ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2024 р. Справа № 910/17555/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

без повідомлення учасників справи,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2024

у справі №910/17555/23 (суддя - Алєєва І.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут"

до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року Приватне акціонерне товариство "Харківенергозбут" звернулося з позовом до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення про стягнення заборгованості у загальному розмірі 141075,42 грн, з яких: 100102,71 грн - пеня, 15067,76 грн - 3% річних та 25904,95 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати отриманої електроенергії за договором про постачання електричної енергії споживачу №8 від 01.04.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2023 відкрито провадження у справі №910/17555/23 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.02.2024 у справі №910/17555/23 у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут" відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство "Харківенергозбут" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, незаконним та ухваленим з порушенням місцевим господарським судом приписів п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України.

Доводи скаржника, в цілому, зводяться до того, що місцевий господарський суд не зупинив провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/13444/23 за наявності відповідного обов`язку, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, внаслідок чого ухвалив неправильне рішення по суті позовних вимог.

Окрім цього, в апеляційній скарзі позивачем викладено клопотання про зупинення розгляду апеляційної скарги до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/13444/23.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2024 апеляційну скаргу у справі №910/17555/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2024 відкрито апеляційне провадження у справі №910/17555/23, вирішено здійснювати її розгляд без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву та заперечень на клопотання позивача про зупинення розгляду апеляційної скарги.

Відповідач у встановлений процесуальний строк не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу та заперечень на клопотання позивача про зупинення розгляду апеляційної скарги, що відповідно до ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, проаналізувавши приписи процесуального закону, не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про зупинення розгляду апеляційної скарги до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/13444/23 з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 04.03.2024 у справі №910/13444/23 позов Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут" задоволено частково та стягнуто з Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення на користь позивача основний борг за договором про постачання електричної енергії споживачу №8 від 01.04.2022 у сумі 1992689,96 грн, 3% річних у сумі 37273,19 грн, а також інфляційні втрати у сумі 111473,43 грн.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2024 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2024 у справі №910/13444/23 - без змін.

Відтак, з огляду на встановлені обставини та положення процесуального закону, оскільки станом на час розгляду клопотання позивача рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2024 у справі №910/13444/23 вже набрало законної сили, апеляційний суд вказує на відсутність підстав для зупинення апеляційного провадження у справі №910/17555/23.

Отже, у задоволенні клопотання Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут" про зупинення розгляду апеляційної скарги до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/13444/23 слід відмовити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 01.04.2022 Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення звернувся до Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут" з заявою-приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу.

01.04.2022 між Приватним акціонерним товариством "Харківенергозбут" (постачальник) та Концерном радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (споживач) укладений договір про постачання електричної енергії споживачу №8, відповідно до п. 2.1 якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Також, 01.05.2022 між сторонами укладено додаткову угоду до договору про постачання електричної енергії споживачу №8 від 01.04.2022 з метою здійснення електронного документообігу через систему електронного документообігу для відділеного обслуговування споживачів (далі - Система ЕДО).

Відповідно до п. 5.5 договору розрахунковий період за цим договором зазначений у комерційній пропозиції та, як правило, становить календарний місяць, і відповідає розрахунковому періоду за договором споживача з оператором системи розподілу/передачі.

Згідно п. 5.6 договору оплата вартості електричної енергії за цим договором здійснюється споживачем виключно шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника.

Оплата рахунка постачальника за цим договором має бути здійснена споживачем у строк, визначений у комерційній пропозиції, яка є додатком 2 до цього договору (п. 5.7 договору).

Якщо споживач не здійснив оплату за цим договором у строки, передбачені комерційною пропозицією, постачальник має право здійснити заходи з припинення постачання електричної енергії споживачу у порядку, визначеному ПРРЕЕ. У разі порушення споживачем строків оплати постачальник має право вимагати сплату пені. Пеня нараховується за кожен прострочений день оплати. Споживач сплачує за вимогою постачальника пеню у розмірі, що визначається цим договором та зазначається в комерційній пропозиції, яка є додатком 2 до цього договору (п. 5.8 договору).

Відповідно до 5.10 договору споживач здійснює плату за послугу з розподілу (передачі) електричної енергії або через постачальника, або безпосередньо оператору системи. Спосіб оплати за послугу з розподілу (передачі) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції, яка є додатком до цього договору.

Згідно з п. 6.2 договору споживач зобов`язується забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами цього договору.

Порядок розрахунків за договором визначається відповідно до комерційної пропозиції №1Р від 01.04.2022 та комерційної пропозиції №1/23Р від 01.01.2023.

Згідно з умовами п. 5 комерційної пропозиції №1Р від 01.04.2022 рахунок за спожиту електричну енергію надається споживачу до 12 числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим. Рахунок за спожиту електричну енергію має бути оплачений протягом 5 робочих днів від дня отримання рахунка споживачем. Рахунок на попередню оплату надається споживачу до 12 числа (включно) поточного місяця на наступний розрахунковий місяць, з терміном оплати згідно з п. 4 даної комерційної пропозиції. Рахунки на оплату надаються споживачу у відповідних структурних підрозділах постачальника. В разі неотримання споживачем рахунків постачальник направляє рахунки споживачу поштовим зв`язком. У такому випадку рахунки вважаються отриманими споживачем з дня їх відправлення.

Згідно з умовами п. 5 комерційної пропозиції №1/23Р від 01.01.2023 рахунок за спожиту електричну енергію надається споживачу до 12 числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим. Рахунок за спожиту електричну енергію має бути оплачений протягом 5 робочих днів від дня отримання рахунка споживачем. Рахунок на попередню оплату надається споживачу до 12 числа (включно) поточного місяця на наступний розрахунковий місяць, з терміном оплати згідно з п. 4 даної комерційної пропозиції. Рахунки на оплату надаються споживачу у відповідних структурних підрозділах постачальника, або направляються через систему електронного документообігу у разі укладання відповідної додаткової угоди до договору. В разі неотримання споживачем рахунків у відповідних структурних підрозділах за відсутності укладеної додаткової угоди щодо електронного документообігу постачальник направляє рахунки споживачу поштовим зв`язком. У такому випадку рахунки вважаються отриманими споживачем з дня їх відправлення.

Відповідно до п. 3.11 додаткової угоди від 01.05.2022 до договору факт надсилання сторонами електронних документів фіксується в Системі ЕДО. Сторони погодили, що наявність в Системі ЕДО запису про надсилання відповідного електронного документу є достатньою правовою підставою для підтвердження належного виконання умов договору про постачання електричної енергії споживачу, Правил роздрібного ринку електричної енергії, інших нормативно-правових актів. При наявності такого запису відповідний електронний документ вважається доставленим та отриманим адресатом.

Пунктом 8 комерційної пропозиції №1Р від 01.04.2022 та п. 8 комерційної пропозиції №1/23Р від 01.01.2023 передбачено, що у разі порушення споживачем строків оплати електричної енергії, передбачених п. 5 та п. 4 даної комерційної пропозиції, постачальник має право провести нарахування за весь час прострочення, у тому числі за день оплати: пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який здійснюються нарахування, від суми боргу, за кожен день прострочення платежу; 3% річних з простроченої суми. При цьому, сума грошового зобов`язання за договором повинна бути оплачена споживачем з урахуванням встановленого індексу інфляції. Суми пені, 3% річних, інфляційних зазначаються у розрахунковому документі окремим рядком та повинні бути сплачені протягом 5 робочих днів від дня його отримання споживачем. Суми пені, 3% річних, інфляційних сплачуються споживачем на поточний рахунок постачальника.

Як стверджує позивач та вбачається з матеріалів справи, згідно з переданими даними від Акціонерного товариства "Харківобленерго" відповідачу проведено нарахування та за результатами розрахункового періоду сформовано і виставлено рахунки на оплату за спожиту електричну енергію за період з червня 2022 року по лютий 2023 року на загальну суму 3588476,33 грн.

Поряд з цим, станом на 01.09.2023 за відповідачем утворилася заборгованість за отриману електричну енергію, стягнення якої є предметом спору у справі №910/13444/23.

Апеляційним судом встановлено, що в межах розгляду спору у справі №910/13444/23 у серпні 2023 року Приватне акціонерне товариство "Харківенергозбут" звернулося з позовом до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення про стягнення заборгованості у загальному розмірі 2712852,29 грн. Позовні вимоги у вказаній справі мотивовані тим, що відповідачем порушено грошове зобов`язання за укладеним між сторонами спору договором про постачання електричної енергії споживачу №8 від 01.04.2022, внаслідок чого у останнього утворилася заборгованість за період з червня 2022 року по лютий 2023 року у розмірі 1992689,96 грн. Внаслідок цього позивачем також нараховано до стягнення з відповідача 571415,71 грн пені, 37273,19 грн 3% річних та 111473,43 грн інфляційних втрат з кінцевим строком нарахування до травня 2023 року включно.

Поряд з цим, внаслідок порушення Концерном радіомовлення, радіозв`язку та телебачення своїх грошових зобов`язань Приватне акціонерне товариство "Харківенергозбут" здійснило донарахування сум пені, 3% річних та інфляційних втрат на суму заборгованості у розмірі 1992689,96 грн у зв`язку зі збільшенням періоду прострочення та звернулося до суду з даним позовом, у якому просило стягнути з відповідача пеню за період з 01.06.2023 по 31.08.2023 у сумі 100102,71 грн, 3% річних за період з 01.06.2023 по 31.08.2023 у сумі 15067,76 грн та інфляційні втрати за період з червня 2023 року по липень 2023 року у сумі 25904,95 грн.

Відповідач не скористався своїм правом на подання обґрунтованого відзиву чи заперечень проти позову, а лише зазначив у клопотанні про продовження строку на подання відзиву на позовну заяву, що заборгованість за спожиту електроенергію у жовтні 2022 року є спірною і наразі є предметом спору у справі №910/13444/23.

Місцевий господарський суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, вказав на те, що вимоги позивача про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат є похідними від вимоги про стягнення суми основного боргу, наявність якого господарським судом не може бути встановлена, оскільки вимога про стягнення основного боргу позивачем не заявлена. Крім того, як вказав суд першої інстанції, у матеріалах справи відсутнє рішення суду про стягнення суми основного боргу за періоди прострочення, на які позивач нараховує штрафні санкції.

Однак, колегія суддів не погоджується з наведеними вище висновками місцевого господарського суду та вважає їх передчасними з огляду на наступне.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства, які, у свою чергу, кореспондуються зі ст. 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1, 3 та 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. ст. 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 56 Закону України "Про ринок електричної енергії" постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Згідно з ч. 3 ст. 58 Закону України "Про ринок електричної енергії" споживач зобов`язаний, зокрема, сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору про постачання електричної енергії споживачу №8 від 01.04.2022 позивачем направлено відповідачу через Систему ЕДО рахунки на оплату спожитої електричної енергії за період з червня 2022 року по лютий 2023 року включно на суму 3588476,33 грн, а саме:

- за червень 2022 року на суму 173725,46 грн, строк оплати - 13.07.2022;

- за липень 2022 року на суму 227030,80 грн, строк оплати - 15.08.2022;

- за серпень 2022 року на суму 274611,19 грн, строк оплати - 13.09.2022;

- за вересень 2022 року на суму 308567,45 грн, строк оплати - 12.10.2022;

- за жовтень 2022 року на суму 663676,58 грн, строк оплати - 16.11.2022;

- за листопад 2022 року на суму 387128,81 грн, строк оплати - 15.12.2022;

- за грудень 2022 року на суму 496208,26 грн, строк оплати - 13.01.2023;

- за січень 2023 року на суму 574330,93 грн, строк оплати - 14.02.2023;

- за лютий 2023 року на суму 483196,85 грн, строк оплати - 14.03.2023.

Окрім цього, в матеріалах справи також наявні акти приймання-передачі електричної енергії, що у повному обсязі відповідають вказаним рахункам.

Поряд з цим, як стверджує позивач та підтверджується матеріалами справи, відповідач частково та з порушенням строків здійснив оплату за отриману електричну енергію на суму 1595786,37 грн, а саме:

- 09.11.2022 сплачено за електричну енергію за червень 2022 року у сумі 10756,26 грн згідно платіжного доручення №98;

- 30.12.2022 сплачено за електричну енергію за червень 2022 року у сумі 127202,10 грн згідно платіжного доручення №687;

- 30.12.2022 сплачено за електричну енергію за липень 2022 року у сумі 147989,25 грн згідно платіжного доручення №688;

- 30.12.2022 сплачено за електричну енергію за серпень 2022 року у сумі 165974,39 грн згідно платіжного доручення №689;

- 30.12.2022 сплачено за електричну енергію за вересень 2022 року у сумі 190696,60 грн згідно платіжного доручення №690;

- 30.12.2022 сплачено за електричну енергію за жовтень 2022 року у сумі 203243,58 грн згідно платіжного доручення №691;

- 30.12.2022 сплачено за електричну енергію за листопад 2022 року у сумі 207567,97 грн згідно платіжного доручення №692;

- 30.12.2022 сплачено за електричну енергію за грудень 2022 року у сумі 207567,96 грн згідно платіжного доручення №686;

- 30.12.2022 здійснено попередню оплату за електричну енергію за січень 2023 року у сумі 207567,96 грн згідно платіжного доручення №684;

- 30.12.2022 здійснено попередню оплату за електричну енергію за лютий 2023 року у сумі 127220,30 грн згідно платіжного доручення №685.

Отже, неоплаченою залишилися електрична енергія, поставлена відповідачу у період з червня 2022 року по лютий 2023 року включно, на суму 1992689,96 грн.

Наведені обставини встановлені під час розгляду спору у справі №910/13444/23.

Як було зазначено вище, у серпні 2023 року Приватне акціонерне товариство "Харківенергозбут" звернулося з позовом до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення про стягнення заборгованості у загальному розмірі 2712852,29 грн. Позовні вимоги у вказаній справі мотивовані тим, що відповідачем порушено грошове зобов`язання за укладеним між сторонами спору договором про постачання електричної енергії споживачу №8 від 01.04.2022, внаслідок чого у останнього утворилася заборгованість за період з червня 2022 року по лютий 2023 року у розмірі 1992689,96 грн. Внаслідок цього позивачем також нараховано до стягнення з відповідача 571415,71 грн пені, 37273,19 грн 3% річних та 111473,43 грн інфляційних втрат з кінцевим строком нарахування до травня 2023 року включно.

Тобто, підставою звернення до суду як з позовом у справі №910/13444/23, так і у даній справі №910/17555/23 є порушення Концерном радіомовлення, радіозв`язку та телебачення своїх грошових зобов`язань за договором про постачання електричної енергії споживачу №8 від 01.04.2022 в частині оплати електричної енергії, поставленої у період з червня 2022 року по лютий 2023 року.

Колегією суддів встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 04.03.2024 у справі №910/13444/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2024, позов Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут" задоволено частково та стягнуто з Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення на користь позивача основний борг за договором про постачання електричної енергії споживачу №8 від 01.04.2022 у сумі 1992689,96 грн, 3% річних у сумі 37273,19 грн, а також інфляційні втрати у сумі 111473,43 грн. У задоволенні вимог про стягнення пені відмовлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 24.05.2018 у справі №922/2391/16 та 30.08.2022 у справі №904/1427/21).

Відповідно до висновків щодо застосування ст. 75 ГПК України, викладених у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №914/554/19, преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності. Також преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин. Важливим видається те, що обставини, встановлені у першій справі, що є преюдиціальною, мають належати до предмета доказування, тобто їх встановлення має бути необхідне для вирішення тієї справи. Оскільки предмет доказування спочатку визначається підставами позову, а потім обґрунтовується нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору, то питання про те, чи належав певний факт до предмета доказування, є питанням права, а не факту. Питання факту це питання про те, чи була наявна/відсутня певна обставина, що має значення для вирішення певного спору. Фактичні обставини встановлюються через доказування. Доказування дає змогу відтворити той чи інший фрагмент дійсності в асортименті значущості для справи (предмет доказування). Юридична ж кваліфікація фактичних обставин здійснюється через співвіднесення певної обставини з певними юридичними нормами. Отже, юридичний факт - передбачена нормами права конкретна життєва обставина (дія, подія), котра є підставою для настання певних юридичних наслідків. Життєвий факт набуває ознак юридичного внаслідок юридичної кваліфікації, правозастосування. Таким чином, юридичний (правовий) факт - це той же самий життєвий факт, але в контексті наявності його правової регламентації.

З огляду на положення процесуального закону та з урахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування ч. 4 ст. 75 ГПК України, апеляційний суд вказує на те, що обставини, встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 04.03.2024 у справі №910/13444/23, є преюдиціальними по відношенню до даної справи, оскільки судом досліджувалися ці ж самі правовідносини між учасниками справи, а досліджувані та встановлені обставини у справі №910/13444/23 щодо порушення Концерном радіомовлення, радіозв`язку та телебачення своїх грошових зобов`язань за договором про постачання електричної енергії споживачу №8 від 01.04.2022 в частині оплати електричної енергії, поставленої у період з червня 2022 року по лютий 2023 року, та наявність заборгованості Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення з оплати електричної енергії за вказаний період у розмірі 1992689,96 грн належать до предмета доказування у справі, що переглядається.

Отже, рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2024 у справі №910/13444/23 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, у тому числі, і у даній справі, не можуть йому суперечити.

Апеляційний суд зауважує на тому, що про наявність справи №910/13444/23 позивач повідомляв суд першої інстанції ще у позовній заяві та вказав, що заборгованість за спожиту електричну енергію за період з червня 2022 року по лютий 2023 року по договору №8 від 01.04.2022 наразі розглядається Господарським судом міста Києва у справі №910/13444/23.

Окрім цього, відповідач у поданому до суду першої інстанції клопотанні про продовження строку на подання відзиву на позовну заяву також вказав на те, що заборгованість за договором №8 від 01.04.2022 є спірною та розглядається Господарським судом міста Києва у справі №910/13444/23.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Колегія суддів звертає увагу на наступні висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 20.07.2020 у справі №910/11236/19.

Неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи іншим судом полягає у тому, що обставини, які встановлюються іншим судом, жодним чином не можуть бути встановлені господарським судом у даній справі з незалежних від нього (суду) законодавчо зумовлених причин.

Під неможливістю розгляду справи необхідно розуміти відсутність у господарського суду можливості самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення у іншій справі встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Зупинення провадження у справі, на відміну від відкладення розгляду справи, здійснюється без зазначення строку, до усунення обставин (до вирішення іншої справи; до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі), які зумовили зупинення провадження, тому провадження у справі слід зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього.

Таким чином, обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду до вирішення іншої справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

З урахуванням викладеного, оскільки колегією суддів встановлено преюдиціальність обставин, наведених у рішенні Господарського суду міста Києва від 04.03.2024 у справі №910/13444/23, а також об`єктивну неможливість розгляду даної справи №910/17555/23 судом першої інстанції до вирішення справи №910/13444/23 у зв`язку з обмеженістю предмету спору лише вимогами про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, місцевим господарським судом порушено приписи п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України.

Так, позовну заяву у даній справі подано до суду першої інстанції 15.11.2023. Водночас, провадження у справі №910/13444/23 відкрито згідно ухвали суду від 03.10.2023. Тобто, суд першої інстанції був зобов`язаний з власної ініціативи зупинити провадження у справі №910/17555/23 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України до набрання законної сили рішенням у справі №910/13444/23.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги позивача з приводу необґрунтованості оскаржуваного рішення та порушення місцевим господарським судом приписів п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України знайшли своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

Як наслідок, місцевий господарський суд дійшов помилкових та передчасних висновків з приводу того, що оскільки вимога про стягнення основного боргу позивачем не заявлена та в матеріалах справи відсутнє рішення суду про стягнення суми основного боргу за періоди прострочення, на які позивач нараховує штрафні санкції, вимоги позивача про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат є необґрунтованими.

За приписами ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно з ч. 7 ст. 193 ГК України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Поряд з цим, відповідач порушив взяті на себе грошові зобов`язання щодо оплати поставленої електричної енергії у встановлені договором терміни.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, що є способом захисту майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №№703/2718/16-ц та 646/14523/15-ц).

Зобов`язання зі сплати як 3% річних, так і інфляційних втрат, є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (п. 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, п. 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19).

В межах розгляду спору у справі №910/13444/23 встановлено факт, що не потребує повторного доказування, наявності заборгованості відповідача перед позивачем за договором про постачання електричної енергії споживачу №8 від 01.04.2022 в частині оплати електричної енергії, поставленої у період з червня 2022 року по лютий 2023 року, у розмірі 1992689,96 грн, у тому числі по місяцях:

- за червень 2022 року - 35767,10 грн;

- за липень 2022 року - 79041,55 грн;

- за серпень 2022 року - 108636,80 грн;

- за вересень 2022 року - 117870,85 грн;

- за жовтень 2022 року - 460433,00 грн;

- за листопад 2022 року - 179560,84 грн;

- за грудень 2022 року - 288640,30 грн;

- за січень 2023 року - 366762,97 грн;

- за лютий 2023 року - 355976,55 грн.

Позивачем на вказану суму заборгованості нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за період з 01.06.2023 по 31.08.2023 у сумі 15067,76 грн та інфляційні втрати за період з червня 2023 року по липень 2023 року у сумі 25904,95 грн.

При цьому, в межах справи №910/13444/23 позивач нарахував 3% річних та інфляційні втрати по травень 2023 року, а у даній справі нарахуванні здійснені, починаючи з червня 2023 року.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, апеляційний суд дійшов висновку, що останні виконані вірно, а тому обґрунтованими до стягнення є суми 3% річних та інфляційних втрат у заявленому розмірі.

Окрім цього, позивачем також нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню за період з 01.06.2023 по 31.08.2023 у сумі 100102,71 грн.

Приписами ч. 1 ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Поряд з цим, апеляційний суд зазначає, що відповідно до підп. 16 п. 1 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №332 від 25.02.2022 "Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії на період дії в Україні воєнного стану" визначено зупинення нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії", між учасниками ринку електричної енергії.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стан, який триває і на даний час.

Враховуючи те, що договір регулює відносини між сторонами спору, як учасниками ринку електричної енергії, та приймаючи до уваги, що строк дії воєнного стану в Україні охоплює весь період заборгованості відповідача за договором, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача пені в сумі 100102,71 грн є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Позиція з приводу правомірності зупинення нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії", між учасниками ринку електричної енергії на період воєнного стану викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26.07.2023 у справі №922/1948/22.

Як наслідок, з урахуванням встановлених обставин справи, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут" підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення на користь позивача 3% річних за період з 01.06.2023 по 31.08.2023 у сумі 15067,76 грн та інфляційних втрат за період з червня 2023 року по липень 2023 року у сумі 25904,95 грн.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76 та 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Як передбачено ч. ч. 1 та 2 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2024 у справі №910/17555/23 ухвалене за умов неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Отже, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут" підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною, а тому прийнята постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2024 у справі №910/17555/23 скасувати та ухвалити нове рішення.

3. Позов Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут" задовольнити частково.

4. Стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (04112, м. Київ, вул. Дорогожицька, буд. 10, ідентифікаційний код 01190043) на користь Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут" (61057, м. Харків, вул. Гоголя, буд. 10, ідентифікаційний код 42206328) 3% річних у розмірі 15067 (п`ятнадцять тисяч шістдесят сім),76 грн та інфляційні втрати у розмірі 25904 (двадцять п`ять тисяч дев`ятсот чотири),95 грн.

5. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

6. Стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (04112, м. Київ, вул. Дорогожицька, буд. 10, ідентифікаційний код 01190043) на користь Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут" (61057, м. Харків, вул. Гоголя, буд. 10, ідентифікаційний код 42206328) 623 (шістсот двадцять три),61 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та 935 (дев`ятсот тридцять п`ять),42 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

7. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.

8. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко