cправа № 910/5853/23
Судді Верховного Суду Вронської Г. О.
у справі № 910/5853/23
за позовом Фізичної особи-підприємця Медведєвої Ірини Семенівни
до Приватного акціонерного товариства "КИЇВСТАР"
про визнання угод недійсними,
1. Фізична особа-підприємець Медведєва Ірина Семенівна (далі - Позивачка, Скаржниця) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "КИЇВСТАР" (далі - Відповідач) про визнання угод про надання послуг рухомого (мобільного) зв`язку, а саме: № 10671776 від 19.09.2021; № 10671806 від 19.09.2021; № 10671839 від 19.09.2021; № 10671870 від 19.09.2021; № 10673533 від 20.09.2021; № 10675371 від 21.09.2021; № 10675395 від 21.09.2021; № 10677812 від 23.09.2021; № 10678523 від 23.09.2021; № 10678951 від 23.09.2021; № 10678978 від 23.09.2021; № 10680011 від 24.09.2021; № 10680546 від 24.09.2021; 10680600 від 24.09.2021; № 10680633 від 24.09.2021; № 10680654 від 24.09.2021, недійсними.
2. Позов обґрунтований тим, що Позивачка спірні угоди не підписувала, а підпис на угодах замість неї виконаний іншою особою, яка їй невідома.
3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.11.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2024 у справі № 910/5853/23, у задоволенні позову відмовлено повністю.
4. Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що поведінка Позивачки характеризується недобросовісністю, суперечливими твердженнями, які зрештою підтверджують волевиявлення Позивачки на укладення спірних угод, що сукупно може свідчити, що позов спрямований на те, щоб уникнути виконання постановленого рішення господарського суду про стягнення боргу.
5. 09 квітня 2024 року Позивачка із використанням підсистеми "Електронний суд" подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
6. Ухвалою Верховного Суду від 26.04.2024 у справі № 910/5853/23 касаційну скаргу залишено без руху відповідно до статті 174, пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України з огляду на необхідність уточнення підстав касаційного оскарження судових рішень.
7. Суд зауважив, що у касаційній скарзі Скаржниця:
- не зазначає, які саме норми процесуального права порушили суди, та чітко не вказує, які саме докази не досліджені судами першої та апеляційної інстанцій, що, враховуючи положення статті 310 ГПК України, не дає підстави для висновку про те, що касаційна скарга в цій частині відповідає вимогам статей 287, 290 ГПК України;
- не наводить належне обґрунтування визначеної нею підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки чітко не зазначає, щодо застосування якої саме конкретної норми права відсутні висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах та у який саме спосіб суду необхідно сформувати єдину практику щодо застосування цих норм;
- посилання на наявність висновків Верховного Суду щодо застосування норм права суперечить визначеній підставі касаційного оскарження Скаржницею (пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України). В такому разі скаржниці слід уточнити підстави касаційного оскарження судових рішень та/або навести відповідне обґрунтування визначеної нею підстави.
8. 06 травня 2024 року Скаржниця із використанням підсистеми "Електронний суд" подала до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги, до якої додала уточнену касаційну скаргу.
9. В уточненій касаційній скарзі Скаржниця визначила підставами касаційного оскарження пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України та пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України з урахуванням пункту 1 частини третьої статті 310 цього Кодексу.
10. На обґрунтування підстав касаційного оскарження Скаржниця:
- зазначила про відсутність висновку Верховного Суду щодо питань: що наявність довіреності на представника автоматично підтверджує, що усі правочини були укладені виключно ним; при укладенні правочинів посилання на довіреність у їх тексті не є обов`язковим; відсутність в тексті правочину посилання на довіреність, на підставі якої діє представник, свідчить про те, що даний правочин укладено представником, а не іншою особою; під час укладення правочину не потрібно встановлювати повноваження представника та зазначати про них безпосередньо у тексті правочину, при цьому, чітко не зазначає щодо застосування якої саме конкретної норми права (абзац, пункт, частина статті) необхідно сформувати висновки Верховного Суду. Також Скаржниця зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування вимог статті 239 ЦК України та про необхідність сформувати єдину практику щодо застосування цієї норми права (підстава касаційного оскарження згідно з пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України);
11. Ухвалою Верховного Суду від 17.05.2024 касаційну скаргу Скаржниці на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2024 у справі № 910/5853/23 повернуто відповідно до статті 174 та частини п`ятої статті 292 ГПК України.
12. Ухвала Верховного Суду про повернення касаційної скарги мотивована тим, що самої по собі незгоди Скаржниці із висновками судів першої та апеляційної інстанцій без викладення аргументів щодо неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, та без належного обґрунтування підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга відповідно до статті 287 ГПК України, недостатньо для виконання вимог пункту 5 частини другої статті 290 цього Кодексу.
13. Я не погоджуюся з висновком Суду щодо повернення касаційної скарги Скаржниці на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2024 у справі № 910/5853/23. Вважаю, що Скаржниця обґрунтувала підстави касаційного оскарження згідно з вимогами, встановленими пунктами 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, тому не вбачаю підстав для повернення касаційної скарги відповідно до статті 174 та частини п`ятої статті 292 ГПК України з таких мотивів.
14. Згідно з частиною другою статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
15. Отже, відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України законодавець встановив обов`язок особи, яка подає касаційну скаргу, вказати щодо якої саме норми права, на його думку, відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах. Втім, не обов`язково зазначати, який саме висновок прагне отримати скаржник.
16. У тексті касаційної скарги Скаржниця зазначила норму права, щодо застосування якої, на її думку, наразі відсутній правовий висновок (стаття 239 ЦК України), чим дотрималася обов`язку, встановленого приписами пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.
17. Крім того, відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
19. Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
20. Отже, із зазначеного у касаційній скарзі випливає, що Скаржниця, обґрунтовуючи пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України, вважала, що суди попередніх інстанцій порушили статтю 86 ГПК України, хоча прямо на неї не посилається.
21. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 923/560/17, відповідно до приписів статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
22. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначив, що право на доступ до суду має "застосовуватися на практиці і бути ефективним" (рішення у справі "Белле проти Франції" від 04.12.1995). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28.10.1998).
23. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
24. На мою думку, Скаржниця у тексті касаційної скарги вмотивовано обґрунтувала:
- стосовно якої норми права відсутній висновок Верховного Суду;
- які саме докази, на її думку, були неналежно досліджені у судах першої та апеляційної інстанцій.
25. За таких обставин вважаю, що у Суду були відсутні підстави для повернення касаційної скарги Скаржниці на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2024 у справі № 910/5853/23.
26. З урахуванням зазначеного Суд мав відкрити касаційне провадження на підставі пунктів 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України та призначити скаргу до розгляду.
Суддя Г. Вронська