РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.06.2024Справа № 910/987/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (проведення судового засідання) господарську справу

за позовом Приватного підприємства "ТК-РЕНЕССАНС"

до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про стягнення 915 053,89 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось з позовом Приватне підприємство "ТК-РЕНЕССАНС" (далі - позивач) до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - відповідач) про стягнення 915 053,89 грн, з яких 677 856,00 грн - основний борг, 38 830,36 грн - 3% річних та 198 367,53 грн - втрати від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем, який є правонаступником Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", зобов`язань за договором поставки № 53-121-01-21-10525 від 30.07.2021 в частині оплати поставленого товару у встановлений договором строк.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 відкрито провадження у справі № 910/987/24 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання), а також встановлено сторонам строки для вчинення учасниками справи процесуальних дій.

Судом встановлено факт належного повідомлення сторін про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, ухвала суду від 06.02.2024 була отримана позивачем та відповідачем 07.02.2024 в електронному кабінеті.

20.02.2024 від відповідача надійшов відзив на позов.

05.03.2024 від позивача надійшла відповідь на відзив.

07.03.2024 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

11.04.2024 позивачем подано заяву про приєднання до матеріалів справи доказів судових витрат позивача.

15.04.2024 від відповідача надійшли заперечення на заяву позивача про приєднання до матеріалів справи доказів судових витрат позивача з клопотання про зменшення таких витрат.

Суд відзначає, що сторонам було надано достатньо часу (з урахуванням введеного на території України воєнного стану та затримок у доставці поштової кореспонденції) для подання всіх пояснень, заяв та клопотань.

Від сторін не надходило клопотань про розгляд даної справи з повідомленням викликом представників сторін.

Зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

30.07.2021 між позивачем (постачальник) та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «ЕНЕРГОАТОМ», що перетворено та правонаступником якого (згідно п. 3 Постанови Кабінету міністрів України від 29.12.2023 № 1420) є Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «ЕНЕРГОАТОМ» (далі - відповідач/покупець) було укладено договір поставки товару № 53-121-01-21-10525, за умовами якого постачальник зобов`язався поставити, а покупець - прийняти та оплатити товар, наведений у таблиці п. 1.1 договору.

Відповідно до п. 3.1 договору вартість останнього складає 677 856,00 грн: 564 880,00 грн - вартість товару в розмірі суми без ПДВ та 112 976,00 грн - вартість товару в розмірі суми ПДВ.

Згідно з п. 3.2 договору оплата за поставлений товар здійснюється протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати поставки повного обсягу товару, визначеного в п. 1.1 договору, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Як погоджено п. 3.3 договору, оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після реєстрації постачальником належним чином оформленої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН).

Договір вважається укладеним з дати підсипання сторонами і діє один рік.

Додатковою угодою № 1 від 17.09.2021 сторонами погоджено, що строк поставки товару - серпень - 01 грудня 2021 року.

Додатковою угодою № 2 від 30.11.2021 сторони погодили, що строк поставки товару - серпень - 22 грудня 2021 року.

Відповідно до видаткових накладних № 00431 від 02.12.2021, № 00432 від 06.12.2021 та № 00475 від 20.12.2021 позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 677 856,00 грн, як обумовлено договором поставки товару № 53-121-01-21-10525.

Крім того, 30.12.2021 та 15.01.2022 позивачем зареєстровано податкові накладні до вищевказаних видаткових накладних.

29.09.2022 позивач звернувся до відповідача з претензією про сплату грошових коштів, зокрема, за договором від 30.07.2021 у розмірі 677 856,00 грн, що підтверджується описом вкладення, фіскальним чеком та накладною.

Вказана претензія отримана відповідачем 03.10.2022, що підтверджується роздруківкою з сайту відстеження/пересилання поштових відправлень.

Проте, як вказує позивач, відповідач грошові кошти у розмірі 677 856,00 грн не сплатив, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач у відзиві на позов та запереченнях посилається на те, що сторонами у договорі не погоджено строк/термін оплати товару в частині сплати ПДВ, у зв`язку з чим відповідачем не прострочено виконання грошового обов`язку щодо оплати товару. Крім того, відповідач просить суд, зважаючи на наявність форс-мажорних обставин, звільнити його від сплати 3% річних та втрат від інфляції або зменшити їх розмір.

Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті, оцінюючи правомірність заявлених позивачем вимог, а також заперечень на такі вимоги, суд виходив з наступного.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Так, частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом не беруться до уваги посилання відповідача на те, що строк оплати поставленого та прийнятого товару на настав, у зв`язку з тим, що сторонами в договорі не встановлений строк або термін оплати суми ПДВ з огляду на наступне.

Так, умовами п. 3.3 договору сторонами встановлено, що оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після реєстрації постачальником належним чином оформленої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН).

Позивачем відповідно до вимог податкового законодавства зареєстровано в ЄРПН податкові накладні на загальну суму поставки (за накладними від 02.12.2021 та 06.12.2021) 134 664,00 грн - 30.12.2021 та 543 192,00 грн - 15.01.2022, відповідно, виконано зобов`язання з реєстрації податкових накладних.

Під час розгляду даної справи сторонами не надано суду доказів оплати поставленого позивачем відповідачу товару на загальну суму 677 856,00 грн, у зв`язку з чим суд вважає вимогу позивача про стягнення основного боргу в заявленому до стягнення розмірі обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 38 830,36 грн 3% річних, а також 198 367,53 грн втрат від інфляції, нарахованих за період з 19.02.2022 по 16.01.2024.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом не приймаються посилання відповідача про звільнення від сплати або зменшення розміру 3% річних та втрат від інфляції, оскільки сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3% річних не є мірою відповідальності, натомість такі суми виступають відшкодуванням матеріальних втрат кредитора (позивача) від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за час прострочення в їх сплаті.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та втрат від інфляції, суд зазначає, що останні виконані арифметично вірно та відповідно до вимог законодавства, а відтак, підлягають задоволенню.

При цьому судом враховано, що фактично втрати від інфляції нараховані позивачем за період з березня 2022 року по грудень 2023 року.

Відповідно до ст. 129 Господарського кодексу України витрати по оплаті позову судовим збором підлягають покладенню на відповідача в розмірі 10 980,65 грн.

Судом враховано, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 13 725,81 грн, що становить 1,5% ціни позову.

Проте, звернення до суду позивачем здійснено в електронній формі через підсистему "Електронний суд".

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Таким чином, при зверненні позивача до суду з даним позовом судовий збір мав бути сплачений в розмірі 10 980,65 грн.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, позивачем надмірно сплачено судовий збір на суму 2 745,16 грн.

Клопотань про повернення сплаченого надмірно судового збору від позивача не надходило.

Водночас, вказане не позбавляє позивача звернутись до суду з відповідним клопотанням про повернення судового збору.

Крім того, 11.04.2024 позивачем подано заяву про приєднання до матеріалів справи доказів понесення судових витрат у вигляді сплати судового збору, в якій останній просить суд покласти на відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 9 000,00 грн.

15.04.2024 від відповідача надійшли заперечення на вказану заяву позивача, в якій відповідач просить суд відмовити в задоволенні вимоги про покладення на останнього витрат на правничу, в разі задоволення такої заяви - зменшити заявлену суду до мінімально можливої.

Щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, понесених позивачем, суд зазначає про наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Як передбачено ч.ч. 2-6 вказаної норми, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, в позовній заяві позивачем в попередньому (орієнтованому) розрахунку суми судових витрат вказувалось про понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 9 000,00 грн.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем додано до позовної заяви:

- ордер серії АІ № 1529845 від 17.01.2024, виписаний адвокатом об`єднання «БРАНТ» на підставі договору № 173/3/2023-ГП від 08.01.2024;

- договір № 173/3/2023-ГП від 08.01.2024, укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням «БРАНТ»;

- додаткову угоду до вказаного договору № 1 від 17.01.2024;

- виписку з рахунку від 08.01.2024.

Крім того, до заяви про приєднання до матеріалів справи доказів понесення судових витрат позивачем долучено:

- звіт про надану правничу допомогу від 05.04.2024;

- акт про надання правничої допомоги від 05.04.2024.

Розглянувши подані позивачем докази понесення витрат на правничу допомогу, а також обґрунтованість заперечень відповідача на покладення на останнього таких витрат, суд зазначає про наступне.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні, а також порядок і умови надання правової допомоги, права й обов`язки адвокатів визначаються Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до укладеного між позивачем та адвокатським об`єднанням "БРАНТ" договору від 08.01.2024 сторонами погоджено наступне:

- замовник доручає, а об`єднання приймає на себе зобов`язання надати оплатну правничу допомогу клієнту в тих обсягах та умовах, які визначені цим договором (п. 1.1 договору);

- пунктом 4.1 вказаного договору сторони дійшли згоди, що вартість правничої допомоги (гонорар) об`єднання становить 50 000,00 грн;

- при цьому згідно з п. 4.2.1 договору оплата правничої допомоги здійснюється замовником у наступному порядку: протягом 3-ох банківських днів з моменту підписання цього договору клієнт здійснює на користь об`єднання авансовий платіж у розмірі 25 000,00 грн; клієнт здійснює остаточний розрахунок у розмірі 25 000,00 грн протягом 3-ох банківських днів з моменту винесення рішення суду першої інстанції та/або припинення до цього часу судового розгляду справи з незалежних від об`єднання причин;

Додатковою угодою № 1 від 17.01.2024 сторонами погоджено, що вартість послуг з правничої допомоги, зокрема у справі-2, стягнення в якій є предметом розгляду даної справи, становить 9 000,00 грн у першій інстанції.

Як вбачається з виписки по рахунку, позивачем сплачено об`єднанню авансовий платіж, обумовлений умовами укладеного договору.

05.04.2024 позивач та об`єднання підписали акт про надання послуг на суму 9 000,00 грн.

У запереченнях щодо покладення на відповідача витрат позивача на правничу допомогу в розмірі 9 000,00 грн відповідач вказав, що: договір № 53-121-01-21-10525 від 30.07.2021, стягнення за яким було предметом розгляду у даній справі, не містить в собі складних юридичних конструкцій, його умови є доволі простими, чіткими та зрозумілими та відповідно відсутня потреба витрачати значний час на виконання як юридичної, так і технічної роботи, оскільки це не вимагає додаткового вивчення й аналізу законодавства України і судової практики; справа № 910/987/24 не обтяжена значною кількістю доказів; публічний інтерес до справи № 910/987/24 відсутній, спір у цій справі стосується лише її сторін.

Крім того, відповідач просить враховувати при визначенні суми витрат, що підлягають відшкодуванню, той факт, що АТ "НАЕК "Енергоатом" належить до державного сектору економіки, діяльність якого спрямована, зокрема, на виробництво електроенергії та її реалізації у спосіб, визначений законодавством України.

Виконуючи функції експлуатуючої організації (оператора) атомних електростанцій, АТ "НАЕК "Енергоатом", відповідно до статті 33 Закону України "Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку", зобов`язане першочергово забезпечувати безпечну експлуатацію ядерних установок. Підвищення та дотримання досягнутого рівня безпеки діючих енергоблоків атомних електростанцій має найвищий пріоритет у діяльності експлуатуючої організації. Питання забезпечення безпеки є пріоритетним над економічними, технічними, науковими та іншими цілями діяльності. Відповідно, наявні ресурси, в тому числі грошові кошти, АТ "НАЕК "Енергоатом" спрямовує в першу чергу на задоволення потреб безпеки експлуатації АЕС.

АТ "НАЕК "Енергоатом" виконує в умовах воєнного стану спеціальні обов`язки на ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільного інтересу. АТ "НАЕК "Енергоатом" підтримує безпеку всіх АЕС України.

Щодо вказаних заперечень відповідача суд вказує про наступне.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (аналогічний висновок викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 159/583/19).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (такий висновок міститься в п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, в п. 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, п. 24 додаткової постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.02.2022 у справі № 903/326/21).

Водночас, у пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що "під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору.

У зв`язку з наведеним, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи", колегія суддів вважає, що висновки судів про частково відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та висновків об`єднаної палати про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухвалення законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб.

Так, рішенням суду у даній справі позовні вимоги задоволено повністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Поряд з цим, як вказано судом вище, згідно з позиціями Верховного Суду з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, суд може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Суд вважає витрати позивача на надання правової допомоги в розмірі 9 000,00 грн такими, що не відповідають критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, з огляду на наступне.

Фактично об`єднанням надано позивачу допомогу в написанні позовної заяви, відповіді на відзив, а також поданні заяви про приєднання доказів понесення судових витрат.

У справі заявлені вимоги виникли за договором поставки, що не вимагало від об`єднання складнощів у проведенні підбору нормативно-правової бази, аналізу судової практики з аналогічних справ, позивачем заявлені вимоги про стягнення основного боргу, пені, 3% річних та втрат від інфляції, що для досвідченого юриста (адвоката) на становить складнощів.

Крім того, суд враховує той факт, що відповідач у даній справі є Акціонерним товариством, власником якого є Кабінет Міністрів України та, крім того, виконує спеціальні функції. Покладення на відповідача всієї суми витрат на правничу допомогу порушить баланс фінансового стану обох сторін.

З огляду на зазначені обставини, суд вважає частково обґрунтованими вимоги позивача про покладення на відповідача витрат на правничу допомогу, вважає за доцільне обмежити розмір таких витрат до 6 000,00 грн, а витрати позивача у розмірі 3 000,00 грн залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (вул. Назарівська, буд. 3, м. Київ, 01032, код 24584661) на користь Приватного підприємства "ТК-РЕНЕССАНС" (просп. Героїв України, буд. 17, кв. 107, м. Миколаїв, Миколаївська обл., 54025, код 32819771) 677 856,00 грн (шістсот сімдесят сім тисяч вісімсот п`ятдесят шість грн 00 коп.) основного боргу, 38 830,36 грн (тридцять вісім тисяч вісімсот тридцять грн 36 коп.) 3% річних, 198 367,53 грн (сто дев`яності вісім тисяч триста шістдесят сім грн 53 коп.) інфляційних втрат, 10 980,65 грн (десять тисяч дев`ятсот вісімдесят грн 65 коп.) судового збору, 6 000,00 грн (шість тисяч грн 00 коп.) витрат на правничу допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення підписано 07.06.2024.

Суддя О.Г. Удалова