РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.05.2024Справа № 910/4918/21 (910/1820/24)

За позовом Акціонерного товариства "Асвіо Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс"

про визнання правочинів недійсними

В межах справи № 910/4918/21

За заявою Акціонерного товариства "Асвіо Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" (ідентифікаційний номер 33100486)

про банкрутство

Суддя Чеберяк П.П.

Представники сторін:

Від позивача Безносик А.О. - представник

Від відповідача 1 Гаращенко І.В. - розпорядник майна

Від відповідача 2 Коляда С.М. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/4918/21 за заявою Акціонерного товариства "Асвіо Банк" про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" на стадії процедури розпорядження майном, введеної ухвалою Господарського суду м. Києва від 30.10.2023.

14.02.2024 до Господарського суду міста Києва звернулось Акціонерне товариство "Асвіо Банк" з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс" про визнання правочинів недійсними.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 28.02.2024 прийнято позовну заяву прийнято до розгляду в межах справи № 910/4918/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп", постановлено позовну заяву розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 08.04.2024.

19.03.2024 до Господарського суду м. Києва надійшов відзив відповідача 2 на позовну заяву.

29.03.2024 до Господарського суду м. Києва надійшла відповідь позивача на відзив відповідача 2.

09.04.2024 до Господарського суду м. Києва надійшли заперечення відповідача 2 на відповідь позивача на відзив.

У судових засіданнях 08.04.2024 та 01.05.2024 оголошувались перерви.

У судовому засіданні 13.05.2023 представник позивача надав пояснення по суті заявлених позовних вимог та підтримав їх в повному обсязі.

Представник відповідача 2 щодо задоволення позову заперечив.

Розпорядник майна відповідача 1 позовну заяву підтримав.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

02.10.2008 між Відкритим акціонерним товариством "Універсальний банк розвитку та партнерства" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Банк Перший", Публічне акціонерне товариство "БГ Банк") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інфініті" було укладено кредитний договір № 41. З метою забезпечення виконання зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфініті" за кредитним договором між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інфініті" було укладено договір іпотеки, посвідчений 02.10.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончаренко Н.О. за реєстровим № 2432.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.07.2012 у справі № БЗ/081-12/24 порушено провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфініті" за заявою Банку.

У подальшому право вимоги у розмірі 5 555 037,79 грн. за кредитним договором та права іпотекодержателя за договором іпотеки було відступлено Банком на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" (відповідач 1) на підставі договору про відступлення прав вимоги за Кредитним договором від 05.12.2012 та договору відступлення прав за договором іпотеки, посвідченого 05.12.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончаренко Н.О. за реєстровим № 366.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 29.08.2013 у справі № БЗ/081-12/24 замінено ініціюючого кредитора Банк його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп", а згодом ухвалою Господарського суду Київської області від 24.04.2014 у справі № БЗ/081-12/24 визнано вимоги кредиторів до боржника в сумі 394 157 331, 81 грн., зокрема, вимоги відповідача 1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфініті" у розмірі 5 555 037,79 грн., які виникли на підставі Кредитного договору.

18.11.2020 між відповідачем 1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс" (відповідач 2) укладено договір відступлення права вимоги, за яким відповідач 1 відступив на користь відповідача 2 права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфініті" у загальному розмірі 5 555 037,79 грн. за кредитним договором.

Крім того, 18.11.2020 між відповідачем 1 та відповідачем 2 був укладений договір про відступлення прав за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.М. за реєстровим № 2365, за умовами якого відповідач 2 набув прав іпотекодержателя за договором іпотеки, посвідченим 02.10.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончаренко Н.О. за реєстровим № 2432.

Наведені обставини також були встановленні в межах розгляду справи № БЗ/081-12/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфініті" та підтверджуються ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2021 у справі № БЗ/081-12/24, якою, зокрема, задоволено заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс" про заміну кредитора у справі № БЗ/081-12/24 з вимогами у розмірі 5 555 037,79 грн.

За переконанням позивача, оспорювані в даній справі правочини містять ознаки фраудаторності, що, в свою чергу, з огляду на положення ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, є підставою для визнання даних правочинів недійсними.

Зокрема, як вказує позивач, оспорювані договір про відступлення № 2432 та договір № 18/11/20 від 18.11.2020 укладені в підозрілий період (упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство), в момент, коли боржник вже мав грошове зобов`язання, зокрема, перед АТ "АСВІО БАНК" в розмірі 228 769 396,59 грн. Укладення спірних правочинів призвело до зменшення обсягу майнових активів боржника та його неплатоспроможності, а також те, що оспорювані правочини не мають правової та господарської мети (одержання прибутку), укладені без жодних відповідних майнових дій іншої сторони, а відтак, не спрямовані на реальне настання наслідків.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Згідно із частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України, статтею 42 КУзПБ.

Відповідно до положень статей 14, 74 ГПК України тягар доведення порушеного права у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника цих вимог.

Отже, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладена в постанові від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

Крім того, як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно сталося.

Слід звернути увагу, що банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано КУзПБ з 21.10.2019, а до вступу в дію цього Кодексу - Законом про банкрутство в редакції від 19.01.2013, що втратив чинність 21.10.2019, які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними та мають пріоритет у застосуванні при розгляді цих справ порівняно з іншими нормами законодавства.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).

Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).

Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)).

У рішенні від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України, визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України).

КУзПБ є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норми ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Насамперед це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Безумовно, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.

Наведений висновок сформований Верховним Судом у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19).

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду м. Києва від 30.10.2023 за заявою Акціонерного товариства "Асвіо Банк" відкрито провадження у справі № 910/4918/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп".

Суд погоджується з доводами позивача щодо того, що він є заінтересованою особою, чиїх прав та інтересів безпосередньо стосуються вчинені відповідачами оспорювані правочини, оскільки позивач являється ініціюючим кредитором у справі про банкрутство, а отже в силу ч. 5 ст. 216 Цивільного кодексу України має право на пред`явлення даного позову.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що інститут визнання недійсними правочинів боржника в межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника в межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливого справедливого задоволення вимог кредиторів. Подібний за змістом висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 910/1405/14, від 28.09.2021 у справі № 21/896/2011 (№ 913/45/20).

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Зі змісту оспорюваних правочинів вбачається, що право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфініті" було відчужено відповідачем 1 на користь відповідача 2 за 5 555 037,79 грн., тобто за номінальною вартістю цієї вимоги.

З матеріалів справи також вбачається, що сторонами правочинів було повністю виконано зобов`язання за спірними договорами.

Так, як слідує з відзиву відповідача 2 на позов, згідно з повідомленням № іг/3 від 22.07.2021 відповідач 1 повідомив відповідача 2 про те, що відповідно до умов договору про відступлення права вимоги (цесії) від 25.11.2020, укладеного між відповідачем 1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Уінденерго", відповідач 1 відступив Товариству з обмеженою відповідальністю "Уінденерго" право вимоги до відповідача 2 за договором відступлення права вимоги.

З метою виконання своїх зобов`язань за договором відступлення права вимоги зі сплати 5 038 037,79 грн. відповідач 2:

на суму 1 358 037,79грн. здійснив оплату на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Уінденерго" на підставі платіжних інструкцій № 102 від 23.07.2021, № 105 від 26.07.2021, № 108 від 04.08.2021, № 5919 від 01.12.2023;

на суму 3 200 000,00 грн. здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог з Товариством з обмеженою відповідальністю "Уінденерго" на підставі договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 23.02.2022;

на суму 480 000,00 грн. здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог з Товариством з обмеженою відповідальністю "Уінденерго" на підставі договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 03.12.2023.

Зазначене підтверджується також актом про повне виконання зобов`язань від 04.12.2023.

Окрім того, згідно договору про відступлення прав вимоги від 01.12.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "Уінденерго" відступило право вимоги на суму 517 000,00 грн. до відповідача 2 за договором відступлення права вимоги на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфініті Сервіс", яке у подальшому на підставі договору про відступлення права вимоги від 03.12.2023 відступило право вимоги до відповідача 2 за договором відступлення права вимоги на суму 517 000,00 грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Крауч".

05.12.2023 відповідач 2 з метою виконання своїх зобов`язань за договором відступлення права вимоги сплатило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Крауч" 104 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 5920 від 05.12.2023.

Окрім цього, згідно договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 24.01.2024 відповідач 2 та Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Крауч" зарахували зустрічні однорідні вимоги на суму 413 000,00 грн.

Таким чином, відповідач 2 належним чином виконав усі свої майнові зобов`язання, які виникли на підставі договору відступлення права вимоги.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними, визначених ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, а саме:

згідно умов спірних правочинів відповідач 1 не виконував жодних майнових зобов`язань раніше встановленого строку;

відповідач 1 не брав зобов`язань за спірними правочинами, які б негативно впливали на його платоспроможність або на виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами;

відповідач 1 не здійснював відчуження прав вимоги згідно з спірними правочинами за цінами нижчими або вищими від ринкових, оскільки право вимоги за спірними правочинами було відчужено за номінальну вартість (грошовий розмір права вимоги за кредитним договором дорівнює ціні договору відступлення права вимоги);

відповідач 1 не здійснював жодну оплату та не приймав майно в рахунок виконання грошових вимог;

відповідач 1 відповідно до умов спірних договорів не брав на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог;

боржник відступив право вимоги за плату, а відповідач 2 в повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання за договорами.

Крім того, позивачем також не доведено наявність інших фактичних обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, як: не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини та наведені норми, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Копію рішення направити учасникам провадження у справі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 23.05.2024.

Суддя П.П. Чеберяк