ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2024 р. Справа№ 910/16195/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Вовка І.В.

суддів: Палія В.В.

Сибіги О.М.

розглянувши в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного агентства резерву України

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2024

у справі № 910/16195/23 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

в особі Ренійської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Ренійського морського порту)

до Державного агентства резерву України

про стягнення 8 640,28 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Ренійського морського порту) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України про стягнення 5 718,40 грн заборгованості за зберігання матеріальних цінностей, 2 445,29 грн інфляційних втрат та 476,59 грн 3% річних, а всього - 8 640,28 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання за договором № 5/11 від 19.11.2009 щодо оплати послуг з відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2020 рік.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/16195/23 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного агентства резерву України на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Ренійського морського порту) 5 718,40 грн основного боргу, 1 739,20 грн втрат від інфляції, 301,74 грн 3% річних, судовий збір у розмірі 2 410,35 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення виходив з того, що позивач на виконання умов договору № 5/11 від 19.11.2009 надав відповідачу послуги зі зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву в 2020 році, проте відповідач не виконав свій обов`язок оплатити витрати на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву у 2020 році, заборгувавши позивачу 5 718,40 грн, що підтверджується належними доказами і наявні підстави для задоволення позову в цій частині. Разом з тим, місцевий господарський суд встановивши, що прострочення з оплати послуг за зберігання почалось з 08.01.2022, дійшов висновку що вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних підлягають задоволенню частково, а саме 1 739,20 грн. інфляційних втрат розрахованих з за період з 08.01.2022 по 06.10.2023 та 301,74 грн 3% річних нарахованих за період з 08.01.2022 по 11.10.2023.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із вказаним рішенням господарського суду першої інстанції, Державне агентство резерву України звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 06.02.2024 у справі № 910/16195/23 та прийняти нове рішення про відмову в позові в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме та з порушенням норм процесуального права.

Так, в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги, на думку скаржника, неправильно застосував норми матеріального права, оскільки не було застосовано норми статті 7 Закону України «Про державний матеріальний резерв», статей 1, 3, 48, 49, 57 Бюджетного кодексу України, які фактично виключають можливість сплати витрат за відповідальне зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву через рік після спливу періоду відшкодування (2020 рік) та закінчення відповідного бюджетного року

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2024, матеріали апеляційної скарги Державного агентства резерву України у судовій справі № 910/16195/23 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Вовк І.В., судді: Сибіга О.М., Палій В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2024 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали господарської справи № 910/16195/23.

07.03.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/16195/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2024 у справі № 910/16195/23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду м. Києва від 06.02.2024 та призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Позиції учасників справи

У відзиві позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 06.02.2024 у справі № 910/16195/23 залишити без змін, як таке що прийняте з урахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм процесуального і матеріального права.

Порядок розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч.10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, між сторонами укладено договір № 5/11 від 19.11.2009, з урахуванням додатковою угодою № 3 від 13.06.2013, Державне агентство резерву України (комітет) передає, а Державне підприємство "Ренійський морський торговельний порт" (зберігач) приймає на відповідальне зберігання цінності згідно зі специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми № 1 мр.

Пунктом 3.1. зазначеного договору передбачено, що комітет зобов`язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Оплачувати зберігачу вартість робіт із закладення (поставки) цінностей за узгодженими регульованими або договірними оптово-відпускними цінами, що діють на час закладення (поставки) цінностей мобілізаційного резерву (п. 3.2.).

Згідно з п. 4.1. договору, вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам, організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

За п. 4.2., п. 4.3. договору визначено,що відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між Комітетом і зберігачем. У разі коли Комітет визнає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року. Оплата робіт із закладення (поставки) цінностей до мобілізаційного резерву проводиться безпосередньо після отримання Комітетом акта встановленої форми.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами, умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладання, а саме з 01.01.2009, і діє протягом усього терміну зберігання цінностей (п. 7.3. договору).

Із матеріалів справи вбачається та як встановлено судом, листом № 01-01/26-2 від 12.02.2020 відповідач погодив кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2020 рік на суму 5 689,55 грн.

Листом № 7 від 11.01.2021 позивач звернувся до відповідача та просив погодити та підписати: додаткову угоду до договору № 5/11; акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей Держрезерву за 2020 рік; звіт про витрати, розрахунки та пояснення до звіту про витрати за 2020 рік, при цьому додавши розрахунок витрат з земельного податку за земельні ділянки; витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, звірювальна відомість до перевірки фактичної наявності матеріальних цінностей, акт щодо перевірки наявності, якісного стану та умов зберігання, а також копію погодженого кошторису витрат на 2020 рік.

В подальшому, 31.03.2021 та 02.06.2022 позивач неодноразово звернувся до відповідача з листами № 54, № 32, в яких просив останнього підписати та повернути додаткову угоду, акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей за 2020 рік у сумі 5 718,40 грн.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 15.07.2022 позивач направив відповідачу претензією № 44, в якій просив затвердити акт на відшкодування витрат за 2020 рік, підписати додаткову угоду щодо погодження відшкодування витрат за 2020 рік у сумі 5 718,40 грн та відшкодувати позивачу в особі Ренійської філії витрати на зберігання у розмірі 5718,40 грн.

Листом від 27.07.2022 № 224/04/22 відповідач надав відповідь на претензію № 44 від 15.07.2022, в якому не заперечував факт отримання від позивача акту взаєморозрахунків, проте такий акт надіслано лише у 2021 році після закінчення відповідного бюджетного періоду. Також відповідач вказав, що ним не підписувалась додаткова угода на 2020 рік, у зв`язку з чим відповідач не погодився з заявленими вимогами і залишив зазначену претензію позивача без задоволення.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що сторонами було узгоджено кошторис витрат на зберігання на 2020 рік у сумі 5 689,55 грн та позивачем надавались відповідачу документи на підтвердження збільшення послуг за зберігання на суму 5 718,40 грн(додаткова угода підписана зі сторони позивача, акт на відшкодування витрат, звіт про витрати, розрахунки та пояснення до звіту, розрахунок витрат із земельного податку, витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, що знаходяться в користування Ренійської філії), що підтверджується належними доказами, згідно вимог ст.ст. 76-78 ГПК України.

Разом з тим, місцевим господарським судом вірно встановив, що позивач неодноразово листами звертався до відповідача з проханням підписати додаткову угоду та акт на відшкодування витрат на зберігання матеріальних цінностей за 2020 рік в сумі 5 718,40 грн, а також надсилав зазначену вище претензію з таким ж вимогами, проте позивач не надав належних доказів на підтвердження дати отримання відповідачем.

При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що не підписання відповідачем додаткової угоди та акту на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей за 2020 рік в сумі 5 718,40 грн, оскільки акт, який затверджено між сторонами на суму 5 689,55 грн, подавався позивачем на початку 2020 року (оскільки такий акт був погоджений та отриманий позивачем 12.02.2020, що підтверджується штампом про його реєстрацію), тобто наперед, не позбавляє позивача права на отримання плати за послуги зберігання, з урахуванням понесених ним витрат за весь 2020 рік.

З урахуванням вище наведеного, місцевий господарський суд правильно встановив, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу витрати на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за весь час зберігання такого майна у 2020 році, при цьому суд першої інстанції вірно встановив, що такий обов`язок у відповідача виник з 08.01.2022, оскільки позивачем не доведено належним чином отримання відповідачем акту та звіту на суму послуг зі зберігання в розмірі 5 718,40 грн саме 11.01.2021, тоді як відповідач підтверджує отримання від позивача цих документів в 2021 році, враховуючи його відповідь на претензію позивача, а тому суд першої інстанції відрахував семиденний строк від останнього числа 2021 року, тобто з 31.12.2021 по 07.01.2022 включно.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з ч. 1 ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

За ч. 1 ст. 946 ЦК України передбачено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання (ч. 1 ст. 947 ЦК України).

Закон України "Про державний матеріальний резерв" визначає загальні принципи формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного матеріального резерву (далі - державний резерв) і регулює відносини в цій сфері.

Статтею 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв" визначено, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - це зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Державний резерв призначається для: забезпечення потреб України в особливий період; надання державної підтримки окремим галузям народного господарства, підприємствам, установам і організаціям з метою стабілізації економіки у разі тимчасових порушень термінів постачання важливих видів сировини і паливно-енергетичних ресурсів, продовольства, виникнення диспропорції між попитом і пропонуванням на внутрішньому ринку та участь у виконанні міждержавних договорів; подання гуманітарної допомоги; забезпечення першочергових робіт під час ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (ст. 3 Закону України "Про державний матеріальний резерв").

Відповідно абз. 2 ч. 2 ст. 5 Закону України "Про державний матеріальний резерв" мобілізаційні резерви створюються на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності відповідно до завдань, визначених Кабінетом Міністрів України міністерствам, іншим центральним і місцевим органам виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим на основі пропозицій центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері економічного розвитку, Міністерства оборони України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, іншими зацікавленими органами виконавчої влади.

За ч.1 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" визначено, що Запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Розміщення і будівництво на території України підприємств, установ, організацій та інших об`єктів системи державного резерву здійснюються в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 5 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв").

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на зазначене та враховуючи те, що за договором № 5/11 від 19.11.2009 у відповідача виникла заборгованість зі зберігання матеріальних цінностей у 2020 році на суму 5 718,40 грн, зазначену суму витрат останній мав сплатити позивачу до 07.02.2022 включно, суд першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний господарський суд, дійшов правильного висновку про наявність у позивача права вимагати від відповідача сплати спірної суми боргу, з урахуванням відповідальності передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому місцевий господарський суд правомірно частково задовольнив позов стягнувши з відповідача на користь позивача 5 718,40 грн основного боргу, 1 739,20 грн інфляційних втрат нарахованих за період з 08.01.2022 по 06.10.2023 та 301,74 грн 3 % річних обрахованих за період з 08.01.2022 по 11.10.2023, відмовивши в решті заявлених позовних вимог за безпідставності.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи вілдповідача, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

У рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України" п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 06.02.2024 у справі № 910/16195/23, при ухваленні якого, з огляду на встановлені судом обставини, відсутні порушення норм матеріального та процесуального права, а висновки суду зроблені на підставі повно та належно досліджених доказів із встановленням всіх необхідних обставин.

Таким чином, підстави для задоволення апеляційної скарги Державного агентства резерву України відсутні.

Відтак, подана відповідачем апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Судові витрати

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладаються судом на апелянта.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного агентства резерву України залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/16195/23 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на Державне агентство резерву України.

4. Матеріали справи № 910/16195/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 10.06.2024.

Головуючий суддя І.В. Вовк

Судді В.В. Палій

О.М. Сибіга