ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2024 р. м. Рівне Справа № 918/369/24

Господарський суд Рівненської області у складі судді О. Андрійчук, за участю секретаря судового засідання О. Гуменюк, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Фізичної особи підприємця Шумського Валерія Олексійовича

до відповідача Фізичної особи підприємця Блінової Людмили Олександрівни

про стягнення 371 627,61 грн,

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: не з`явився,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року Фізична особа - підприємець Шумський Валерій Олексійович (позивач) звернувся до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Фізичної особи - підприємця Блінової Людмили Олександрівни (відповідач) про стягнення 371 627,61 грн, з яких: 201 657,00 грн заборгованості з орендної плати, 80 901,14 грн пені, 10 433,22 грн інфляційних, 5 831,17 грн 3% річних та 72 805,08 грн відшкодування вартості сплачених комунальних послуг за договором оренди приміщення від 07.10.2022.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Згідно із позовною заявою, 07.10.2022 між позивачем та відповідачкою укладено договір оренди приміщення, за умовами якого відповідач зобов`язався прийняти у строкове володіня та користування майно - нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м Рівне, вул. Сагайдачного, 10, перший поверх загальною площею 105,8 кв.м для здійснення підприємницької діяльності (договір). Проте відповідачка несвоєчасно сплачує за оренду приміщення, відтак за нею рахується заборгованість у розмірі 201 657, 00 грн. За неналежне виконання зобов`язань зі сплати орендної плати позивач нарахував та просить суд, окрім основного боргу, стягнути 80 901,14 грн пені, 10 433,22 грн інфляційних, 5 831,17 грн 3% річних та 72 805,08 грн відшкодування вартості сплачених комунальних послуг.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на ст. 174, 193, 286 ГК України та ст. 11, 181, 190, 509, 525, 526, 530, 610, 612, 625, 626, 759, 760, 762 ЦК України.

Відповідачка відзиву у порядку та строки, визначені ГПК України та ухвалою суду від 15.04.2024, не подала, отже, розгляд справи здійснюється за наявними матеріалами справи.

При цьому суд зазначає, що ухвали суду направлялися відповідачці на адресу, вказану в договорі та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17).

Процесуальні рішення, заяви і клопотання учасників справи, результати їх розгляду.

Ухвалою суду від 15.04.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 918/369/24 у порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 06.05.2024.

03.05.2024 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 06.05.2024 в судовому засіданні оголошено перерву на 20.05.2024.

20.05.2024 від позивача надійшло клопотання про доручення доказів на підтвердження вартості сплачених комунальних послуг.

Суд, розглянувши вказане клопотання, вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з ч. 2, 4, 5, 7 ст. 80 ГПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частиною 2 ст. 164 ГПК України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Ураховуючи, що докази, про які йдеться у заявленому клопотання, у строк, визначений ст. 80 ГПК України, подані не були, так само як позивачем не заявлялося клопотання про поновлення процесуального строку, відтак такі докази до розгляду судом не приймаються.

Ухвалою суду від 20.04.2024 в судовому засіданні оголошено перерву на 03.06.2024.

03.06.2024 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Інших заяв і клопотань не надходило.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку, оцінивши надані докази, суд установив таке.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

07.10.2022 між позивачем (орендодавець) та відповідачкою (орендар) укладено договір оренди приміщення (договір), за п. 1.1. якого орендодавець зобов`язується передати орендарю у строкове володіння та користування, а орендар прийняти майно згідно з додатком № 1 - нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Рівне, вул. Сагайдачного, перший поверх, загальною площею 105,8 кв.м, та зобов`язується сплачувати орендодавцю орендну плату.

Відповідно до п. 2.1. приміщення передається в оренду для провадження підприємницької діяльності орендаря. Строк оренди відраховується від дати підписання Акту приймання-передачі приміщення та діє до 07.10.2023.

Судом із фактичних обставин справи встановлено, що 07.10.2022 між позивачем та відповідачкою підписано акт прийому передачі, за яким відповідачка прийняла приміщення у задовільному стані: стіни поштукатурені, прошпакльовані, пофарбовані, стеля армстронг, на підлозі плитка, металопластикові вікна та фасадна система; показники лічильників: ел. енергії 097390,2 кВт, холодної води 00394,0 куб.м, електричний котел у робочому стані. Жодних претензій з приводу стану приміщення сторони одна до одної не мають.

Пунктами 3.1.-3.2. договору передбачено, що приміщення передається орендарю в користування протягом десяти днів з моменту підписання договору. Передача приміщення в оренду здійснюється за Актом приймання-передачі.

Орендна плата за користування приміщенням становить 25 000,00 грн, нараховується з 20.10.2022 та сплачується орендарем в готівковому порядку не пізніше 10 числа поточного місяця оренди (п. 4.1.- 4.2. договору).

У п. 4.3. договору сторони погодили, що орендар в день підписання цього договору сплачує орендодавцю авансовий платіж у розмірі 34 677,00 грн. що складається з 9 677,00 грн орендної плати за перший місяць оренди з 20 по 31.10.2022, 25 000,00 грн в якості гарантії, що після закінчення строку дії цього договору чи дострокового його припинення орендар поверне приміщення орендодавцю у стані, не гіршому, ніж він його отримав в оренду, та в разі відсутності боргів за комунальні та інші послуги, пов`язані з використанням цього приміщення. У випадку не приведення приміщення до стану, у якому воно передавалось в оренду, чи наявної заборгованості за комунальні та інші послуги, пов`язані з використанням цього приміщення, орендодавець вправі залишити ці кошти собі та самостійно зробити ремонт приміщення. У разі відсутності претензій з боку орендодавця при поверненні приміщення орендарем щодо стану приміщення та за відсутності боргів за комунальні та інші послуги, пов`язані з використанням цього приміщення, орендодавець повертає ці кошти орендарю в день підписання Акту приймання-передачі.

Порядок повернення приміщення орендодавцю визначено розділом 9 договору. Приміщення повинно бути повернуто орендодавцю не пізніше дати закінчення строку оренди, визначеного в п. 2.2. цього договору, у справному стані з урахуванням нормального фізичного зносу, що виник у період експлуатації. У випадку пошкодження приміщення орендар зобов`язаний відновити його до стану, в якому воно перебувало на момент передачі його в оренду або відшкодувати орендодавцю кошти, необхідні для приведення приміщення в першочерговий стан. Сторони погодили, що у випадку не проведення ремонтних робіт орендарем, грошові кошти, сплачені останнім згідно з п. 4.2.2. договору, залишаються у повному розпорядженні орендодавця, які він вправі використати на власний розсуд. Повернення приміщення відбувається за Актом приймання-передачі.

29.12.2023 орендарем, в одностороньому порядку, без участі орендодавця, за участю свідків складено акт про встановлення факту звільнення орендованого приміщення, в якому зазначено, що орендоване торгове приміщення, яке розташоване у м. Рівне по вул. Сагайдачного, 10, повністю звільнене від обладнання, меблів, товарів та іншого торгового інвентаря, приміщення знаходиться у відмінному стані, зроблено вологе прибирання, всі показники лічильників зафіксовані, фото приміщення та фото лічильників додаються до цього акту. Також у акті зазначено, що відповідачка отримала від представника позивача претензію про сплату боргу, неустойки та звільнення приміщення до 28.12.2023. Тому відповідачка припускає, що орендодавець вирішив використати той факт, що вона півроку сплачувала оренду і комунальні готівковими коштами, приховати цю оплату і виставити ій претензію, щоб достроково виселити орендаря з відремонтованого приміщення, потім здавати його на інших умовах через покращений стан або продати його, враховуючи зроблений капітальний ремонт, на який, як вказує остання, витрачено близько семи тисяч доларів США.

Ураховуючи викладене, позивач здійснив нарахування орендної плати з 20.10.2022 по 31.12.2023.

Загальний розмір суми орендних платежів за вказаний період становить 359 677,00 грн (9 677,00 грн жовтень 2023 року + 350 000,00 грн (14 х 25 000,00 грн з 01.11.2022-31.12.2023).

Як установлено судом, відповідачка частково виконала свої зобов`язання з оплати оренди приміщення, сплативши 158 020,00 грн, що підтверджується банківськими виписками, а саме: 23.06.2023 25 000,00 грн, 24.06.2023 9 600,00 грн, 26.06.2023 25 000,00 грн, 14.07.2023 5 000,00 грн, 15.07.2023 18 000,00 грн, 16.07.2023 2 000,00 грн, 09.08.2023 1 000,00 грн, 12.08.2023 5 000,00 грн, 16.08.2023 10 000,00 грн, 12.09.2023 10 000,00 грн, 20.09.2023 15 000,00 грн, 23.09.2023 1 170,00 грн, 15.10.2023 9 950,00 грн, 20.10.2023 6 000,00 грн, 17.10.2023 - 6 500,00 грн, 01.11.2023 3 800,00 грн, 10.11.2023 5 000,00 грн, отже, розмір заборгованості відповідача перед позивачем становить 201 657,00 грн.

Згідно з п. 4.4. договору сторони домовилися, що орендар зобов`язаний оплачувати вартість комунальних послуг (електропостачання, водопостачання, каналізаційне відведення та інші експлуатаційні послуги, пов`язані з використанням приміщення). Сторони домовилися, що орендар зобов`язується забезпечити оплату комунальних послуг до 30-го числа поточного місяця оренди та передати орендодавцю квитанції про оплату отриманих послуг. Вартість комунальних послуг не включається до орендної плати. Комунальні послуги оплачуються орендарем з моменту підписання акту прийому-передачі до цього договору.

За матеріалами справи, на підтвердження розмір спожитих відповідачкою комунальних послуг позивачем надано рахунки-акти наданих послуг з водопостачання та водовідведення Рівневодоканалу за січень травень, листопад, грудень 2023 року на суму 1 155,30 грн (при цьому у вказаних рахунках-актах відсутнє посилання на адресу приміщення, яке передавалося в оренду відповідачці, натомість зазначена адреса проживання позивача: вул. Козацька, 8-А, м. Рівне) та рахунки на оплату за послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води ТОВ «Рівнетеплоенерго» за грудень 2022 року, за січень-квітень 2024 року на суму 487,35 грн, а всього на загальну суму 1 642,65 грн.

При цьому на підтвердження витрат, понесених позивачем на оплату комунальних послуг в орендованому відповідачкою приміщенні, позивачем надано виписки по картковому рахунку на загальну суму 73 808,50 грн.

Окрім того, у матеріалах справи є виписки по картковому рахунку від 20.07.2023 та 10.08.2023 на суму 1 415,00 грн та 4 000,00 грн відповідно (всього 5 415,00 грн), у яких призначенням платежу вказано оплату за комунальні послуги.

У свою чергу, позивачем заявлено до стягнення 72 805,08 грн відшкодування вартості сплачених комунальних послуг.

Плата за землю включається до суми орендної плати, зазначеної в п. 4.1. цього договору (п. 4.5. договору).

Обов`язки сторін зі сплати грошових коштів за цим договором вважаються виконаними з моменту отримання грошових коштів орендодавцем (п. 4.9. договору).

Орендар зобов`язується, згідно з п. 6.1. договору, використовувати приміщення виключно відповідно до його призначення, своєчасно здійснювати орендні платежі, комунальні платежі та оплачувати вартість послуг телефонного зв`язку, встановленого у приміщенні, здійснювати поточний ремонт та технічне обслуговування приміщення.

У п. 9.1. - 9.4. договору зазначено, що приміщення повинно бути повернуте орендодавцю не пізніше дати закінчення строку оренди, визначеного п. 2.2. договору, у справному стані з урахуванням нормального фізичного зносу, що виник у період експлуатації. Повернення приміщення відбувається за актом приймання-передачі.

Пунктом 11.1. договору передбачено, що усі спори між сторонами, за якими не було досягнуто згоди, розв`язуються в судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.

Договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками кожною із сторін та діє до повного виконання сторонами прийнятих по ньому зобов`язань. Сторони домовилися, що орендар має право в односторонньому порядку розірвати цей договір за умови письмового попередження про свій намір орендодавця не менше ніж за 60 календарних днів до дати розірвання договору. У випадку дострокового розірвання договору грошові кошти, які сплачені орендарем відповідно до п. 4.2.2. цього договору, залишаються орендодавцю в якості компенсації за дострокове розірвання договору (п. 12.1., 12.2. договору).

05.03.2024 позивач направив на адресу відповідачки претензію з вимогою про сплату боргу, яку остання не отримала.

У зв`язку із тим, що відповідачка свої зобов`язання за договором щодо оплати орендної плати та комунальних послуг не виконала, позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за договором оренди приміщення від 07.10.2022.

Станом на дату розгляду вказаного спору доказів сплати суми боргу суду не надано.

Крім того, позивач за несвоєчасну сплату орендної плати здійснив нарахування пені в розмірі 80 901,14 грн, 10 433,22 грн інфляційних, 5 831,17 грн 3% річних.

Право на нарахування пені передбачене п. 10.3. договору, за яким у випадку несвоєчасної оплати орендної плати орендар за вимогу орендодавця сплачує неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасної орендної плати.

З урахуванням викладеного судом установлено, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди щодо своєчасної та у повному розмірі сплати орендної плати, комунальних послуг, регулювання яких здійснюється ГК України та ЦК України.

Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.

Стосовно стягнення орендної плати.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

За ст. 283 ГК України та ст. 759 ЦК України правовою підставою користування орендованим майном є, відповідно, договір оренди (найму).

Згідно зі ч. 1 ст. 283 ГК України, ст. 759 ЦК України орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Правилами ч. 1 ст. 795 ЦК України унормовано, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 ЦК України).

У силу вимог ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

У матеріалах справи відсутні докази заперечення позивача про продовження строку дії договору після закінчення строку, визначеного п. 2.2. договору (07.10.2023), відтак строк дії договору поновлено на рік.

За ч. 1 ст.188 ГК України, ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`зковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У силу вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Принцип свободи договірного регулювання правовідносин, утілений у чинному законодавстві, дозволяє сторонам договору на власний розсуд визначати свої взаємні права та обов`язки, у тому числі щодо односторонньої відмови від договору.

Сторони договору можуть передбачити, що сторони (сторона) мають право в будь-який час розірвати договір, незалежно від наявності чи відсутності порушень договору з боку другої сторони, а також незалежно від наявності чи відсутності будь-яких інших суб`єктивних або об`єктивних обставин.

Односторонню відмову від договору у випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин.

У разі односторонньої відмови від договору в повному обсязі, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є розірваним (ч. 3 ст. 651 ЦК України).

Як установлено судом, відповідачкою складено в односторонньому порядку акт про встановлення факту звільнення орендованого приміщення від 29.12.2023, який оцінюється судом як повідомлення останньої про її намір розірвати договір в односторонньому порядку, як це передбачено п. 12.2. договору, отже, договір розірвано з 28.02.2024.

Частиною 3 ст. 285 ГК України передбачено, що орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності (ч. 1 ст. 286 ГК України).

Відповідно до ч. 4. ст. 286 ГК України, ч. 1 ст. 762 ЦК України строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно з ч. 5 ст. 762 ЦК України плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

У силу вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами ч. 1, 6, 7 ст. 193 ГК України, які кореспондуються зі ст. 525, 526 ЦК України, унормовано, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зважаючи на викладене, договір (у сукупності з документами, які засвідчують факт його виконання) є первинним документом, на підставі якого між сторонами виникли взаємні зобов`язання щодо оренди приміщення та її оплати.

Судом з урахуванням фактичних обставин справи встановлено, що відповідачка свого обов`язку з внесення орендної плати у повному обсязі та своєчасно не виконала, отже, з неї на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу в розмірі 201 657,00 грн.

Стосовно акта про встановлення факту звільнення орендованого приміщення від 29.12.2023, в якому зазначено, що відповідачка півроку сплачувала позивачу орендну плату готівкою, а також переліку розрахунків, то суд зазначає таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому доказами, згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими та електронними доказами, відповідно до ч. 2 наведеної норми.

Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 ГПК України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.

Статтями 76, 77 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Належність доказів стосується віднесення втіленої в доказі інформації до предмета доказування, а допустимість стосується форми, в якій ця інформація подається до суду.

Згідно з п. 2, 4, 5 ч. 2 ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

За положеннями ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Приписами ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні правові висновки викладені у постанові КГС ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).

Оцінюючи вказані докази (акт та перелік розрахунків), суд дійшов висновку про їх неналежність та недопустимість, а відтак останні судом не приймаються. При цьому в матеріалах справи відсутні, зокрема розписки тощо, на підставі яких можна встановити факт передачі відповідачкою позивачеві грошові кошти в рахунок сплати орендної плати.

Стосовно нарахування 3% річних, інфляційних та пені, то слід зазначити таке.

За ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Нарахування інфляційних втрат за наступний період здійснюється з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. Вказана правова позиція що порядку нарахування інфляційних викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/190/18 від 04.06.2019 та у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у справі № 905/600/18 від 05.07.2019.

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних, наданий позивачем, установив, що розмір 3% річних становить 5 818,84 грн (при заявленому 5 831,17 грн), а інфляційних 10 115,17 грн (при заявленому 10 433,22 грн) (розрахунок додається), отже, 3% річних та інфляційні підлягають частковому задоволенню.

Щодо пені, то згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, обмежується правила ч. 6 ст. 232 ГК України, якщо інше не встановлено договором. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Пеню належить рахувати з наступного дня після дати, в яку зобов`язання мало бути виконано, і по переддень фактичного виконання грошового зобов`язання, або по відповідний день через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, але в межах періоду, визначеного позивачем.

Здійснивши перерахунок пені, суд установив, що розмір останньої становить 74 904,91 грн (при заявленому 80 901,14 грн) (розрахунок додається), відтак пеня підлягає частково задоволенню.

При цьому суд, оцінивши фактичні обставин справи, установив, що розмір пені, заявлений позивачем до стягнення, складає 40,12% від суми основного боргу (37,14% від суми задоволеної пені), у зв`язку з чим суд дійшов висновку про можливість зменшення пені.

Судова практика щодо застосування ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України наразі є усталеною (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 923/587/20, від 01.10.2020 у справі № 904/5610/19, від 02.12.2020 у справі № 913/698/19, від 26.01.2021 у справі № 922/4294/19, від 24.02.2021 у справі № 924/633/20, від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 19.01.2021 у справі № 920/705/19, від 27.01.2021 у справі № 910/16181/18, від 31.03.2020 у справі № 910/8698/19, від 11.03.2020 у справі № 910/16386/18, від 09.07.2020 у справі № 916/39/19, від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20, від 13.04.2021 у справі № 914/833/19, від 22.06.2021 у справі № 920/456/17) і відповідно до неї при визначення розміру неустойки судам належить керуватися такими загальними підходами (правилами): обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але ГК України вказує на неспівмірність розміру штрафних санкцій з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як ЦК України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення; зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки; довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання; неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора; господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення; закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення; чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а тому таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.

При вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.

При цьому суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення штрафу. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (ст. 86, 236-238 ГПК України) (відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.07.2021 у справі № 916/878/20).

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил ст. 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 905/1409/21).

Ураховуючи викладене, суд, забезпечуючи баланс інтересів сторін, ураховуючи майновий стан сторін, зважаючи, що відповідач повернув орендоване приміщення, доказів йог повернення у неналежному стані в матеріалах справи немає, позивач жодних доказів наявності у нього негативних наслідків у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань з орендної оплати не надав, беручи до уваги компенсаційний характер заходів відповідальності, засади справедливості, добросовісності, розумності як складові елементи загального конституційного принципу верховенства права, закріплені у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України, зважаючи на правову природу пені та її основне призначення, суд, реалізовуючи свої дискреційні повноваження, зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором, а тому пеня підлягає зменшенню до уважає за необхідне скористатися правом на зменшення розміру відповідальності задля недопущення явно нерозумних і несправедливих наслідків, зменшивши пеню до 40 500,00 грн.

При цьому судом враховано реалізацію позивачем свого права на додаткове заявлення до стягнення 3% річних та інфляційних, які частково судом задоволено. Відповідне узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, який у постанові від 12.02.2020 у справі №924/414/19 зазначив, що негативні наслідки, спричинені позивачу простроченням виконання грошового зобов`язання, компенсуються, окрім штрафних санкцій, також і за рахунок застосування до боржника відповідальності в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, що дає підстави для висновку про можливість зменшення розміру пені на 50%.

Щодо відшкодування вартості комунальних платежів.

Як установлено судом із фактичних обставин справи, на підтвердження розміру спожитих відповідачкою комунальних послуг позивачем надано первинні документи на загальну суму 1 642,65 грн; на підтвердження витрат, понесених позивачем на оплату комунальних послуг в орендованому відповідачкою приміщенні, - на загальну суму 73 808,50 грн (з яких встановити період, за який вони сплачувалися: в погашення боргу, що виник до передання майна в оренду, чи навпаки, переплат тощо, неможливо), тоді як позивачем заявлено до стягнення 72 805,08 грн відшкодування вартості сплачених комунальних послуг. При цьому в матеріалах справи є докази на підтвердження оплати відповідачкою вартості комунальних послуг на суму 5 415,00 грн.

Ураховуючи, що з наданих позивачем документів неможливо встановити фактичний розмір спожитих відповідачкою за час користування орендованим майном комунальних послуг, а з проведених позивачем проплат - їх відповідність фактично спожитому розміру, зважаючи, що розмір сплачених відповідачкою коштів перевищує розмір підтверджених витрат, відтак підстав для задоволення позову в цій частині немає.

Висновки суду за результатами вирішення спору.

За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про порушення майнових позивача, а отже, про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).

У позовній заяві позивачем зазначено попередній розрахунок судових витрат, що складаються із судового збору в розмірі 5 574,41 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи, що позов задоволено частково, відтак судовий збір в розмірі 4 387,62 грн покладається на відповідача, а решта - на позивача.

При цьому сума, на яку суд на власний розсуд зменшив пеню, при вирішенні питання про розподіл судових витрат не враховується.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Фізичної особи - підприємця Шумського Валерія Олексійовича до Фізичної особи - підприємця Блінової Людмили Олександрівни про стягнення 371 627,61 грн задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Блінової Людмили Олександрівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи - підприємця Шумського Валерія Олексійовича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 201 657,00 грн основного боргу, 10 115,17 грн інфляційних, 5 818,84 грн 3% річних, 40 500,00 грн пені.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Блінової Людмили Олександрівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи - підприємця Шумського Валерія Олексійовича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 4 387,62 грн судового збору.

Позивач: Фізична особа підприємець Шумський Валерій Олексійович ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).

Відповідач: Фізична особа - підприємця Блінова Людмила Олександрівна ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію у справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет за вебадресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне судове рішення складене та підписане 03.06.2024.

Суддя О.Андрійчук