РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.06.2024Справа № 910/2029/24
За позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до Приватного акціонерного товариства "Київстар"

1) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва"

2) третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1

про стягнення 191080,20 грн

Суддя Усатенко І.В.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" до Приватного акціонерного товариства "Київстар" про стягнення 191080,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про встановлення сервітуту № БМС-UA4748 від 01.12.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/2029/24, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України.

12.03.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує посилаючись на закінчення строку договору про встановлення сервітуту. Крім того, відповідач вказує, що право власності на майно, на якому розміщено обладнання відповідача, перейшло до громадянина ОСОБА_1 , який в свою чергу безоплатно передав його у користування ФОП Базченко І.М. Відповідач на підставі договору сплачує ФОП Базченко І.М. платежі за зберігання обладнання, яке розміщується на об`єкті нерухомого майна, яким вона користується.

14.03.2024 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він підтримав позовні вимоги та вказав, що балансоутримувачем нерухомого майна є КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" і саме вона має отримувати кошти за розміщення обладнання відповідача. Позивачем також подано клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ФОП Базченко І.М.

Ухвалою суду від 18.03.2024 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 . Зобов`язано учасників справи у строк протягом 5 днів з дати отримання ухвали, надати суду письмові пояснення з приводу того, хто є власником (балансоутримувачем) нерухомого майна за адресою: м. Київ, проспект Червоної Калини, 26А, на якому розміщено обладнання позивача з долученням доказів в підтвердження наданих пояснень.

25.03.2024 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він проти позову заперечує.

28.03.2024 від третьої особи-1 надійшли пояснення, в яких зазначено, що на праві господарського відання у третьої особи перебуває тільки група нежитлових приміщень № 7-8 по проспекту Червоної Калини, 26-А. Решта нежитлових приміщень перебуває у приватній власності, в тому числі і група нежитлових приміщень № 9, що є предметом спору належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.12.2016 між Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" (підприємство) та Приватним акціонерним товариством "Київстар" (сервітуарій) укладено договір про встановлення сервітуту №БМС- UA 4748, предметом якого є обмежене право користування сервітуарієм частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівель комунальної власності відповідно до п. 1.2. договору, що знаходяться за адресами, зазначеними в додатку №1 до даного договору.

Згідно п. 3.1. договору сервітуарій зобов`язується вносити щомісячну плату за користування об`єктом розміщення, відповідно до умов договору.

Розрахунок щомісячної плати за кожен об`єкт розміщення та в цілому за договором наводиться у додатку №1 до даного договору. Щомісячний розмір плати за даним договором сплачується у якості передоплати та визначається на підставі рахунку, який виставляється підприємством сервітуарію не пізніше 28 (двадцять восьмого) числа кожного місяця. Рахунок надається підприємством сервітуарію шляхом надсилання поштою та електронними засобами зв`язку відповідно до реквізитів сервітуарія, вказаних в даному договорі. На момент підписання даного договору щомісячна плата становить 4055,33 грн, в тому числі ПДВ 675,89 грн. Загальний розмір плати за даним договором становить суму всіх здійснених щомісячних плат (п. 3.2., 3.3. договору).

В п. 3.4. договору передбачено, що плата сплачується сервітуарієм протягом 7 банківських днів з моменту отримання рахунку від підприємства.

Відповідно до п. 3.5. договору нарахування плати починається з дати укладання договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту, зразок якого наведено в додатку №3 до даного договору.

Згідно п. 9.1, 9.2. договору даний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 30.11.20217. У разі якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається пролонгованим на 1 календарний рік на тих же умовах.

У відповідності до п. 9.3. договору припинення користування об`єктом розміщення на умовах сервітуту оформлюється актом закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту (додаток №4 до договору).

Згідно із адресним переліком об`єктів комунальної власності та розрахунку плати, який є додатком №1 до цього договору, балансоутримувачем є КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва"; адреса: м. Київ, проспект В. Маяковського, 26-а; зона розміщення - 2; площа, яку займає обладнання: 5,0 кв.м.; висота щогли: 10,00 м; місячна плата: 4055,33 грн з ПДВ.

Крім того, у додатку №1 до договору наведено формулу розрахунку розміру щомісячної плати.

Також між сторонами підписано акт розміщення обладнання від 01.12.2016, який є додатком №3 до договору та в якому зазначено, розміщення обладнання сервітуарієм відповідає запланованій схемі розміщення обладнання.

Як зазначає КП "Київжитлоспецексплуатація", станом на 01.11.2023 у ПрАТ "Київстар" обліковується заборгованість зі сплати позивачу за користування розміщення об`єкта в сумі 191080,20 грн, яка виникла за період з 01.03.2022 по 31.10.2023, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Заперечуючи проти задоволення позову, ПрАТ "Київстар" зазначає, що договір про встановлення сервітуту №БМС- UA 4748 від 01.12.2016 припинив свою дію з 30.11.2017 на підставі п. 9.2. договору.

Відповідач звернувся до позивача з листом від 27.12.2017 №28170/05, в якому повідомив, що строк дії договору про встановлення сервітуту № БМС-UA4748 від 01.12.2016 закінчився 30.11.2017, а також зазначив, що нерухоме майно, де розміщується обладнання ПрАТ "Київстар", знаходиться у приватній власності, у зв`язку з чим відповідачем планується укладення договору з власником нерухомого майна. До листа додано для підпису два примірники акту припинення користування майном за договором про встановлення сервітуту № БМС-UA4748 від 01.12.2016 (підписані з боку відповідача).

Позивач відповіді на лист не надав, акти не підписав.

В подальшому, КП "Київжитлоспецексплуатація" неодноразово зверталося до відповідача з вимогами про сплату заборгованості за договором про встановлення сервітуту № БМС-UA4748 від 01.12.2016 (лист від 18.10.2021 № 062/15/19-1948).

Також, в матеріалах справи містяться складені позивачем рахунки та акти надання послуг за Договором за період березень 2022 - серпень 2023.

Приватне акціонерне товариство "Київстар" у відповідь на вимоги повідомляло, що договір № БМС-UA4748 від 01.12.2016 припинив свою дію, а відповідачем укладено договір із новим власником нерухомого майна (листи: від 15.01.2019 № 775/05, від 11.08.2021 № 20965/03, від 30.11.2021 № 32308-05, від 16.02.2022 № 4634/03, від 13.04.2023 № 10185/05).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2017 № 2393, ОСОБА_1 на праві власності належать: група нежитлових приміщень №9 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 367,3 кв м.

З пояснень учасників справи вбачається, що частина даху та технічного приміщення даху, на яких розміщувалось обладнання базових станцій стільникового зв`язку, антенно-фідерних пристроїв, телекомунікаційного обладнання та мереж знаходиться у приватній власності Касіча І.П.

01.11.2017 та 01.11.2020 ОСОБА_1 уклав договори безоплатного користування майном з ФОП Базченко Іриною Михайлівною, якій передав в тимчасове безоплатне користування нежитлове приміщення загальною площею 367,3 кв.м.

Отже з 01.11.2017 нерухоме майно, на даху якого розміщено телекомунікаційне обладнання відповідача, знаходиться в користуванні ФОП Базченко Ірини Михайлівни.

Відповідач, за погодженням з власником нежитлового приміщення ОСОБА_1 , 02.01.2018, а в подальшому 01.11.2020 уклав з ФОП Базченко Іриною Михайлівною договори зберігання UA 4748, згідно яких телекомунікаційне обладнання відповідача було передано на відповідальне зберігання ФОП Базченко І.М. Місце зберігання майна: АДРЕСА_1 . До матеріалів справи долучено платіжні доручення в підтвердження здійснення оплат за зберігання майна з лютого 2018 по січень 2020. Також до матеріалів справи долучено акти від 02.01.2018 та від 01.11.2020 прийому-передачі майна відповідача на відповідальне зберігання ФОП Базченко І.М. Акти підписані відповідачем, ОСОБА_1 та ФОП Базченко І.М.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Судом вище встановлено, що 01.12.2016 між позивачем та відповідачем укладено договір про встановлення сервітуту №БМС-UA 4748, предметом якого є обмежене право користування відповідачем частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівель комунальної власності відповідно до п. 1.2. договору, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором встановлення сервітуту, який підпадає під правове регулювання глави 32 ЦК України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За змістом ч. 1 та ч. 3 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Суд зазначає, що сервітут - це право, яке встановлюється в інтересах однієї особи за рахунок власника майна або іншої особи, яка володіє ним на законних підставах, та за своїм правовим змістом є правом обмеженого користування.

Підставою для встановлення сервітуту є наявність обставин, які свідчать про те, що особа, яка зацікавлена у встановленні сервітуту, не може задовольнити потреби за рахунок власного майна, тобто іншим способом, як встановлення прав користування чужим майном - сервітуту.

Отже, відносини, які виникають на підставі сервітуту, є подібними за змістом до відносин оренди та спрямовані на задоволення тих чи інших потреб і тій чи іншій речі без набуття права власності на неї.

Статтею 403 ЦК України встановлено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном; сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку; особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

В свою чергу сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

Частинами 1, 3 ст. 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

При цьому, при встановленні сервітуту чітко визначаються обсяг користування, спосіб користування та час користування. На відміну від зобов`язальних прав користування, зміст яких може визначатись договором, сервітутні права з огляду на їх речовий характер визначаються законом як за змістом, так і за обсягом.

Відповідно до рішення Київської міської ради №378/5765 від 14.07.2011 "Про питання впорядкування діяльності суб`єктів господарювання в галузі зв`язку та інформаційних технологій" Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" уповноважено здійснювати моніторинг та координацію розміщення суб`єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об`єктах комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданих до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій та укладати договори на розміщення телекомунікаційних мереж на зазначених об`єктах.

У роз`ясненнях Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва з приводу розміщення телекомунікаційного обладнання на об`єктах комунальної власності, що викладені у листі № 4484 від 07.06.2005, надано рекомендацію укладати договір на право користування чужим майном (сервітут) у встановленому законодавством порядку.

Згідно ч. 6 ст. 31 Закону України "Про телекомунікації" (чинного на момент укладення договору між позивачем та відповідачем) суб`єкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на правах найму, телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення.

Судом встановлено, що відповідно до пункту 2.2 договору розміщення обладнання на умовах сервітуту здійснюється на підставі підписаного сторонами акту розміщення обладнання на умовах сервітуту.

Судом також встановлено, що на виконання умов договору про встановлення сервітуту № БМС-UA4748 від 01.12.2016, між сторонами підписано акт розміщення обладнання, який є додатком №3 до договору.

Отже, на виконання умов договору про встановлення сервітуту, КП "Київжитлоспецексплуатація" надано ПАТ "Київстар" обмежене право користування частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для розміщення відповідачем обладнання базових станцій стільникового зв`язку.

З матеріалів справи вбачається, що станом на день укладення цього договору балансоутримувачем нерухомого майна за адресою: м. Київ, проспект В. Маяковського (змінено найменування на проспект Червоної Калини), 26-А було КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва".

Згідно ч. 3 ст. 403 ЦК України особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

В п. 3.4. договору передбачено, що плата сплачується сервітуарієм протягом 7 банківських днів з моменту отримання рахунку від підприємства.

Відповідно до п. 3.5. договору нарахування плати починається з дати укладання договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту, зразок якого наведено в додатку №3 до даного договору.

Частиною першою статті 530 ЦК передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суд зазначає, що за приписами статті 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 ЦК України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно п. 9.1, 9.2. договору даний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 30.11.20217. У разі якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається пролонгованим на 1 календарний рік на тих же умовах.

Листом від 27.12.2017 №28170/05 відповідач повідомив позивача про припинення договору № БМС-UA4748 від 01.12.2016 та про перехід права власності на нерухоме майно, на даху якого розміщено телекомунікаційне обладнання у приватну власність. До листа було долучено 2 примірники акту припинення користування майном за договором сервітуту.

Позивач відповідні акти не підписав та наголошує на тому, що оскільки, обладнання відповідача не було демонтовано, то не зважаючи на припинення договору, обов`язок відповідача оплачувати платежі за договором сервітуту не припинився.

Частиною 1 ст. 406 ЦК України встановлено, що сервітут припиняється, зокрема, у разі: відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут, спливу строку, на який було встановлено сервітут, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Отже, цивільним законодавством встановлено підстави припинення сервітуту, в т.ч. перелік випадків безспірного припинення сервітутних прав, до яких віднесено, зокрема, припинення обставин, які були підставою для встановлення сервітуту, та сплив строку, на який його було встановлено.

За приписами ч. 4 ст. 631 ЦК України закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Згідно з пунктами 3.5, 4.1.1, 4.1.9 договору нарахування плати починається з моменту дії договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту, зразок якого наведено в додатку № 4 до даного договору; відповідач зобов`язується своєчасно та повному обсязі вносити плату за цим договором; сервітуарій зобов`язується демонтувати обладнання, яке йому належить, у разі закінчення строку дії договору.

Пунктом 9.3. договору передбачено, що припинення користування об`єктом розміщення на умовах сервітуту оформлюється актом закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту (додаток № 4 до даного Договору).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2017 № 2393, ОСОБА_1 на праві власності належать: група нежитлових приміщень №9 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 367,3 кв м.

Таким чином, необхідності демонтажу обладнання не було, оскільки за погодженням із власником нерухомого майна ОСОБА_1 телекомунікаційне обладнання було передано за адресою АДРЕСА_1 на відповідальне зберігання особі ФОП Базченко І.М., яка користується нерухомим майном на підставі договору з власником.

Більше того, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача з вимогою про демонтаж обладнання у відповідності до умов Договору № БМС-UA4748 від 01.12.2016.

Суд звертає увагу позивача, що відповідач у листі від 27.12.2017 №28170/05 повідомив позивача про зміну власника нерухомого майна.

Наявність укладеного між позивачем та третьою особою-1 договору відшкодування витрат утримання місць розміщення телекомунікаційних мереж від 15.04.2015 № 04-В/586 не стосується зобов`язань відповідача перед позивачем, зокрема і тому, що нерухоме майно не належить третій особі на праві господарського відання. І те, що позивач та третя особа-1 з 2015 року не внесли зміни в перелік об`єктів, за якими відшкодовуються витрати утримання місць розміщення телекомунікаційних мереж, не може створювати зобов`язання для відповідача. Третя особа-1 зазначила, що вона наразі має на праві господарського відання лише групу приміщень № 7-8 по АДРЕСА_1 . Натомість, власником нерухомого майна у АДРЕСА_1 , група приміщень № 9, на даху якого розміщено обладнання відповідача, є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2017 № 2393.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача оплати за договором сервітуту в період з 01.03.2022 до 31.10.2023 є безпідставними, оскільки, сервітут припинився, в зв`язку з припиненням обставин, які були підставою для його встановлення, тобто в зв`язку з вибуттям з права господарського відання третьої особи групи нежитлових приміщень № 9 по АДРЕСА_1 . та набуття цього нерухомого майна у власність третьою особою-2. Крім того, договір сервітут № БМС-UA4748 від 01.12.2016 припинився 30.11.2017, доказів його продовження суду надано не було.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено не обґрунтованість заявленого позову, в зв`язку з чим суд відмовляє у його задоволенні.

Згідно статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 51-А, ідентифікаційний код 03366500) до Приватного акціонерного товариства "Київстар" (03113, м. Київ, вул. Дегтярівська, 53, ідентифікаційний код 21673832) про стягнення 191080,20 грн - відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя І.В.Усатенко