ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2024 р. Справа№ 910/10187/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

за участю секретаря судового засідання Кузьменко А.М.

представники:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Сімонова Є.О. (посвідчення адвоката № 6709/10 від 14.06.2018)

від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросвіт Фарм"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2023 (повний текст рішення складено 12.12.2023)

у справі № 910/10187/23 (суддя Алєєва І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросвіт Фарм"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг"

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Леонтьєв Гліб Олегович

про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агросвіт Фарм" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леонтьєвим Г.О. за № 458 від 02.06.2023 за рамковим договором фінансового лізингу № 3960-FL від 31.10.2018.

Позовні вимоги мотивовано тим, що спірний виконавчий напис був вчинений для повернення об`єктів фінансового лізингу за вищевказаним договором через несплату позивачем на користь відповідача лізингових платежів та штрафів, що станом на 31.05.2023 складало 9 473 529,06 грн. Однак позивач зауважує, що ця сума є спірною, і у нотаріуса не було доказів, які підтверджували факт безспірності вимог, а за відсутності таких, виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2023 у справі № 910/10187/23 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що надані відповідачем докази у своїй сукупності, з урахуванням положення ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, є належними доказами дотримання Приватним нотаріусом та відповідачем вимог законодавства України та умов Договору лізингу щодо повернення предмета лізингу у безспірному порядку за виконавчим написом нотаріуса.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агросвіт Фарм" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2023 у справі № 910/10187/23 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що:

- додаткові угоди за №№: 2, 3 від 22.06.2022 як докази не відповідають критеріям належності, допустимості та достовірності, оскільки укладені в електронній формі всупереч приписам п. 10.3. договору;

- відповідачем не було дотримано порядок повідомлення про розірвання договору;

- безспірність вимоги відповідача до позивача документально не підтверджена, а нотаріус під час вчинення виконавчого напису такі документи оцінив формально.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач наголошує на тому, що додаткові угоди до договору фінансового лізингу (складено в електронній формі за допомогою системи електронної взаємодії "Вчасно") разом із протоколами створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису є належним документом, який укладений сторонами у відповідності до вимог Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг".

Окрім цього, відповідач вказує на те, що належним доказом направлення та відповідно отримання кореспонденції саме позивачем є надіслана відповідачем кореспонденція на належну адресу позивача, яка міститься як у реквізитах договору фінансового лізингу та і в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Також відповідач зауважує на тому, що на момент вчинення виконавчого напису відповідач надав всі необхідні документи визначені законодавством для повернення предмету лізингу у безспірному порядку.

З огляду на зазначене вище, відповідач вважає, що процедура вчинення ноніусом виконавчого напису повністю відповідає вимогам чинного законодавства, а вимога лізингонадавача реалізована шляхом позасудового повернення предмету лізингу є правомірною та такою, що не порушує права позивача.

Узагальнений виклад позиції третьої особи по справі

Третя особа не скористалася своїм правом подати письмові заперечення на апеляційну скаргу. Неподання третьою особою письмових заперечень не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2024 у справі № 910/10187/23 призначено повторний автоматизований розподіл, в зв`язку з перебуванням судді Шаптали Є.Ю. у відрядженні. Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2024, справу № 910/10187/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді: Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросвіт Фарм" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2023 у справі № 910/10187/23; розгляд апеляційної скарги призначено на 10.04.2024.

10.04.2024 судове засідання не відбулося у зв`язку із перебуванням колегії суддів у відрядженні.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2024 розгляд справи № 910/10187/23 призначено на 05.06.2024.

В судове засідання, яке відбулося 05.06.2024, з`явився представник відповідача, який заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, а саме шляхом направлення процесуального документу в його електронний кабінет в підсистемі "Електронний суд", що в свою чергу, підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного документа (ухвали суду від 17.04.2024).

Третя особа в судове засідання не з`явилась, до суду апеляційної інстанції надіслала поштовим зв`язком лист про розгляд справи без її участі.

Враховуючи, що явка представника позивача та третьої особи у судове засідання судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за наявними матеріалами та за відсутності представника позивача та третьої особи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, які містяться у матеріалах справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

31.10.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агросвіт Фарм" (далі - позивач/лізингоодержувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" (далі - відповідач/лізингодавець) було укладено рамковий договір фінансового лізингу № 3960-FL (надалі - договір лізингу).

Згідно з цим рамковим договором, лізингодавець на підставі договору купівлі - продажу зобов`язується набути у власність лізингодавця і передати на умовах фінансового лізингу у тимчасове володіння та користування лізингоодержувачу предмет лізингу, а лізингоодержувач зобов`зяується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього рамкового договору (п. 2.1 договору лізингу).

Як зазначив відповідач, позивач починаючи з листопада 2021 допустив прострочення сплати лізингових платежів. Позивачем вказана обставина жодним чином не спростувана. Матеріали справи не містять доказів того, що позивачем були здійснені лізингові платежі установлені додатковими угодами та графіком сплати лізингових платежів строки. Цей факт позивачем не оспорений.

Відповідно до п. 7.2.4 договору лізингу, лізингодавець за своїм рішенням, може розірвати Рамковий договір в односторонньому порядку з настанням наслідків передбачених п. 7.3 рамкового договору, шляхом направлення повідомлення про відмову у будь - який спосіб передбачений п. 9.12 рамкового договору. Підтвердженням отримання лізингоодержувачем такої вимоги є повідомлення про вручення цінного листа або відміткою поштової служби про відмову від прийняття цінного листа або закінчення терміну зберігання. Направлення повідомлення здійснюється лізингодавцем на адресу вказану лізингоодержувачем в рамковому договорі або в повідомленні про зміну адреси.

Враховуючи наявність прострочення позивача зі сплати лізингових платежів 17.05.2023, відповідач направив на юридичну адресу позивача (08472, Київська область, Переяслав-Хмельницький р-н, село Світанок, вулиця Київська, будинок 5/4), повідомлення № 222/05/23-ю, про розірвання договору лізингу.

Повідомлення № 222/05/23-ю від 16.05.2023 було отримано позивачем 23.05.2023, що підтверджується повідомленням про вручення вірний № 349 (копія якого долучена відповідачем до відзиву).

З приводу невірного номеру повідомлення, яке зазначено в оскаржуваному рішенні та у додатку до відзиву на позов, позивач у відзив на апеляційну скаргу надав пояснення про те, що це є друкарською помилкою, яка ніяким чином не впливає на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Як було встановлено судом першої інстанції вище, строк прострочення сплати позивачем лізингових платежів більше 30 днів відповідачем доведений, а позивачем належними та допустимими доказами не спростований.

Тому відповідач, враховуючи вищевказані вимоги Закону України "Про фінансовий лізинг" від 16.12.1997 та умови договору лізингу, мав право на одностороннє розірвання договору лізингу.

Згідно пп. 7.2.7 п. 7.2 договору лізингу, лізингодавець за своїм рішенням, може стягнути штраф у розмірі 0,5% (п`ять десятих) відсотків від залишкової (несплаченоі) вартості частини предмета лізингу, вказаної у відповідному протоколі лізингу за кожний випадок настання події невиконання зобов`язань. При цьому, без жодного упередження для прав лізингодавця, він може скористуватися всіма своїми правами передбаченими п. 7.2 рамкового договору або будь-якою частиною таких прав в будь-якому порядку та без жодних обмежень. Для усунення непорозумінь, якщо лізингодавець не скористався будь-яким із своїх прав передбачених п 7.2 рамкового договору то це не є і не буде тлумачитися як відмова від будь-якого права лізингодавця. Однак, в разі настання події невиконання зобов`язань, передбаченого п 7.1.1 рамкового договору, лізингодавець має право реалізувати своє право відмови від рамкового договору, передбачене пунктом 7.2.3 лише якщо невиконання (неналежне виконання) триває більше 30 (тридцяти) днів. В цьому ж випадку, лізингодавець має право вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса стягнення за виконавчим написом нотаріуса провадиться в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

На підставі зазначених положень договору лізингу, відповідач звернувся до третьої особи - приватного нотаріуса про вчинення виконавчого напису на вилучення та повернення відповідачу предмета лізингу.

02.06.2023 Приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис нотаріуса № 448 (далі - виконавчий напис) для повернення предмету лізингу за договором через несплату позивачем на користь відповідача лізингових платежів та штрафів, що станом на 31.05.2023 складало 9 473 529, 06 грн.

Звертаючись з даним позовом до суду першої інстанції, позивач посилався на те, що спірний виконавчий напис був вчинений для повернення об`єктів фінансового лізингу за вищевказаним договором через несплату позивачем на користь відповідача лізингових платежів та штрафів, що станом на 31.05.2023 складало 9 473 529,06 грн. Однак позивач зауважує, що ця сума є спірною, і у нотаріуса не було доказів, які підтверджували факт безспірності вимог, а за відсутності таких, виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, відзиву, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Пунктом 2 розділу ІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що цей Закон застосовується до відносин, що виникли після дня набрання чинності цим Законом. Відносини, що виникли на підставі договорів фінансового лізингу, укладених до набрання чинності цим Законом (13.06.2021), регулюються відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ст. 11 вказаного Закону лізингоодержувач, зокрема, зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідач зазначає, що позивач починаючи з листопада 2021 допустив прострочення сплати лізингових платежів. Позивач вказану обставину жодним чином не спростував.

Колегією суддів враховано, що 22.06.2022 між сторонами було укладено в електронній формі додаткову угоду № 2 до Договору лізингу, у пункті 1 якої позивач визнав, що на дату укладання даної додаткової угоди має прострочену заборгованість за періодичними лізинговими платежами в сумі 157 233,32 грн, яку зобов`язувався сплатити в строки зазначені в таблиці № 1 наведеній у цьому пункті (протягом листопада - грудня 2022 року).

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги в якості доказу додаткову угоду № 2, оскільки вона підписана в порушення п. 14.1. договору лише в електронній формі, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Статтею 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" передбачено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

За змістом ст.ст. 6, 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 18 Закону України "Про електронні довірчі послуги" електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки. Кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

Таким чином, додаткова угода № 2 від 22.06.2022 до договору лізингу (складена в електронній формі за допомого системи електронної взаємодії "Вчасно") разом із протоколами створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису (долучені до матеріалів справи) є належним документом, який укладений сторонами відповідно до вимог Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг".

Доказів оскарження даної додаткової угоди матеріали справи не містять.

Додатком № 1 до додаткової угоди № 2 від 22.06.2022 графік сплати лізингових платежів (додаток № 2 до договору лізингу) викладено в новій редакції.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивачем були здійснені лізингові платежі в установлені додатковою угодою № 2 від 22.06.2022 та Графіком сплати лізингових платежів строки.

Виходячи з положень ст. 610, ч. 1 ст. 612, ст. 611 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України, відповідач є порушником зобов`язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.

У свою чергу, згідно зі ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець, у тому числі, має право: відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

За умовами ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Стягнення за виконавчим написом нотаріуса провадиться в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

У контексті наведених норм заява лізингодавця про відмову від договору лізингу у разі повної або часткової несплати лізингоодержувачем лізингових платежів протягом більше ніж 30 днів є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення лізингодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з лізингоодержувачем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.

Повідомлення лізингодавцем лізингоодержувача про відмову від договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абз. 3 ч. 3 ст. 202 Цивільного кодексу України (відповідно до якого односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами).

При цьому, чинне законодавство не містить спеціальних вказівок щодо того, коли лізингоодержувач вважається повідомленим чи способів такого повідомлення.

Згідно з п. 11.1 договору лізингу цей договір може бути розірваний за письмовою згодою сторін та в односторонньому порядку, передбаченому договором.

Відповідно до пп. 11.2.2 п. 11.2 договору лізингу цей договір може бути достроково розірваний відповідачем в односторонньому порядку шляхом направлення відповідного письмового повідомлення позивачу у випадках, коли позивач не сплатив лізинговий платіж (частково або в повному обсязі) та прострочення сплати становить більше 30 (тридцяти) календарних днів з дня настання строку платежу, встановленого в Договорі.

Згідно з п. 11.4 договору у випадку одностороннього розірвання (дострокового припинення) цього договору, з причин, зазначених у цьому договорі та/або законодавстві України, раніше сплачені лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають. Документом, що підтверджує розірвання договору, є рекомендований або цінний лист лізингодавця. Договір вважається розірваним з дати, зазначеної в такому листі (повідомлені) лізингодавця, або розписка уповноваженої особи лізингоодержувача на примірнику листа лізингодавця.

Враховуючи наявність прострочення позивача зі сплати лізингових платежів понад 30 днів, відповідач направив на юридичну адресу позивача повідомлення про розірвання договору лізингу, у якому зазначалося, що цей договір вважається розірваним з 26.05.2023 та ставилася вимога про повернення протягом десяти робочих днів з дня припинення (розірвання) цього договору предмету лізингу відповідачу.

Колегією суддів враховано приписи п. 7.3 договору лізингу, яким встановлено порядок направлення повідомлення у разі вилучення предмету лізингу, а саме лізингодавець направляє лізингоодержувачу повідомлення про вилучення предмета лізингу із зазначенням строку та місця його передачі.

Документом, що підтверджує факт прийняття лізингодавцем рішення про вилучення Предмету лізингу, є надсилання цінного листа Лізингодавцем або надсилання такого повідомлення службою кур`єрської доставки або надання лізингоодержувачу такого повідомлення. лізингоодержувач зобов`язаний за свій рахунок у строк, що не перевищує 10 (десяти) робочих днів з моменту отримання лізингоодержувачем відповідної вимоги, повернути предмет лізингу лізингодавцю.

Підтвердженням отримання лізингоодержувачем такої вимоги є повідомлення про вручення цінного листа або відміткою поштової служби про відмову від прийняття цінного листа або закінчення терміну зберігання, або повідомлення про вручення листа службою кур`єрської доставки, або розписка керівника лізингоодержувача на примірнику повідомлення лізингодавця про вручення йому такого повідомлення. Направлення повідомлення здійснюється лізингодавцем на адресу, вказану лізингоодержувачем в договорі або в повідомленні про зміну адреси. Примусове вилучення предмета лізингу здійснюється відповідно до законодавства України.

Тобто, відповідачем було здійснено направлення повідомлення розірвання Договору лізингу в порядку, який передбачений умовами договору.

Доводи апелянта, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що

Загальний порядок укладання, зміни та розірвання господарських договорів, які вчиняються в письмовій формі, пов`язує момент реалізації учасником правовідносин власного волевиявлення на виникнення, зміну чи припинення правовідносин зі здійсненням ним такого волевиявлення в належний спосіб.

Пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України закріплений принцип справедливості, добросовісності та розумності. Зазначений принцип включає, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість та добросовісно вести переговори.

У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення договору лізингу є пов`язаним з дотриманням сторонами відповідних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.

Відповідно до частини першої статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, негативні наслідки неодержання підприємцем звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на підприємця.

Подібна за змістом правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19.

З викладеного вбачається, що обов`язок лізингодавця належним чином інформувати лізингоодержувача про відмову від договору лізингу у разі повної або часткової несплати останнім лізингових платежів протягом більше ніж 30 днів кореспондується з обов`язком лізингоодержувача забезпечити доступність і актуальність власних контактів, у тому числі можливість звернення до підприємця письмово в розумний строк, та отримання ним надісланого повідомлення.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що умови договору фінансового лізингу та норми статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" пов`язують відмову лізингодавця від договору лізингу за наведених обставин з дотриманням ним процедури належного надсилання лізингоодержувачу повідомлення про таку відмову.

Належним слід вважати надсилання повідомлення з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору.

Належним дотриманням лізингодавцем процедури повідомлення лізингоодержувачу про відмову від договору лізингу слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

У разі дотримання лізингодавцем порядку належного надсилання відмови від договору лізингу діє презумпція належного повідомлення лізингоодержувача про таку відмову, яка може бути спростована останнім в загальному порядку.

Схожий за змістом правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду 29.09.2020 у справі № 757/13243/17, від 16.02.2022 у справі № 910/11472/20.

Враховуючи викладене вище, колегія зазначає, що відповідач скористався своїм правом, встановленим приписами Закону України Про фінансовий лізинг від 16.12.1997 та умовами договору лізингу, на одностороннє розірвання Договору лізингу та дотримався процедури належного повідомлення позивача про відмову від договору лізингу.

Пунктами 7.1, 7.2 договору лізингу передбачено, що у випадку коли позивач не сплатив лізинговий платіж або (частково або у повному обсязі) за Договором та прострочення сплати становить більше 30 календарних днів з дня настання строку платежу згідно з Договором, відповідач має право на свій розсуд, зокрема, розірвати договір та вимагати погашення всієї заборгованості по будь-яким платежам за договором та повернення предмету лізингу; вилучити Предмет лізингу, у порядку, передбаченому Договором та/або законодавством України, у т.ч і на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 7.1.1 пункти 7.1 та підпункт в пункту 7.2).

Як вірно зазначено судом першої інстанції, Закон України Про фінансовий лізинг передбачає права лізингодавця як:

1) відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (пункти 3, 4 частини 1 статті 10 Закону України Про фінансовий лізинг від 16.12.1997), так і

2) стягнути з лізингоодержувача прострочену заборгованість у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (пункт 5 частини 1 статті 10 Закону України Про фінансовий лізинг від 16.12.1997).

Отже, при вирішені питання щодо задоволення вимог лізингодавця у безспірному порядку, необхідно перш за все розрізняти, які саме вимоги були задоволені лізингодавцем у безспірному порядку, повернення предмету лізингу чи стягнення простроченої суми лізингових платежів.

При цьому, законодавство України не ставить в залежність безспірне право на повернення предмету лізингу з оскарженням чи невизнанням лізингодержувачем суми боргу за Договором лізингу, а передбачає лише встановлення факту наявності цього боргу (незалежно від суми) протягом понад 30 днів (а за чинним на зараз Законом України "Про фінансовий лізинг" понад 60 днів).

Відповідно до частини другої статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов`язаний у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

02.06.2023 Приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис нотаріуса №452 (далі - Виконавчий напис) для повернення Предмету лізингу за Договором через несплату позивачем на користь відповідача лізингових платежів та штрафів, що станом на 31.05.2023 складало 264483,18 грн.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення виконавчих написів регулюється Законом України Про нотаріат.

Статтею 87 Закону України Про нотаріат передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права.

Відповідно до статті 88 цього Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Згідно з підпунктами 3.1, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (далі - Перелік).

Згідно з пунктом 8 Повернення об`єкта лізингу постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса (далі - Постанова № 1172) для одержання виконавчого напису за договорами лізингу, що передбачають у безспірному порядку повернення об`єкта лізингу, подаються:

а) оригінал договору лізингу;

б) засвідчена лізингодавцем копія рахунка, направленого лізингоодержувачу, з відміткою про несплату платежів після вручення письмового повідомлення.

Як зазначає відповідач, зазначені документі і були подані Приватному нотаріусу для вчинення спірного виконавчого напису.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, позивач жодним чином не спростовує факт наявності у нього заборгованості за Договором лізингу по сплаті вищевказаних лізингових платежів за цими рахунками. Жодних доказів на підтвердження факту погашення цієї заборгованості матеріали справи не містять.

Крім того, як слідує із доданих позивачем до позовної заяви копій додаткових повідомлень про настання форс-мажорних обставин та листа від 27.04.2023 (вих. № 001) позивачем визнається факт наявності простроченої заборгованості за лізинговими платежами, і ставиться прохання про відстрочення сплати цієї заборгованості (лізингових платежів) до моменту закінчення дії форс-мажорних обставин та до часткової сплати заборгованості до кінця квітня 2023 року та в серпні 2023 року.

Стосовно посилання позивача на наявність форс-мажорних обставин колегія суддів зазначає, що за чинним законодавством України (стаття 617 ЦК України, стаття 218 ГК України) та умовами Договору лізингу (пункти 10.1-10.3) сам факт наявності обставин непереборної сили звільняє від відповідальності за порушення зобов`язання, а не від обов`язку виконувати зобов`язання належним чином.

Тобто, настання форс-мажорних обставин не є підставою для невиконання позивачем зобов`язання зі сплати лізингових платежів у встановлені строки до дати настання таких обставин, а також для звільнення його від відповідальності в такому випадку.

Доводи скаржника, що підставою для повернення предметів лізингу є наявність не тільки заборгованості, а і штрафів, не спростовує вказаного вище висновку, що наявність форс-мажорних обставин не є підставою для звільнення позивача від виконання зобов`язання зі сплати лізингових платежів.

Колегією суддів також враховано, що ч. 1 ст. 14 -1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" передбачено, що торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Отже, для засвідчення форс-мажорних обставин ТПП України видається сертифікат. Водночас відповідного сертифікату ТПП України для засвідчення форс-мажорних обставин для даного, конкретного, випадку, позивачем надано не було.

Водночас, лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0- 7.1 від 28.02.2022, на який посилається скаржник, не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 141 Закону України "Про торговопромислові палати в Україні", а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (позивача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.

Відповідні висновки викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду по справі № 912/750/22 від 07.06.2023.

Верховний Суд у постановах від 01.06.2021 у справі №910/9258/20, від 14.06.2022 у справі №922/2394/21 зазначав, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Таким чином, в разі наявності певних обставин (фор-мажорних), які засвідчені для конкретної особи відповідним сертифікатом ТПП України, суд має оцінити зазначений доказ у сукупності з іншими доказами відповідно до статті 86 ГПК України. Водночас, настання форс-мажорних обставин не є підставою для невиконання стороною зобов`язання, строк виконання якого настав до дати настання таких обставин, а також для звільнення сторони від відповідальності в такому випадку.

Доводи апеляційної скарги позивача фактично зводяться до переоцінки обставин, правильно встановлених судом першої інстанції.

В свою чергу, викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу доводи є документально обґрунтованими та такими, що належним чином досліджені місцевим господарським судом при розгляді даної справи.

Підсумовуючи викладене, суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому Північний апеляційний господарський суд вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, отже, підстави для його скасування відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення місцевого господарського суду є законним та обґрунтованим.

Таким чином, судова колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросвіт Фарм" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2023 у справі № 910/10187/23 без змін.

Матеріали справи № 910/10187/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 10.06.2024.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська