнього згідно витягу з Реєстру підприємств Торгово-промислової ремісничої та сільськогосподарської палати Модени.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2023 прийнято позовну заяву ПРАТ "ВЕСКО" до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/3693/23; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання у справі на 23.10.2023 о 10:00 год; зобов`язано позивача в термін до 17.04.2023 надати суду нотаріально засвідчений переклад на італійську мову позовної заяви № б/н від 06.03.2023 з доданими до неї документами, ухвали Господарського суду міста Києва у справі № 910/3693/23 від 15.03.2023 та прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів відповідачу у справі № 910/3693/23 від 15.03.2023; зупинено провадження у справі № 910/3693/23 до 23.10.2023.

13.04.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 15.03.2023.

14.04.2023 судові документи надіслано судом до Центрального органу Італії для їх подальшого вручення відповідачу.

03.08.2023 через відділ діловодства суду від Центрального органу запитуваної Держави - Італії надійшла заява з додатками, зокрема доказами вручення судових документів відповідачу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2023 поновлено провадження у справі №910/3693/23.

У підготовче засідання, призначене на 23.10.2023, представники позивача та відповідача не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце цього засідання були належним чином повідомлені, що підтверджується матеріалами справи.

Суд долучив до матеріалів справи, подані учасниками справи через відділ діловодства суду заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань.

У підготовчому засіданні, призначеному на 23.10.2023, суд вчинив дії, визначені частиною другою статті 182 ГПК України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2023 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.06.2024 о 10:00 год.; зобов`язано позивача в термін до 13.11.2023 надати до суду нотаріально засвідчений переклад на італійську мову ухвали Господарського суду міста Києва у справі № 910/3693/23 від 23.10.2023 та прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів відповідачу у справі № 910/3693/23 від 15.03.2023; зупинено провадження у справі № 910/3693/23 до 03.06.2024.

10.11.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 23.10.2023.

17.11.2023 судові документи надіслано судом до Центрального органу Італії для їх подальшого вручення відповідачу.

26.12.2023 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшла заява про визнання позову у справі № 910/3693/23, відповідно до якої представник відповідача просив суд прийняти заяву про визнання позову, справу № 910/3693/23 розглянути за відсутності представника відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2024 поновлено провадження у справі №910/3693/23.

У судове засідання, призначене на 03.06.2024, з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явилися.

Судом враховано, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2023 явка учасників справи у судове засідання 03.06.2024 визнана не обов`язковою.

Судом задоволене клопотання представника відповідача про розгляд справи за його відсутності, викладене у заяві про відмову від позову.

У судовому засіданні 03.06.2024 представник позивача подав клопотання про повернення 50% судового збору з державного бюджету відповідно до ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 03.06.2024 судом долучено до матеріалів справи заяву про визнання позову у справі № 910/3693/23, подану представником відповідача через відділ діловодства суду 26.12.2024, та клопотання про повернення 50% судового збору з державного бюджету, подане представником позивача у судовому засіданні 03.06.2024.

У судовому засіданні 03.06.2024 здійснювався розгляд справи по суті.

Відповідно до ст. 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд і вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

У судовому засіданні 03.06.2024 суд заслухав вступне слово представника позивача, який підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні 03.06.2024 судом здійснювалось з`ясування обставин справи та дослідження доказів, після чого суд перейшов до судових дебатів.

У судових дебатах представник позивача виступив з промовою (заключним словом).

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 03.06.2024 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та дослідивши в судовому засіданні наявні в матеріалах справи докази, суд

УСТАНОВИВ:

09.08.2022 року між Приватним акціонерним товариством "ВЕСКО" (далі - продавець, позивач) та VESCO CLAYS ITALY S.R.L. (далі - покупець, відповідач) укладено Контракт № 02/2022/V/10 (далі - Контракт), за умовами п. 1.1. якого продавець продає, а відповідач купує глину з вогнетривких та тугоплавких глин українського походження (далі - продукція) відповідно до доданих специфікацій, які є невід`ємною частиною Контракту.

Відповідно до п. 3.4. Контракту, датою поставки партії продукції та переходу права власності на поставлену продукцію вважається дата оформлення митної декларації.

Згідно з п. 4.1. Контракту узгоджено, що валютою платежу за цим Контрактом є Євро.

Відповідно до п. 4.2. Контракту відповідач здійснює платіж у розмірі 100% вартості кожної партії продукції протягом 90 календарних днів від дати поставки продукції шляхом прямого банківського переказу за платіжними реквізитами продавця, у платіжних документах робиться посилання на цей Контракт та номер рахунка-фактури.

Згідно з п. 1 Додаткової угоди № 3 від 20.12.2022 до Контракту, сторони погодили, що нижче зазначені рахунки повинні бути оплачені до 01.02.2023 року:

№ V/10/1 від 24.09.2022 на суму 53 373,30 Євро,

№ V/10/2 від 24.10.2022 на суму 39 277,48 Євро,

№ V/10/3 від 31.10.2022 на суму 39 221,38 Євро,

№ V/10/4 від 18.11.2022 на суму 40 026,14 Євро,

№ V/10/5від 27.11.2022 на суму 39 446,77Євро,

№ V/10/6 від 06.12.2022 на суму 13 613,60 Євро.

Згідно з п. 12.6 Контракту, цей Контракт набирає чинності з 09.08.2022 та діє до повного його виконання.

Позивач зазначив, що виконав зобов`язання за Контрактом у повному обсязі, а саме: відповідно до вантажно-митних декларацій, що оформлялись в ході операцій з поставок продукції відповідно до Контракту, позивач передав у власність відповідача продукцію у загальній кількості 1915,689 т, вартість поставленої позивачем продукції за Контрактом згідно з наведеними рахунками-фактурами становить 224 958,67 Євро.

Позивач стверджує, що в порушення умов Контракту відповідач не здійснив оплату наведених рахунків-фактур, наразі заборгованість відповідача за Контрактом становить 224 958,67 Євро.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву, передбаченим частиною 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), водночас подав заяву про визнання позову.

Частиною 1 статті 191 ГПК України встановлено, зокрема, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення (ч. 2 ст. 191 ГПК України).

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 191 ГПК України).

Судом встановлено, що заява про визнання позову, яка надійшла через відділ діловодства суду 26.12.2023, підписана представником відповідача адвокатом Хотюшиним Павлом Віталійовичем на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АН № 1257923 від 01.09.2023, виданого VESCO CLAYS ITALY S.R.L. на підставі Договору про надання правової допомоги № 010923 від 01.09.2023, наведеним Договором повноваження адвоката не обмежуються.

По наявних в матеріалах справи доказам судом не встановлено обмежень повноважень представника відповідача на визнання позову від імені відповідача, а рівно не встановлено, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб.

Щодо підсудності справи Господарському суду міста Києва.

Відповідач по справі є юридичною особою, створеною за законодавством Італії, тобто є іноземною юридичною особою.

Відповідно до п. 9.1., 9.2. Контракту у редакції Додаткової угоди №4 від 16.01.2023 до Контракту, передбачено, що усі суперечки та розбіжності, які можуть виникнути з цього Контракту або у зв`язку з ним, підлягають вирішенню у господарському суді за місцезнаходженням позивача за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом. Правом, що регулює правовідносини, які виникають за Контрактом, є матеріальне право України.

Стаття 366 ГПК України визначає, що підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність справ за участю іноземних осіб може бути визначено за угодою сторін.

Статтею 5 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлено, що у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом. Вибір права може бути здійснений щодо правочину в цілому або його окремої частини. Вибір права або зміна раніше обраного права можуть бути здійснені учасниками правовідносин у будь-який час, зокрема, при вчиненні правочину, на різних стадіях його виконання тощо.

Частиною 1 ст. 43 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Право, що застосовується до договору, охоплює, в тому числі права та обов`язки сторін; виконання договору; наслідки невиконання або неналежного виконання договору (ст. 47 вказаного Закону).

Частиною 1 ст. 74 Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено, що процесуальна правоздатність і дієздатність іноземних осіб в Україні визначаються відповідно до права України.

Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону (ч. 1 ст. 75 Закону України "Про міжнародне приватне право").

Пунктом 1 ч. 1 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлено, що суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у випадках, зокрема, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону.

Аналіз наведених вище норм права та Контракту свідчить про наявність у позивача права на звернення з позовом до відповідача до Господарського суду міста Києва, а у відповідача - наявність права бути відповідачем по справі з усіма наданими законодавством України правами і обов`язками як сторони і учасника справи. Судом не встановлено законодавчих чи міжнароднодоговірних обмежень та/або заборон щодо розгляду цієї справи в Господарському суді міста Києва відповідно до норм чинного законодавства України.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 224 958,67 Євро за Контрактом.

Укладений між сторонами Контракт є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою Контракт є договором поставки.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України (в тому числі - з договорів).

Аналогічні приписи встановлені і в статтях 173, 174 ГК України.

Договором, відповідно до ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення викладено і в ч. 1 ст. 712 ЦК України, згідно приписів якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, на підставі укладеного між позивачем та відповідачем Контракту відповідач зобов`язаний виконувати умови Контракту щодо оплати поставленої йому продукції.

У заяві про визнання позову відповідач підтвердив, що позивач виконав свої зобов`язання за Контрактом у повному обсязі, а саме відповідно до накладних та вантажно-митних декларацій позивач передав у власність відповідача продукцію у загальній кількості 1915,689 т, загальною вартістю 224 958,67 Євро.

Судом встановлено, що наявними в матеріалах справи вантажно-митними деклараціями від 30.09.2022, від 31.10.2022, від 10.11.2022, від 29.11.2022, від 30.11.2022, від 16.12.2022 (аркуші справи 46-51, том 1) підтверджується здійснення позивачем поставки відповідачу продукції у загальній кількості 1915,689 т, загальною вартістю 224 958,67 Євро.

Відповідно до п. 1 Додаткової угоди № 3 від 20.12.2022 до Контракту, рахунки-фактури на оплату продукції № V/10/1 від 24.09.2022, № V/10/2 від 24.10.2022, № V/10/3 від 31.10.2022, № V/10/4 від 18.11.2022, № V/10/5від 27.11.2022, № V/10/6 від 06.12.2022 на загальну суму 224 958,67 Євро (аркуші справи 34-45, том 1) мали бути оплачені відповідачем до 01.02.2023.

Отже, на час звернення позивача з позовом до суду (09.03.2023) відповідачем прострочено строк проведення оплати за поставлену продукцію по Контракту відповідно до вищевказаних рахунків-фактур №1663 від 21.11.2019 року на загальну суму 224 958,67 Євро.

Станом на час розгляду справи по суті матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення відповідачем оплати вищевказаних рахунків-фактур на загальну суму 224 958,67 Євро.

Отже, матеріалами справи підтверджуються доводи позивача про заборгованість відповідача перед позивачем за поставлену продукцію за Контрактом у розмірі 224 958,67 Євро.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (ч. 1 ст. 2 ГПК України).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Повно і всебічно з`ясувавши обставини, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 224 958,67 Євро. Відтак позов відлягає задоволенню повністю.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем визначено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з суми судового збору в розмірі 130 942,14 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000,00 грн.

Відповідачем попередній (орієнтовний) розмір судових витрат не заявлявся.

Згідно зі статтею 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 1 статті 130 ГПК України передбачено, що у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи приписи п. 2 ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 130 ГПК України, задоволенням позовних вимог повністю та визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, стягненню із відповідача підлягає судовий збір у розмірі 65 471,07 грн, поверненню позивачу з державного бюджету підлягає судовий збір у розмірі 65 471,07 грн (50% сплаченого позивачем судового збору).

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Оскільки станом на час ухвалення рішення позивачем не було подано доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу у сумі 50 000,00 грн, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування таких витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 126, 129, 130, 191, 236-238, 240, 241, 327, 365, 366 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з VESCO CLAYS ITALY S.R.L. (Via Saragozza 130, Modena, 41121, Italy; реєстраційний номер/ID: MO 429036) на користь Приватного акціонерного товариства "ВЕСКО" (Україна, 04053, м. Київ, пров. Бехтерівський, будинок 12Б; ідентифікаційний код 00282049) заборгованість в розмірі 224 958,67 Євро (двісті двадцять чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят вісім євро 67 євроцентів), 65 471,07 грн (шістдесят п`ять тисяч чотириста сімдесят одну гривню 07 копійок) судового збору.

3. Повернути Приватному акціонерному товариству "ВЕСКО" (Україна, 04053, м. Київ, пров. Бехтерівський, будинок 12Б; ідентифікаційний код 00282049) з державного бюджету 65 471,07 грн (шістдесят п`ять тисяч чотириста сімдесят одну гривню 07 копійок) судового збору, сплаченого платіжною інструкцією № 1266 від 06.03.2023, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи № 910/3693/23.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (частини 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України.

Повне рішення складено 05.06.2024.

Суддя Оксана ГУМЕГА