РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2024Справа № 910/11028/20

За позовомФонду гарантування вкладів фізичних осіб
до1) ОСОБА_1 2) ОСОБА_2
третя особа,яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: - Публічне акціонерне товариство "Банк Михайлівський"
провідшкодування 742 551 210, 41 грн

Суддя Борисенко І. І.

Секретар судового засідання Шилін Є. О.

представники учасників справи: згідно протоколу судового засідання

обставини справи:

У липні 2020 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - позивач, Фонд гарантування) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 (надалі - відповідач-1, ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 (надалі - відповідач-2, ОСОБА_2 ) про стягнення шкоди в розмірі 742 551 210,41 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення акціонера/контролера ПАТ "Банк Михайлівський" (далі - банк) та дії його керівників - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (відповідачів) не були сумлінними та добросовісними, оскільки останні, зловживаючи власним становищем, прийняли протиправні та необґрунтовані рішення щодо укладення правочинів з пов`язаними товариствами, спрямовані на виведення активів з банку, та всупереч його інтересів та його кредиторів, результатом чого стала неплатоспроможність банку та неможливість проведення розрахунків з його кредиторами. Тому, як вважає позивач, саме відповідачі несуть повну та солідарну відповідальність за здійснення збиткової діяльності банку, що є підставою для стягнення з останніх шкоди в розмірі 742 551 210,41 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2020 (суддя Підченко Ю. О.) вказаний позов був прийнятий до розгляду та відкрито провадження, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, сторонам надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки. Цією ж ухвалою Господарського суду міста Києва до розгляду справи була залучена третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Банк Михайлівський" (далі - ПАТ "Банк Михайлівський", третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.01.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2023, у позові Фонду гарантування було відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 910/11028/20 постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2023 скасовано, а справу № 910/11028/20 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Внаслідок проведеного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/11028/20 передано на розгляд судді Борисенко І. І.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 справа була прийнята до нового розгляду, призначене підготовче засідання, учасникам справи надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

У підготовчому засіданні під час нового розгляду справи 22.12.2023 представник позивача подав пояснення по суті позову у даній справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 підготовче провадження у справі було закрите, розгляд справи призначено по суті.

28.02.2024 представником Фонду гарантування були надані додаткові пояснення по справі, у яких останній вважав, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

29.04.2024 Фонд гарантування подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову, у задоволенні якої ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.05.2024 було відмовлено у повному обсязі.

У судовому засіданні під час нового розгляду справи по суті представник Позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник Відповідача-1 проти позову заперечив, з підстав, викладених у відзиві на позов та інших додаткових поясненнях по суті вимог, просив відмовити у задоволенні позову.

Представник Відповідача-2 та Третьої особи до суду не з`явились, належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Представник Відповідача-2 подав клопотання про розгляд справи без його участі, у минулому судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у задоволенні позову.

За наслідком дослідження матеріалів справи, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення.

У судовому засіданні 28 травня 2024 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення Позивача, представника Відповідача-1, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, та врахувавши вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 15.11.2023 по даній справі, суд

ВСТАНОВИВ:

Постановою Правління Національного банку України (надалі також - НБУ) від 22.12.2015 №917/БТ "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку" (зі змінами, внесеними постановою Правління НБУ від 27.04.2016 № 295/БТ) встановлено факт здійснення Публічним акціонерним товариством "Банк Михайлівський" ризикової діяльності; Банк віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів.

Згідно з п. 4 вказаної постанови Правління НБУ, з дня її прийняття строку, визначеного в п. 3 постанови, для ПАТ "Банк Михайлівський" встановлюються обмеження в його діяльності, зокрема: не здійснювати кредитних операцій в обсязі, що перевищує обсяг таких операцій на дату прийняття цієї постанови (у розрізі валют) без урахування нарахованих доходів за цими операціями та обсягу зобов`язань з кредитування, що надані банкам і клієнтам (абз. 2 п. 4 постанови); не здійснювати кредитування/надання коштів/майна у користування акціонерам ПАТ "Банк Михайлівський" та пов`язаним особам з Банком (абз.4 п. 4 постанови).

На період віднесення ПАТ "Банк Михайлівський" до категорії проблемних запроваджено особливий режим контролю за діяльністю банку та призначено куратором службовця НБУ Александрова О.Г.

Зазначені постанова НБУ прийняті до виконання та доведена до відома посадових осіб Банку розпорядженням Голови Правління ОСОБА_4 № 54 від 23.12.2015.

У подальшому, рішенням Правління НБУ від 23.05.2016 № 14/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" до категорії неплатоспроможних" Банк визнано неплатоспроможним. На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.05.2016 № 812 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк Михайлівський" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку" з 23.05.2016 року розпочато процедуру виведення Банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації. Рішенням Фонду від 13.06.2016 року № 991 продовжувались строки тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк Михайлівський" з 23.06.2016 року до 22.07.2016 року включно. Відповідно до даного рішення продовжувались також повноваження уповноваженої особи Фонду з 23.06.2016 року до 22.07.2016 року включно.

Також, на підставі рішення Правління НБУ від 12.07.2016 № 124-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 12.07.2016 № 1213 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Банк Михайлівський" та делегування повноважень ліквідатора банку". Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Банк Михайлівський" з 13.07.2016 року до 12.07.2018 року включно.

Крім того, рішенням виконавчої дирекції Фонду № 1702 від 01.09.2016 змінено уповноважену особу Фонду на Волкова О. Ю. з 05.09.2016. Рішенням Фонду від 21.06.2018 № 1758 продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ "Банк Михайлівський" строком на два роки з 13.07.2018 року до 12.07.2020 року включно.

У позові Фонд гарантування зазначає, що в період ліквідаційної процедури рішенням виконавчої дирекції Фонду від 10.11.2016 № 2414 затверджено перелік (реєстр) вимог кредиторів ПАТ "Банк Михайлівський". Загальна сума реєстру акцептованих вимог кредиторів становить 2 715 664 116,05 грн. Крім того, рішенням виконавчої дирекції Фонду від 09.12.2019 № 3128 затверджено зміни до переліку (реєстру) вимог кредиторів Банку, після яких загальна сума акцептованих вимог кредиторів становить 2 748 559 658,97 грн. При цьому, під час ліквідаційної процедури проведено інвентаризацію майна банку станом на 13.07.2016 року (дата початку процедури ліквідації). За результатами інвентаризації складено скоригований початковий баланс Банку станом на 01.11.2016 року, який погоджено виконавчою дирекцією Фонду (рішення № 2422 від 14.11.2016).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 164 від 19.01.2017 затверджено ліквідаційну масу ПАТ "Банк Михайлівський" станом на 01.11.2016 року з урахуванням змін на 01.10.2017 (згідно з рішенням Фонду № 4781 від 23.10.2017):

- балансовою вартістю (без врахування резервів та переоцінки) - 5 113 523 857,54 грн.;

- оціночною вартістю - 138 611 033,08 грн.

При цьому, основна різниця між балансовою та оціночною вартістю майна складається по кредитам, наданим юридичним особам (1 477 994 753,76 грн і 59 473 880,19 грн відповідно), дебіторській заборгованості (1 643 635 416,28 грн і 2 561 625,20 грн відповідно), кредитам юридичних осіб за якими виявлена нікчемність (1 212 721 988,97 грн і 3 930 003,45 грн) та кредитам фізичних осіб за якими виявлена нікчемність (682 297 854,87 грн і 650 229,86 грн).

Обґрунтовуючи заявлений позов, Фонд вказує на те, що ОСОБА_1 станом на 01.01.2016 року був власником істотної участі в банку опосередковано через TOB "Екосіпан" (92,501%), якому належить 100% акцій банку; також він був контролером TOB "Екосіпан" та Банку відповідно до рішення Комісії Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків про надання згоди на набуття істотної участі в банку від 03.03.2015 № 88.

Згідно з Протоколом Спостережної Ради № 38 від 27.09.2013, у зв`язку з наданням НБУ письмової згоди на заступлення ОСОБА_4 на посаду Голови Правління затверджено склад Правління на чолі з Головою Правління ОСОБА_4 . Наказом ПАТ "Банк Михайлівський" від 27.09.2013 № 118 ОСОБА_4 заступив на посаду Голови правління з 27.09.2013.

Протоколом Спостережної Ради № 42 від 01.08.2014 ОСОБА_2 призначено Заступником Голови Правління. Протоколом Спостережної Ради № 21 від 18.05.2016 звільнено Голову Правління ОСОБА_4 із займаної посади та припинено повноваження 19.05.2016.

З 20.05.2016 виконуючим обов`язки Голови Правління до призначення (обрання) Голови Правління Банку та отримання від НБУ погодження кандидатури на посаду Голови Правління Банку призначено Заступника Голови Правління Банку ОСОБА_2

Отже, починаючи з 20.05.2016 ОСОБА_2 став В.о. Голови Правління (заступив на посаду 20 травня 2016 року на підставі наказу Банку № 622-к від 19.05.2016).

Згідно з протоколом № 10 Правління ПАТ "Банк Михайлівський" від 23.03.2015 станом на 18-19 травня 2016 року ОСОБА_2 також входив до складу кредитного комітету як його голова.

Відповідно до положень Закону України "Про банки і банківську діяльність", пов`язаними особами (контролер/власник істотної участі у банку, керівники банку) ПАТ "Банк Михайлівський" 18-19.05.2016 були ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з даним позовом, Фонд гарантування вказує, що відповідачі завдали шкоди ПАТ "Банк Михайлівський" наступними своїми діями.

Так, 19.05.2016 між TOB "Інвестиційно-розрахунковий центр" (первісний кредитор) та ПАТ "Банк Михайлівський" (новий кредитор) укладено Договір відступлення прав вимоги № 1 (далі - договір), згідно п. 1.1 якого первісний кредитор зобов`язується відступити новому кредитору права вимоги, належні первісному кредитору, за договорами купівлі-продажу цінних паперів з усіма додатковими угодами до них, які укладені між первісним кредитором та юридичними особами (боржники). Перелік основних договорів, права вимоги за якими відступаються первісним кредитором новому кредитору зазначаються в Реєстрі основних договорів, форма якого наведена в додатку № 1 до договору відступлення. Кожний реєстр основних договорів підписується сторонами та є невід`ємною частиною цього договору.

Вартість відступлення прав вимог визначається у кожному Реєстрі основних договорів, що укладається сторонами на дату складання такого реєстру (п. 1.2. договору).

19.05.2016 TOB "Інвестиційно-розрахунковий центр" та ПАТ "Банк Михайлівський" уклали Реєстр основних договорів до договору відступлення прав вимоги №1 від 19.05.2016р., відповідно до якого Банк придбав права вимоги за 26 договорами на загальну суму 561 957 997,25 грн за ціною 561 585 182,51 грн, а саме: 1) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б052/48 від 16.05.2016; 2) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б052/15 від 12.11.2015; 3) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б052/18 від 13.11.2015; 4) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б052/11 від 03.11.2015; 5) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б052/12 від 06.11.2015; 6) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б052/19 від 16.11.2015; 7) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б052/5 від 12.08.2015; 8) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ-231/16 від 24.03.2016; 9) Договором про відступлення права вимоги №1629 від 14.04.2016 до Договору купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-БО16/17 від 10.11.2015; 10) Договором про відступлення права вимоги №1630 від 15.04.2016 до Договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ1-Б01/БІ-239 від 11.11.2015; 11) Договором про відступлення права вимоги №1517 від 08.04.2016 до Договору купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б01/БІ-240 від 11.11.2015; 12) Договором про відступлення права вимоги №1503 від 05.04.2016 до Договору купівлі-продажу цінних паперів №БВ2-Б033/4 від 05.11.2015; 13) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б052/24 від 27.01.2016; 14) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б052/38 від 15.02.2016; 15) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б052/41 від 11.04.2016; 16) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б075/1 від 01.02.2016; 17) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б075/3 від 04.02.2016; 18) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б075/6 від 30.03.2016; 19) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б052/Ю від 03.11.2015; 20) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ-282/2014 від 12.06.2014; 21) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б052/44 від 04.05.2016; 22) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б052/45 від 10.05.2016; 23) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б052/46 від 16.05.2016; 24) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б075/14 від 13.05.2016; 25) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б075/15 від 16.05.2016; 26) Договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ1-Б075/16 від 17.05.2016.

Реєстр підписаний В.о. Голови правління ПАТ "Банк Михайлівський" ОСОБА_2. та директором TOB "Інвестиційно-розрахунковий центр" Канюкою М.О., а також скріплений їх печатками.

Також договір та додатки до нього підписані представниками сторін В.о. Голови правління ПАТ "Банк Михайлівський" ОСОБА_2. та директором TOB "Інвестиційно-розрахунковий центр" Канюкою М.О., а також скріплений їх печатками.

Згідно з меморіальним ордером № 5060192 від 19.05.2016 ПАТ "Банк Михайлівський" перерахувало на користь TOB "Інвестиційно-розрахунковий центр" 561 585 182,51 грн за договором відступлення права вимоги №1 від 19.05.2016.

Проте, Фонд гарантування вказує, що до договорів купівлі-продажу цінних паперів, що передавались позивачу згідно п. 2.3.1 договору не було додано документів, що посвідчують списання цінних паперів з рахунку у цінних паперах первісного кредитора на рахунок у цінних паперах боржника (документи, що підтверджують перехід права власності на цінні папери від первісного кредитора до боржника).

Крім того, відповідно до пунктів 3, 4, 5 акту прийому-передачі цінних паперів укладених на підставі договорів купівлі-продажу цінних паперів: № БВ1-Б052/46 від 16.05.2016; №БВ1-Б052/44 від 04.05.2016; №БВ1-Б052/45 від 10.05.2016; №БВ1-Б075/14 від 13.05.2016; №БВ1-Б075/15 від 16.05.2016; №БВ1-Б075/16 від 17.05.2016, Покупець за цими правочинами (TOB "МенкорТрейдінг") повністю виконав свої зобов`язання за договором та сплатив Продавцю (TOB "Інвестиційно-розрахунковий центр") загальну суму (визначену у відповідному Договорі купівлі-продажу цінних паперів). Сторони вважають, що після підписання даного акту (актів) зобов`язання за відповідним Договором виконано в повному обсязі і в строк. Підписанням даного акту (актів) сторони засвідчують, що не мають жодних претензій, в тому числі майнового і фінансового характеру одна до одної щодо його виконання. Акти підписані та скріплені печатками сторін.

Позивач зазначає, що зобов`язання за даними договорами були вже виконані в повному обсязі та строки, тобто, TOB "Інвестиційно-розрахунковий центр" отримано кошти за вказаними договорами, в зв`язку з чим у Товариства відсутні були підстави для переуступлення вказаних договорів Банку.

Натомість, 19.05.2016 між ПАТ "Банк Михайлівський" (новий кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитно-інвестиційний центр" (первісний кредитор) укладено договір відступлення прав вимоги №2 (договір), відповідно до якого первісний кредитор зобов`язався відступити новому кредитору (банку) права вимоги, належні первісному кредитору за договорами купівлі-продажу цінних паперів з усіма додатковими угодами до них, які укладені TOB "Кредитно-інвестиційний центр" та юридичними особами (боржниками).

Перелік договорів, права за якими відступаються з боку TOB "Кредитно-інвестиційний центр" зазначається в Реєстрі Основних договорів, в якому також зазначається вартість відступлення прав вимог на дату складання такого реєстру.

Банк в свою чергу зобов`язався прийняти та оплатити права вимоги, в сумі зазначеній в Реєстрі Основних договорів, протягом 3-х робочих днів з дня підписання вказаного реєстру.

Також, в той же день Банк та TOB "Кредитно-інвестиційний центр" підписали Реєстр Основних договорів до договору відступлення №2, відповідно до якого банк придбав права вимоги за одним договором купівлі-продажу цінних паперів на суму 181 060 378 грн за ціною 180 966 027,90 грн.

19.05.2016 після укладання між сторонами договору відступлення №2 та Реєстру Основних договорів, Банк перерахував TOB "Кредитно-інвестиційний центр" кошти у сумі 180 966 027,90 грн в рахунок оплати за договором з рахунку 3701 з призначенням платежу "оплата за договором відступлення права вимоги №2 від 19.05.2016р.". Вказане підтверджується меморіальним ордером № 5060176 від 19.05.2016.

Відповідно до додатку №1 до договору відступлення права вимоги №2 від 19.05.2016 відступлено право вимоги до TOB "Старкепітал" по договору №БВ1-Б039/13 від 17.05.2016.

Також, з договору №БВ1-Б039/13 від 17.05.2016 вбачається, що предметом купівлі-продажу за ним являються цінні папери кількістю 13 413 шт. номінальною вартістю 1 000,00 грн за шт, номінальною вартістю 13 413 000,00 грн, загальною вартістю 181 060 378,00 грн.

Разом з тим, Фонд наголошує, що зобов`язання за наявним актом прийому-передачі цінних паперів та договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-Б039/13 від 17.05.2016, виконано своєчасно та в повному обсязі. Відтак, за доводами позивача TOB "Кредитно-інвестиційний центр" відступило Банку недійсну вимогу, оскільки право вимоги за Договором № БВ-Б039/13 від 17.05.2016, вже було виконано на момент укладення Договору №2.

За твердженнями позивача, реальне настання правових наслідків, як це передбачено положеннями ст. 203 ЦК України для Покупця за вказаними вище договорами відступлення не настало, оскільки ПАТ "Банк Михайлівський" не отримав жодних прав вимог.

Крім того, Фонд гарантування наголошує про протиправність дій та рішень осіб, пов`язаних з ПАТ "Банк Михайлівський", що полягали у тому, що під час здійснення ліквідаційної процедури після проведення інвентаризації всіх активів Банку, а також, за результатами аналізу кредитного портфелю ПАТ "Банк Михайлівський" виявлено, що 18.05.2016 єдиним акціонером - ТОВ "Екосіпан" в особі представника Панфілова Д. О., прийнято рішення № 4 з питань, що належить до компетенції Загальних зборів учасників.

Зокрема, акціонером схвалено рішення щодо укладення договору відступлення права вимоги № 1 та договору відступлення права вимоги № 2 з TOB "Інвестиційно-розрахунковий центр", а також з TOB "Кредитно-інвестиційний центр".

Тобто, 19.05.2016 ПАТ "Банк Михайлівський" здійснив дві кредитні операції на загальну суму 742 551 210,41 грн шляхом укладення Договорів відступлення прав вимоги № 1 та № 2 з подальшим проведенням розрахунків за ними. На підтвердження вказаних доводів Фонд гарантування надав копію висновку експерта-бухгалтера Скляр О.В. 2017 року, копію бухгалтерсько-економічного дослідження Самойлової Д.А. від 20.07.2017, копію висновку судово-економічної експертизи № 1041/22401 від 27.09.2019, проведеної ТОВ "Експертна група ЕС енд Ді".

У позові, Фонд гарантування посилаючись на ч. 5 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" звернувся до відповідачів ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ), як осіб, пов`язаних з банком, про стягнення з них на користь Фонду гарантування завданої Банку шкоди.

Верховний Суд у постанові від 15.11.2023, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 910/11028/20, вказав про помилковість визначення у даній справі категорії спорів як "справи у спорах щодо недоговірних зобов`язань, з них відшкодування шкоди (код класифікатора 210030000) ".

Тому, врахувавши норми ст. 6, 32 та пп 17.4 пункту 17 Розділу ІХ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, правила здійснення автоматизованого розподілу судових справ, визначені у Положенні про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженому рішенням Ради суддів України № 30 від 26.11.2010, а також положення Загального класифікатора спеціалізацій суддів та категорій справі, затвердженого наказом ДСА № 622 від 21.12.2018, Верховним Судом було зроблено висновок, що спір у справі № 910/11028/20, - відшкодування збитків, завданих юридичній особі діями (бездіяльністю) її посадової особи, належить до справ, що виникають з корпоративних відносин (код класифікатора 207070000).

Під час нового розгляду даної справи, суд першої інстанції врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15.11.2023, щодо порядку визначення належної спеціалізації суддів та категорії спору (коду класифікатора), та, як вбачається з бази "Діловодство спеціалізованого суду", протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.11.2023, визначив для справи № 910/11028/20 категорію спору - "відшкодування збитків, завданих юридичній особі діями (бездіяльністю) її посадової особи (код класифікатора 207070000) ".

Далі, вирішуючи спір по суті заявлених Фондом гарантування вимог про стягнення шкоди, суд виходить з наступного.

Так, за змістом ч. 5 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній на момент звернення з даним позовом до суду) Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. Фонд або уповноважена особа Фонду також має право заявити вимоги до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з цим Законом прирівнюються до вкладів. Кошти, стягнуті з пов`язаних із банком осіб як відшкодування шкоди, а також з небанківських фінансових установ, зазначених в абзаці першому цієї частини, включаються до ліквідаційної маси банку. У разі невиконання зазначених вимог Фонд звертається з такими вимогами до суду. Такі вимоги забезпечуються накладенням арешту на грошові кошти та майно осіб, до яких вони заявлені, у порядку забезпечення позову. Ліквідація неплатоспроможного банку не є підставою для закінчення судового розгляду на підставі поданого Фондом позову до пов`язаної з банком особи та не є підставою для звільнення від відповідальності пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.

Частинами першою та другою статті 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як:

- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;

- наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, вина заподіювача шкоди.

При зверненні з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.

Спір у справі, на думку позивача, виник у зв`язку з тим, що пов`язаними особами ПАТ "Банк Михайлівський" порушені обмеження, встановленні постановою Правління НБУ №917/БТ від 22.12.2015, в частині проведення кредитної операції на суму 742 551 210,41 грн на підставі Договорів відступлення прав вимоги №1 та №2 від 19.05.2016 із пов`язаними з Банком особами при встановлені прямої заборони на укладення таких правочинів.

Крім того, укладені між TOB "Інвестиційно-розрахунковий центр", TOB "Кредитно-інвестиційний центр" та ПАТ "Банк Михайлівський" договори відступлення прав вимоги №1 та №2 від 19.05.2016 мають ознаки нікчемності, передбачені ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції на день укладення нікчемного правочину).

Отже, предметом доказування у даній справі та обставинами, які складають предмет дослідження судом, є:

1) належність відповідачів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до пов`язаних з ПАТ "Банк Михайлівський" осіб;

2) факти протиправної поведінки відповідачів;

3) розмір завданої Банку шкоди;

4) наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів та завданою шкодою.

Приймаючи рішення, яке на думку позивача, зумовило завдання шкоди ПАТ "Банк Михайлівський", ОСОБА_5 діяв як контролер та власник істотної участі в Банку, а ОСОБА_2 - як заступник Голови Правління.

Згідно з ч. 1 ст. 42 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (тут і далі - в редакції чинній, на момент прийняття рішення про схвалення укладення договорів відступлення) керівниками банку є голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління банку, головний бухгалтер, його заступники, керівники відокремлених підрозділів банку.

Частиною 5 ст. 44 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що банк зобов`язаний з метою управління ризиками утворити постійно діючі комітети, зокрема: кредитний комітет; комітет з питань управління активами та пасивами.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність" для цілей цього Закону пов`язаними з банком особами є, зокрема: контролери банку; особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку; керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку.

При цьому, факт включення або не включення особи в перелік пов`язаних з банком осіб, який затверджується банком або комісією Національного банку України, не має значення для визнання її пов`язаною з банком особою. Вказаний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2020 у справі №826/20221/16, постанові Верховного Суду від 21.04.2021 у справі №910/14646/19.

Отже, в силу наведених положень на момент прийняття рішення про схвалення укладення договорів відступлення, відповідачі діяли як пов`язані з банком особи в розумінні приписів ч. 1 ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції чинній, на момент прийняття такого рішення).

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Також статтею 89 ГК України передбачено, що посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані:

- діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями;

- діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства;

- діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію;

- бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків;

- іншими винними діями посадової особи.

Стаття 63 Закону України "Про акціонерні товариства" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає, що посадові особи органів акціонерного товариства повинні діяти в інтересах товариства, дотримуватися вимог законодавства, положень статуту та інших документів товариства. Посадові особи органів акціонерного товариства несуть відповідальність перед товариством за збитки, завдані товариству своїми діями (бездіяльністю), згідно із законом. У разі якщо відповідальність згідно із цією статтею несуть кілька осіб, їх відповідальність перед товариством є солідарною.

Цими положеннями законодавства закріплено обов`язки органів юридичної особи (посадових осіб) (фідуціарні обов`язки) діяти в інтересах юридичної особи, діяти добросовісно, діяти розумно та не перевищувати своїх повноважень, а також відповідальність за їх порушення.

Згідно з вимогами статті 92 ЦК України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень. Аналогічні висновки зроблені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №911/2129/17, від 26.11.2019 у справі №910/20261/16, від 25.05.2021 у справі №910/11027/18 та постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №910/12930/18.

Головною метою фідуціарних обов`язків є необхідність забезпечення економічного розвитку підприємства, а відповідно недотримання таких базових обов`язків може призвести до збитків підприємству й зобов`язання їх відшкодувати.

Отже, при застосуванні статті 92 ЦК України слід оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників/акціонерів тощо. Адже, навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства.

Вирішуючи питання відповідальності посадової особи перед юридичною особою, суд виходить з презумпції, що така посадова особа діяла в найкращих інтересах товариства; її рішення були незалежними та обґрунтованими; її фідуціарні обов`язки були виконані належним чином.

Оцінюючи правочин, який Фондом в порядку ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено сумнівним та таким, що привів до настання шкоди, суд має тлумачити будь-які сумніви щодо ефективності такого правочину на користь правомірності і добросовісності дій осіб, які його вчинили.

Позивач має довести неправомірність рішень та дій відповідачів або вчинення ними неправомірної бездіяльності, в чому полягав негативний результат їх діяльності в контексті зменшення обсягу майна банку чи його знецінення, розмір майнових втрат, а також пов`язаність протиправної поведінки відповідачів та існуючого негативного результату.

Так, Фонд гарантування, в обґрунтування розміру завданої шкоди посилається на рішення Господарського суду Хмельницької області від 12.01.2018 № 924/622/17, яке залишене без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.02.2018, яким задоволено позов ПАТ "Банк Михайлівський" до TOB "Інвестиційно-розрахунковий центр" про застосування наслідків нікчемності договору відступлення прав вимоги № 1, укладеного 19.05.2016 між ПАТ "Банк Михайлівський" та TOB "Інвестиційно-розрахунковий центр", стягнуто з TOB "ІРЦ" на користь Банку суму 561 585 182,51 грн отриманих за нікчемним правочином (договором про відступлення прав вимоги №1 від 19.05.2016), та суму 240 000,00 грн витрат по оплаті судового збору. На даний час, як вказує позивач, вказане рішення суду не виконане.

Крім того, як зауважує позивач, рішенням Господарського суду Вінницької області від 14.12.2017 № 902/950/17, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 06.02.2018, задоволено позов ПАТ "Банк Михайлівський" до TOB "Кредитно-інвестиційний центр" про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення 180 966 027,90 грн, застосовано наслідки нікчемного правочину - договору про відступлення прав вимоги №2 від 19.05.2016р., стягнуто з TOB "КІЦ" на користь Банку 180 966 027,90 грн боргу та 241 600,00 грн відшкодування витрат по сплаті судового збору. На даний час, як вказує позивач, вказане рішення суду не виконане.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 43 Закону України "Про банки і банківську діяльність" при виконанні своїх обов`язків відповідно до вимог цього Закону керівники банку зобов`язані діяти на користь банку та клієнтів і зобов`язані ставити інтереси банку вище власних.

Згідно з ч. 5 ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банкам забороняється опосередковано здійснювати кредитні операції з пов`язаними з банком особами. Відповідно до статті 58 цього Закону власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку.

Відповідно до ч. 5 ст. 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність" пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність.

Згідно з ч. 1 статті 29 Закону України "Про акціонерні товариства" акціонери зобов`язані, зокрема:

- дотримуватися статуту, інших внутрішніх документів акціонерного товариства;

- виконувати свої зобов`язання перед товариством, у тому числі пов`язані з майновою

участю;

- оплачувати акції у розмірі, в порядку та засобами, що передбачені статутом акціонерного товариства.

Частина друга цієї статті Закону встановлює, що акціонери можуть також мати інші обов`язки, встановлені цим та іншими законами.

Разом з цим, згідно з частиною другою статі 70 Закону України "Про акціонерні товариства" якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом значного правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, рішення про надання згоди на вчинення такого правочину приймається загальними зборами за поданням наглядової ради.

Відповідно до п. 7.3 розділу 7 Статуту ПАТ "Банк Михайлівський" загальні збори учасників визнані як вищий орган управління Банку, який може вирішувати будь-які питання діяльності Банку.

До виключної компетенції Загальних зборів віднесено, у тому числі, прийняття рішення про вчинення значного правочину у випадку, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної звітності Банку.

Згідно з річною фінансовою звітністю Банку за 2015 рік вартість загальних активів Банку становила 2 902 365 тис. грн. Таким чином, у 2016 році значним правочином, рішення про укладення якого приймається Загальними зборами учасників, є правочин, ринкова вартість предмету якого перевищує у гривневому еквіваленті 725 600 тис. грн. (25% вартості загальних активів).

У той же час, суд зазначає, що предметом розгляду даної справи не є дійсність/недійсність договорів про відступлення прав вимоги № 1 та № 2.

Крім того, як вже було вказано вище, рішеннями у справах №№ 902/950/17 та 924/622/17 були застосовані наслідки недійсності нікчемного правочину.

Також у рішенні № 902/950/17 було встановлено, що сума кредитних операцій з юридичним особами станом на 19.05.2016 не могла перевищувати 128 291 771, 21 грн, тоді як ПАТ "Банк Михайлівський" укладено правочин на суму 180 966 027, 90 грн (такі ж обставини про допустиму межу кредитних операцій були встановлені і в рішенні у справі № 924/622/17).

Отже, суд приймає до уваги встановлені обставини, що договори про відступлення прав вимоги № 1 та № 2 були укладені поза допустимими межами максимальної суми кредитних операцій з юридичними особами.

Проте, ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не були учасниками в справах № 902/950/17 та № 924/622/17, на які Фондом здійснено посилання у позові. Тому, встановлені в указаних справах судами обставини можуть бути спростовані особами, які не брали участі у справі, в загальному порядку. Вказана позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 921/730/13-г/3.

27.04.2016 постановою Правління НБУ № 295/БТ "Про окремі питання діяльності Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" та внесення змін до постанови Правління НБУ від 22.12.2015 № 917/БТ, були встановлені для ПАТ "Банк Михайлівський" обмеження в діяльності, зокрема, не здійснювати кредитні операції з юридичними особами, що перевищує обсяг таких операцій на дату прийняття постанови (у розрізі валют) без урахування нарахованих доходів за цими операціями та обсягу зобов`язань з кредитування, що надані банкам і клієнтам.

Станом на дату прийняття Правлінням НБУ постанови № 917/БТ від 22.12.2015 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю Банку "ПАТ "Банк Михайлівський" обсяг кредитних операцій з юридичними особами, без врахування нарахування доходів за цими операціями та обсягу зобов`язань з кредитування, що надані банкам і клієнтам складав 1 646 177 764,38 грн, що підтверджується довідкою щодо обсягу кредитних операцій баку з юридичними особами та оборотно-сальдовим балансом за 21.12.2015.

Відповідно до п. 1.3. глави 1 розділу 1 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, затвердженого постановою Правління НБУ № 346 від 17.08.2012, обмеження операцій - тимчасова, на визначений строк заборона банку здійснювати окремі види операцій з урахуванням установлених обмежень за видом/обсягом/сумою/колом клієнтів/регіоном; здійснювані банком операції - є діями або подіями під час надання банківських та інших фінансових послуг, здійснення іншої діяльності, унаслідок яких відбуваються зміни у фінансовому стані банку, що відображаються за балансовими або позабалансовими рахунками банку.

При цьому, як вбачається із вищезазначеної довідки Банку та копії оборотно-сальдового балансу ПАТ "Банк Михайлівський" по валюті станом на 19.05.2016 (на дату розрахунків за договорами відступлення) обсяг кредитних операцій Банку з юридичними особами, без урахування нарахованих доходів за цими операціями та обсягу зобов`язань з кредитування, що надані банкам і клієнтам, складав 1 517 885 993,17 грн.

Вказуючи про протиправність поведінки ОСОБА_1 , Фонд гарантування зазначає, що останній був власником істотної участі Банку через ТОВ "Екосіпан", а тому у будь-якому випадку має нести цивільну відповідальність.

Проте, у рішенні Правління НБУ № 14/БТ від 23.05.2016 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" до категорії неплатоспроможних" чітко вказано, що Банк було віднесено до категорії неплатоспроможних через проведення Банком операцій, що призвели до збільшення зобов`язань Банку перед фізичними особами в межах гарантованої суми відшкодування за рахунок зменшення зобов`язань перед юридичною особою.

Тобто, Банк було визнано неплатоспроможним не у зв`язку з укладенням договорів про відступлення прав вимоги, як помилково вказує Фонд гарантування в обґрунтування своїх позовних вимог, а у зв`язку з обставинами, зазначеними у рішенні Правління НБУ № 14/БТ від 23.05.2016.

Згідно зі ст. 73, 74, 76-79 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, а вірогідні докази - це ті, які на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позивачем належними, допустимими та вірогідними доказами не доведено факту протиправної поведінки відповідачів під час вчинення договорів відступлення № 1 та № 2 та доведення розміру заподіяної Банку шкоди.

Отже, позивачем не доведено наявність повного складу цивільного правопорушення, зокрема, наявності неправомірної поведінки відповідачів під час укладення спірних правочинів та причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою Банку шкодою.

Також Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що за результатами розгляду справи по суті заявлених позовних вимог суд у своєму рішенні має зробити висновок чи порушені права особи чи охоронювані законом інтереси. Якщо ж за результатами розгляду справи такого порушення не встановлено, а позивач посилається лише на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Порушеним правом слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, і тому потребують захисту.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Вказана позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, Верховним Судом у постанові від 07.04.2021 у справі № 910/1255/20, від 21.04.2021 у справі № 904/5480/19.

Так, за приписами частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вкладів (у редакції, чинній на час проведення операції відступлення прав вимоги) Фонд мав право у разі недостатності майна банку звертатися до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. У разі отримання відмови у задоволенні таких вимог або невиконання вимоги у строк, установлений Фондом або уповноваженою особою Фонду, Фонд звертається з такими вимогами до суду.

Відповідно до положень ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність", пов`язаними з банком особами є: контролери банку; особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку; керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку;

Істотна участь - це пряме та/або опосередковане володіння однією особою самостійно чи спільно з іншими особами 10 і більше відсотками статутного капіталу та/або права голосу акцій, паїв юридичної особи або незалежна від формального володіння можливість значного впливу на управління чи діяльність юридичної особи. Особа визнається власником опосередкованої істотної участі незалежно від того, чи здійснює така особа контроль прямого власника участі в юридичній особі або контроль будь-якої іншої особи в ланцюгу володіння корпоративними правами такої юридичної особи (стаття 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" (у редакції, чинній на час проведення операції).

Керівниками банку є: голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління (ради директорів), головний бухгалтер, його заступник, керівники відокремлених підрозділів банку (абзац 1 статті 42 Закону України "Про банки та банківську діяльність" (у редакції, чинній на час проведення операції).

Контролер - це фізична або юридична особа, щодо якої не існує контролерів - фізичних осіб та яка має можливість здійснювати вирішальний вплив на управління або діяльність юридичної особи шляхом прямого та/або опосередкованого володіння самостійно або спільно з іншими особами часткою в юридичній особі, що відповідає еквіваленту 50 чи більше відсотків статутного капіталу та/або голосів юридичної особи, або незалежно від формального володіння здійснювати такий вплив на основі угоди чи будь-яким іншим чином (стаття 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" (у редакції, чинній на час проведення операції).

Даний позов поданий Фондом у липні 2020 року, як позивачем, в якому останній на підставі частини 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" звернувся до відповідачів, як пов`язаних з банком осіб, про стягнення на його користь завданої Банку шкоди.

Проте, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів виведення банків з ринку та задоволення вимог кредиторів цих банків" (далі - Закону України № 1588-IX) внесено зміни до вказаної статті.

Зокрема, частину 1 статті 52 доповнено абзацом 4, за яким Фонд має право звертатися до осіб, які відповідно до законодавства несуть відповідальність за шкоду (збитки), завдану кредиторам, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення процедури ліквідації, - у випадку припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", як юридичної особи.

Крім того, Законом України № 1588-IX також були внесені зміни й у статтю 53 ГПК України, яка регулює участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Зокрема, Законом України № 1588-IX вказану статтю господарського процесуального кодексу України доповнено частиною 6, за якою Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, звертаючись з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у порядку статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", діє від імені та в інтересах неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", а у разі припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", як юридичної особи - в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку.

За приписами абзацу 1 частини 5 статті 53 ГПК України в разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

Відповідно до частини 3 статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Однак, після внесення вищевказаних змін у ГПК України та Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Фондом гарантування не приведено свою позовну заяву у відповідність до вказаних приписів чинного процесуального законодавства, а саме - він не звернувся в інтересах кредиторів, вимоги яких, залишилися незадоволеними після завершення ліквідації Банку, як того вимагає частина 6 статті 53 ГПК України, і які в силу частини 5 цієї статті мали набути статусу позивача в цій справі, а звернувся як позивач про стягнення вказаної суми майнової шкоди на свою користь.

На Фонд та уповноважену особу Фонду законом покладені повноваження органів та посадових осіб неплатоспроможного банку, включаючи повноваження заявляти від імені банку будь-які позови до суду, зокрема і позови про відшкодування шкоди. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц.

Статтею 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що Фонд є особою, якій надано право звертатися до суду в інтересах банку, якому завдано шкоду, а тому Фонд може звертатися до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної банку, від імені та в інтересах банку, а не від власного імені і на свою користь.

Фонд звертаючись до відповідачів з даним позовом від свого власного імені та про стягнення шкоди на свою користь, порушив приписи статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", при цьому, ПАТ "Банк Михайлівський" у даній справі залучено у якості третьої особи.

Відповідно до ст. 541, 1166, 1190 ЦК України норм шкода відшкодовується потерпілому, тобто тій особі, якій вона завдана. Такий висновок узгоджується з загальною ознакою цивільно-правової відповідальності, якою є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані виключно на компенсацію майнових втрат саме потерпілого, тобто відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц , від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19, від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц).

Крім того, шкода, завдана боржнику третьою особою, не може одночасно вважатися шкодою, завданою кредитору, навіть якщо призводить до недостатності активів боржника в ліквідній форму. Якщо внаслідок неправомірних дій третьої особи вартість майна боржника зменшилася (зокрема, через втрату окремого майна, його пошкодження, зменшення ринкової вартості майна тощо) на певну суму, то відповідно до статей 22, 1166 ЦК України у боржника виникає право вимоги до третьої особи на таку саму суму. В цьому і проявляється компенсаторний характер інституту відшкодування шкоди, зокрема відшкодування збитків: зменшення вартості майна потерпілого на певні суму компенсується виникненням права вимоги до порушника, і це право вимоги поповнює майно потерпілого. Таке право вимоги належить саме потерпілому, а не кредиторам потерпілого або іншим особам. Тому саме потерпілий вправі вимагати від порушника відшкодування збитків. Натомість стягнення на користь кредитора збитків, які кредитор нібито також поніс внаслідок заподіяння збитків боржнику, не допускається, бо призведе до подвійної відповідальності порушника: як перед потерпілим, якому завдані збитки, так і перед кредитором потерпілого.

Відповідно до частини шостої статті 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність" пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном; якщо внаслідок дії або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду. Зазначена норма встановлює солідарну відповідальність пов`язаних з банком осіб перед банком за завдану йому шкоду. Натомість, ні солідарна, ні субсидіарна відповідальність пов`язаних з банком осіб за вимогами вкладників та інших кредиторів до банку законом не встановлена.

Водночас, кредитори боржника можуть мати похідний інтерес у стягненні коштів з третіх осіб, винних боржнику, у тому числі у стягненні неповернених боржнику позик, кредитів, збитків, завданих боржнику третіми особами, тощо, якщо несплата цих коштів спричиняє несплату коштів боржнику кредитору. Такий інтерес можуть мати й особи, які не є кредиторами, зокрема учасники (акціонери) юридичної особи, якій заподіяні збитки.

Цей інтерес полягає у переведенні майна боржника у вигляді його прав вимоги у більш ліквідну форму - грошову. При цьому, проте, кредитори боржника, а також учасники (акціонери) юридичної особи не набувають власних прав вимоги до третіх осіб, винних боржнику, а похідний інтерес кредиторів, учасників (акціонерів) юридичної особи боржника полягає у стягненні коштів на користь боржника, юридичної особи, а не на користь кредиторів, учасників (акціонерів) юридичної особи. Вказана позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц.

У даній справі Фонд гарантування є позивачем, однак, не є потерпілою особою у конкретних правовідносинах, тому відшкодування шкоди, завданої банку (якщо таке мало місце), підлягає відшкодуванню саме на користь Банку як потерпілої сторони.

Таким чином, суд вважає, що даний позов подано неналежним позивачем, що в свою чергу є також самостійною підставою для відмови у задоволенні позову Фонду гарантування.

Щодо заяви відповідачів про застосування строків позовної давності, подані під час первісного розгляду справи, суд зазначає, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У той же час, приймаючи до уваги, що судом зроблено висновки про необґрунтованість заявленого Фондом позову, наслідки спливу позовної давності в даному випадку не застосовуються.

Усі інші доводи та заперечення сторін не спростовують зроблених судом висновків та не можуть впливати на законність судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 129 ГПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати, зі сплати судового збору покладаються на позивача.

У відповідності до п. 24 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання позовної заяви Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, предметом якої є відшкодування шкоди (збитків), у порядку, визначеному статтею 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Враховуючи, що у відповідності до п. 24 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір", позивачем не сплачувався судовий збір за подання даної позовної заяви, витрати по сплаті судового збору не покладаються на Позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Фонду гарантування вкладів фізичних осіб" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Банк Михайлівський", про стягнення шкоди в розмірі 742 551 210,41 грн. відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. cт.256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено та підписано 6 червня 2024 року.

Суддя Борисенко І. І.