ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2024 р. Справа№ 920/1225/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Алданової С.О.

Корсака В.А.

при секретарі судового засідання: Звершховській І.А.,

за участю представників сторін:

від позивача: Падалка Р.М.,

від відповідача: не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2024 (повний текст складено 26.02.2024)

у справі № 920/1225/23 (суддя Жерьобкіна Є.А.)

за позовом Міністерства оборони України

до Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання Інжиніринг»

про стягнення 19 080 000,00 грн,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.

У жовтні 2023 року Міністерство оборони України (далі - МОУ, Міністерство) звернулось до Господарського суду Сумської області з позовною заявою, у якій просило стягнути з Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання-Інжиніринг» (АТ «Сумське МНВО-Інжинірінг», Товариство) про стягнення 19 080 000,00 грн, з яких 10 680 000,00 грн пені, 8 400 000,00 грн штрафу, нарахованих на підставі державного контракту №370/3/5/2/2/437 від 28.12.2022 про закупівлю товарів оборонного призначення за державні кошти.

На обґрунтування заявлених вимог Міністерство посилається на невиконання Товариством зобов`язання за контрактом в частині поставки продукції.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 07.02.2024 позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Сумське МНВО-Інжиніринг» на користь Міністерства 1 068 000,00 грн пені, 840 000,00 грн штрафу, 286 200,00 грн витрат зі сплати судового збору.

Враховуючи інтереси обох сторін, виходячи із загальних засад, встановлених ст. 3 ЦК України, суд дійшов висновку про доцільність зменшення розміру пені та штрафу, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на 90%: пені - до 1 068 000,00 грн, штрафу - до 840 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Сумської області від 07.02.2024, Міністерство звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позову та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги Міністерства в повному обсязі та стягнути з Товариства на користь Міністерства суму штрафних санкцій у розмірі 19 080 000,00 грн за порушення строків поставки товару за договором №370/3/5/2/2/437 від 28.12.2022. Судові витрати покласти на відповідача.

Міністерство вважає оскаржуване рішення таким, що прийняте з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаржник зазначає, що довів, а відповідач фактично визнав факт непоставки передбаченого контрактом товару.

На думку Міністерства, суд першої інстанції зменшив розмір пені та штрафу без урахування вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України, а також без урахування принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення в частині обґрунтування зменшення розміру пені та штрафу, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, на 90% містить лише посилання на фактичні обставини справи, цитати нормативних актів із абстрактним зазначенням, що суд врахував інтереси обох сторін, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. На думку скаржника, це є підтвердженням неналежного розгляду справи по суті.

Міністерство зазначає, що суд першої інстанції взагалі не врахував, що відповідач неналежним чином виконав зобов`язання щодо поставки товару з простроченням за укладеним між сторонами контрактом з метою забезпечення відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальної цілісності, обмеження конституційних прав і свобод людини. Крім того, відповідач не надав доказів на підтвердження обставин щодо неможливості вчасно виконати зобов`язання.

Міністерство також надало додаткові пояснення, у яких зазначило, що протягом дії контракту Товариство звернулось до Міністерства з метою отримання попередньої оплати. Зважаючи на ризики, зазначені у Висновку 85 ГВП МОУ від 22.09.2022, оборонне відомство прийняло рішення не використовувати своє право та не надавати аванс у рамках цього контракту. В подальшому Товариство не виконало свої зобов`язання у повному обсязі, жодної одиниці продукції не поставило. Саме тому Міністерство ініціювало розірвання договору.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2024 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2024 витребувано у Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/1225/23 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2024 до надходження матеріалів справи №920/1225/23.

02.04.2024 матеріали справи №920/1225/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства на рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2024 у справі №920/1225/23. Розгляд справи призначено на 29.04.2024. Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом десяти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 29.04.2024 суд протокольно оголосив перерву у розгляді справи до 27.05.2024, про що повідомив Товариство відповідною ухвалою. Цією ж ухвалою суд запропонував Товариству завчасно (до 21.05.2024) надати письмову відповідь на питання, чому не було виконано контракт №370/3/5/2/2/437 від 28.12.2022

Позиції учасників справи.

Товариство надало додаткові пояснення, у яких щодо поставленого апеляційним судом питання зазначило, що, включаючи до умов контракту фінансування у 2022 році, Міністерство станом на день укладання контракту не мало наміру його виконувати в частині оплати авансу. Відповідач також зазначає, що з огляду на обставини підписання додаткової угоди №1 до контракту, датованої 25.01.2023, він (відповідач) з 01.01.2023 по 30.10.2023 (день отримання позовної заяви) правомірно вважав, що обсяг фінансування контракту є непогодженим з боку замовника.

Відповідач також вважає, що замовник не надав відповідних розпоряджень, як і не надав дійсних технічних вимог до продукції, яка мала бути виготовлена за контрактом, а тому Товариство ні станом на день укладання контракту, ні станом на дату спливу строку поставки продукції не мало інформації про актуальні (дійсні) технічні вимоги до продукції та розпоряджень замовника щодо кількості продукції.

Товариство просило залишити рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2024 без змін, а апеляційну скаргу Міністерства оборони України - без задоволення.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

28.12.2022 Міністерство (замовник) та Товариство (виконавець) уклали Державний контракт про закупівлю товарів оборонного призначення за державні кошти №370/3/5/2/2/437 (далі - контракт) на загальну суму 120 000 000,00 грн.

За умовами п. 1.1 контракту виконавець зобов`язується до 01.06.2023 поставити замовнику відповідно до ДК021.2015-35340000-9-Частини вогнепальної зброї та боєприпасів (далі - продукція) спеціального призначення за номенклатурою, у кількості, в термін та за цінами, які зазначені в Специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору (Додаток №1), а замовник - прийняти і оплатити таку продукцію.

Згідно з п. 3.1 ціна цього контракту становить 120 000 000,00 грн, ПДВ - 0,00 грн. Ціна за одиницю продукції - відповідно до Специфікації (Додаток №1). Обсяг фінансування та бюджетні зобов`язання за загальним фондом (КПКВ 2101020/7 у 2022 році складає 36 000 000,00 грн. Обсяг фінансування у 2023 році визначається сторонами після затвердження кошторису МОУ на 2023 рік шляхом укладання додаткової угоди.

Відповідно до п. 4.1 контракту розрахунки за продукцію здійснюються за фактично поставлену інтродукцію протягом 30 банківських днів з дати отримання замовником наданих виконавцем рахунків на оплату за умови надходження бюджетних коштів на рахунок МОУ та проведення платежів ДКС України. Розрахунки з виконавцем за поставлену продукцію замовник здійснює через відповідні реєстраційні рахунки, відкриті у Державній казначейській службі України.

Усі платіжні документи за контрактом оформлюються з дотриманням вимог чинного законодавства України. Замовник може здійснювати попередню оплату відповідно до постанови КМУ від 11.11.2022 №1275 (зі змінами) та постанови КМУ від 04.12.2019 №1070 (зі змінами) в розмірі 30% від орієнтовної вартості продукції за контрактом на строк не більш як 6 місяців від дати перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця, але у будь-якому випадку не пізніше строку поставки продукції, зазначеного у специфікації. Попередня оплата здійснюється на підставі рахунку, наданого виконавцем, шляхом перерахування коштів на його розрахунковий рахунок протягом 15 банківських днів від дати рахунку, використання коштів попередньої оплати підтверджується звітними документами, які надаються замовнику (п. 4.5 контракту).

Відповідно до п. 5.1 контракту строк поставки продукції - до 01.06.2023. Дозволяється дострокове постачання продукції партіями.

Згідно з п. 5.7 контракту належним виконанням сторонами цього контракту є підписаний Акт взаєморозрахунків (поставки продукції), який є невід`ємною частиною контракту (додаток №2).

За умовами п. 5.18 контракту датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки продукції є дата приймання-передачі продукції, зазначена в Акті приймання-передачі продукції (додаток №3).

Виконавець зобов`язаний забезпечити поставку продукції у строки, встановлені цим договором (п. 6.3.1 контракту).

Згідно з п. 6.2.1 контракту замовник має право в односторонньому порядку достроково розірвати контракт у разі невиконання (неналежного виконання) зобов`язань виконавцем, зокрема, але не виключно, у разі порушення виконавцем строків постачання більш як на 31 календарний день.

Умовами припинення (розірвання) контракту є: в односторонньому порядку розірвання замовником контракту у разі істотного порушення контракту другою стороною, зокрема, але не виключно, порушення строків постачання виконавцем більш, як на 31 календарний день та в інших випадках, встановлених контрактом або законодавством (п. 10.4 контракту).

За умовами п. 7.1 у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за контрактом сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством та цим контрактом.

Види порушень та санкції за них встановлені контрактом у п .7.3.

Згідно з підп. 7.3.1 за порушення строку поставки продукції виконавець сплачує пеню у розмірі 0,1% ціни продукції, щодо якої порушені строки поставки, за кожний день прострочення. За прострочення поставки продукції понад 30 днів виконавець додатково сплачує штраф у розмірі 7% вартості контракту.

Відповідно до п. 10.1 цей контракт набирає чинності з моменту підписання його двома сторонами і діє до 31.12.2023, а з питань розрахунків - до повного виконання сторонами фінансових зобов`язань за цим контрактом, в частині гарантійних зобов`язань - до повного їх виконання.

25.01.2023 сторони уклали додаткову угоду №1 до контракту, якою внесли зміни до абзаців другого і третього п. 3.1 контракту та виклали його в наступній редакції: «Обсяг фінансування та бюджетні зобов`язання за загальним фондом (КПКВ 2101020/7) у 2022 році становлять 0,00 грн. Обсяг фінансування та бюджетні зобов`язання за загальним фондом (КПКВ 2101020/7) у 2023 році становлять 120 000 000,00 грн. Ця угода є невід`ємною частиною контракту і набирає чинності після підписання її двома сторонами».

03.07.2023 Міністерство направило Товариству претензію №1 щодо неналежного виконання умов державного контракту №370/3/5/2/437 від 28.12.2022, у якій, посилаючись на прострочення Товариством поставки продукції на 32 дні, просило сплатити 12 240 000,00 грн штрафних санкцій.

30.08.2023 сторони уклали додаткову угоду №2 до контракту, п. 1 якої розірвали контракт відповідно до п. 10.4: «Умовами припинення (розірвання) Контракту є: в односторонньому порядку розірвання замовником контракту у разі істотного порушення контракту другою стороною, зокрема, але не виключно, порушення строків постачання виконавцем більш, як на 31 календарний день та в інших випадках, встановлених контрактом або законодавством.».

Ця угода є невід`ємною частиною контракту і набирає чинності після підписання її двома сторонами (п. 2 додаткової угоди №2).

Товариство визначену контрактом продукцію Міністерству не поставило, що ним (Товариством) не заперечується.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Згідно з нормами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 625, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Статтею 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Згідно зі ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).

Частиною 1 ст. 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

За визначенням ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно зі ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з п. 1 ст. 546, ст. 547 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України. А тому одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Суд встановив, що Міністерство та Товариство уклали контракт, за умовами якого Товариство мало поставити Міністерству обумовлений цим контрактом товар у строк до 01.06.2023 або достроково партіями.

За умовами п. 4.1 контракту розрахунки за продукцію здійснюються за фактично поставлену інтродукцію протягом 30-ти банківських днів з дати отримання замовником наданих виконавцем рахунків на оплату, за умови надходження бюджетних коштів на рахунок МОУ та проведення платежів ДКС України.

За умовами п. 4.5 контракту у Міністерства також будо право (а не обов`язок) здійснити попередню оплату в розмірі до 30% від орієнтовної вартості продукції, але Міністерство таким своїм правом не скористалось.

Товариство обумовлену контрактом продукцію у строк до 01.06.2023 (і станом на дату звернення Міністерством з позовом та прийняття оскаржуваного рішення теж) не поставило.

Згідно з підп. 7.3.1 контракту за порушення строку поставки продукції виконавець (Товариство) сплачує пеню у розмірі 0,1% ціни продукції, щодо якої порушені строки поставки, за кожний день прострочення. За прострочення поставки продукції понад 30 днів виконавець додатково сплачує штраф у розмірі 7% вартості контракту.

Міністерство визначає термін порушення строку поставки продукції у 89 днів (з 02.06.2023 до 29.08.2023) та просить стягнути з Товариства пеню за період з 02.06.2023 до 29.08.2023 у розмірі 10 680 000,00 грн та штраф в розмірі 8 400 000,00 грн (7% від суми прострочення) за порушення строків виконання зобов`язання перед Міністерством більш, як на 30 днів.

Враховуючи встановлений судом факт невиконання Товариством зобов`язання щодо поставки продукції в установлений контрактом строк та умови підп. 7.3.1 контракту, вимоги Міністерства до Товариства є обґрунтованими.

Перевіривши наданий Міністерством та здійснений судом першої інстанції розрахунок пені та штрафу, апеляційний суд вважає його арифметично вірним, вимоги Міністерства до Товариства про стягнення 10 680 000,00 грн пені та 8 400 000,00 грн штрафу є правомірними.

У відзиві на позовну заяву Товариство просило зменшити нараховану Міністерством неустойку на 90% до 1 908 000,00 грн, з яких 1 068 000,00 грн пені та 840 000,00 грн штрафу.

На обґрунтування такого клопотання Товариство зазначило, що нараховані штрафні санкції є надмірно великими, підприємство отримує збитки від підприємницької діяльності, орендовані АТ «СМНВО-Інжиніринг» будівлі і споруди були пошкоджені.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях господарсько-правової відповідальності.

За ч. 2 ст. 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 вказано, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Тому, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Такими правилами є правила про неустойку, передбачені ст. ст. 549-552 ЦК України.

Так, ст. 549 ЦК України визначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто, неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.

Водночас неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

У тій же постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною ж 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд відзначає, що судова практика щодо застосування вказаних норм ГК України та ЦК України наразі є усталеною (див. зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, Верховного Суду від 14.04.2021 у справі №923/587/20, від 01.10.2020 у справі №904/5610/19, від 02.12.2020 у справі №913/698/19, від 26.01.2021 у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 19.01.2021 у справі №920/705/19, від 27.01.2021 у справі №910/16181/18, від 31.03.2020 у справі №910/8698/19, від 11.03.2020 у справі №910/16386/18, від 09.07.2020 у справі №916/39/19, від 08.10.2020 у справі №904/5645/19, від 14.04.2021 у справі №922/1716/20, від 13.04.2021 у справі №914/833/19, від 22.06.2021 у справі №920/456/17) і відповідно до неї у визначенні розміру неустойки судам належить керуватися наступними загальними підходами (правилами):

- обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але ГК України вказує на неспівмірність розміру штрафних санкцій з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як ЦК України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення;

- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;

- довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання;

- неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;

- господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення;

- закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення;

- чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а тому таке питання вирішується господарським судом згідно ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів;

- підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.

Тобто у вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.

При цьому суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення неустойки. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (ст. 86, 236-238 ГПК України). Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 17.07.2021 у справі №916/878/20.

Так, ст. 86 ГПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

А отже, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в п.7.43 постанови від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 виснував, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням ст. 233 ГК України і ч. 3 ст. 551 ГК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку ст. 86, 210,0237 ГПК України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23, від 09.11.2023 у справі №902/919/22).

Верховний Суд зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Надані Товариством з відзивом на позовну заяву докази свідчать, що відповідач отримує значні збитки від господарської діяльності згідно зі звітами про фінансові результати за 2021-2022 роки, на грошові кошти на рахунках Товариства накладено арешт. Відповідач зазначає, що потребує значного часу та коштів на відновлення після відповідних руйнувань, проте продовжує виробництво продукції військового призначення з метою забезпечення обороноздатності держави за замовленнями інших підприємств оборонно-промислового комплексу. Товариство забезпечує роботою більш як 4000 мешканців міста Суми.

Також постановою Окружної прокуратури міста суми від 14.04.2022 Товариство було визнано потерпілим у кримінальному провадженні №0000032 від 05.03.2022 за ч. 1 ст. 438 КК України (порушення законів та звичаїв війни) за фактом застосування засобів ведення війни, заборонених міжнародним правом, порушення законів і звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та віддання наказу про вчинення таких дій, що полягали у вчиненні обстрілів мирного населення та цивільної інфраструктури 05.03.2022, що призвело до руйнування будівель і споруд Товариства.

Суд першої інстанції врахував, що контракт був укладений під час дії воєнного стану, що вказує на обізнаність відповідача з проблемами, які можуть виникнути під час виконання контракту, проте наведене не нівелює права суду за наявності наведених обставин, станом на дату розгляду спору, зменшити розмір неустойки, оскільки у даному випадку мова йде не про звільнення від сплати неустойки у зв`язку з відсутністю вини відповідача, а про зменшення її розміру відповідно до ст. 551 ЦК України, ст. 231 ГК України.

При цьому суд відзначає і те, що фінансування на виконання контракту відповідач не отримував, а Міністерство займало доволі пасивну позицію в частині контролю своєчасності виконання контракту.

Місцевий суд врахував економічну ситуацію в країні, місце розташування підприємства відповідача і специфіку його роботи, пошкодження майна підприємства внаслідок ракетних ударів і необхідність значних фінансових ресурсів для його відновлення, та дійшов висновку, що стягнення з Товариства на користь Міністерства штрафних санкцій у заявлених розмірах суттєво підірве фінансовий стан відповідача та призведе до збитковості його діяльності, що негативним чином вплине на загальну спроможність підприємства своєчасно виконувати замовлення та навіть продовжувати вести господарську діяльність в цілому, поставить під загрозу виконання інших оборонних замовлень держави, придбання матеріалів та комплектуючих для забезпечення виробництва продукції, та відповідно, призведе до неможливості відновлення обладнання підприємства та нарощування обсягу випуску продукції, а отже до неможливості отримання підприємством грошових коштів для оплати податків та зборів, виплати заробітної плати працівникам Товариства та розрахунки з постачальниками енергоносіїв, без яких виробництво продукції є неможливим.

Апеляційний суд також враховує відсутність у матеріалах справи доказів, які свідчили би про потенційну реальну можливість негативних наслідків зменшення розміру пені та штрафу для Міністерства, в той час як стягнення з відповідача значних сум штрафних санкцій під час воєнного стану може призвести до негативних наслідків для підприємства.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що справедливим і розумним в контексті обставин даної справи буде зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій на 90%.

Водночас колегія суддів критично оцінює доводи Товариства у додаткових поясненнях та вважає їх припущеннями відповідача. Так, доводи Товариства в частині оплати авансу спростовуються умовами п. 4.5 контракту, якими Міністерству надано право здійснити попередню оплату, однак таке право Міністерства не є його обов`язком, а також жодним чином не пов`язано з обов`язком Товариства поставити продукцію.

Доводи щодо ненадання замовником розпоряджень та дійсних технічних вимог до продукції, яка мала бути виготовлена за контрактом, також спростовуються умовами укладеного сторонами контракту та специфікації.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається; підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2024 у справі №920/1225/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2024 у справі №920/1225/23 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу №920/1225/23 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 5.06.2024.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді С.О. Алданова

В.А. Корсак