ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року Справа № 906/1311/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Грязнов В.В. , суддя Коломис В.В.

при секретарі судового засідання Комшелюку А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємець Ейсмонта Віталія Станіславовича на рішення господарського суду Житомирської області від 20.02.2024 (повний текст - 05.03.2024) у справі №906/1311/23 (суддя Сікорська Н.А.)

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича

про стягнення 524634,35 грн та зобов`язання звільнити орендоване нерухоме майно

за участю представників:

позивача - Драгіцина Т.М. (поза межами приміщення суду);

відповідача (апелянта) - Кирилюк В.Л. (в залі суду);

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства" Українська залізниця" звернулося до суду з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича 524634,35 грн, з яких: 398475,29 грн заборгованість по орендній платі та 126159,06 грн неустойка за користування орендованим майном.

Ухвалою від 04.10.2023 р. суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначив на 02.11.2023.

24.10.2023 до суду позивачем подано заяву про зміну предмету позову.

18.12.2023 до суду позивачем подано відповідь на відзив та заяву про зміну предмету позову (в новій редакції), згідно якої позивач просить:

- зобов`язати ФОП Ейсмонта В.С. звільнити орендоване нерухоме майно, а саме: асфальтну площадку площею 800 кв.м, що розташована за адресою: м. Житомир, вул. Вокзальна, 23А;

- стягнути з ФОП Ейсмонта В.С. 524634,35 грн, з яких: 398475,29 грн заборгованість по орендній платі та 126159,06 грн неустойка за користування орендованим майном.

У судовому засіданні від 09.01.2024 господарський суд Житомирської області розглянув заяву позивача про зміну предмету позову. За результатами розгляду вищевказаної заяви суд постановив ухвалу про вирішення спору, виходячи з вимог, викладених в заяві про зміну предмета позову від 18.12.2023.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 20.02.2024 у справі №906/1311/23 задоволено позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича про стягнення 524634,35 грн та зобов`язання повернути асфальтну площадку. Стягнуто з відповідача на користь позивача 398475,29 грн заборгованості по орендній платі; 126159,06 грн неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном; 10553,52 грн витрат по сплаті судового збору. Фізичній особі-підприємцю Ейсмонту Віталію Станіславовичу повернути Акціонерному товариству "Українська залізниця" асфальтну площадку площею 800 кв.м, що розташована за адресою: м.Житомир, вул.Вокзальна, 23А.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Фізична особа-підприємець Ейсмонт Віталій Станіславович звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

В скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції не враховав обставини, які були встановлені рішенням господарського суду Житомирської області від 23.11.2022 у справі №906/128/22 та стосуються продовження дії договору.

Крім цього, за доводами апелянта, змінивши предмет спору за своєю ініціативою, суд при ухваленні рішення вийшов за межі позовних вимог, що суперечить ч.2 ст.237 ГПК України, оскільки нова вимога про звільнення орендованого нерухомого майна не могла бути заявлена під виглядом зміни предмета позову.

На думку апелянта, суд першої інстанції зобов`язаний був відмовити позивачу у задоволенні заяви про зміну предмета позову.

Також скаржник зазначає, що позивач не звертався до відповідача із заявою про не бажання продовжити дію договору, оскільки заява була направлена Регіональною філією "Південно-Західна залізниця" AT "Українська залізниця" за підписом її представників, а саме головного інженера та начальника служби із управлінням майном. При цьому орендодавець - AT "Українська залізниця" не зверталося до ФОП Ейсмонта В.С. із такою заявою. Таким чином, волевиявлення щодо небажання продовження дії договору з боку орендодавця AT "Українська залізниця" - були відсутні.

На підставі викладеного апелянт просить суд апеляційної інстанції скасувати повністю рішення господарського суду Житомирської області від 20.02.2024 у справі №906/1311/23, ухвалити нове рішення, яким відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог AT "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" AT "Українська залізниця" до ФОП Ейсмонта Віталія Станіславовича про стягнення заборгованості по орендній платі, стягнення неустойки та повернення (звільнення) орендованого майна.

Листом від 02.04.2024 матеріали справи витребувано з господарського суду Житомирської області.

09.04.2024 матеріали справи №906/1311/23 надійшли до Північно-західного апеляційного господарського суду.

11.04.2024 від представника апелянта надійшла заява у якій представник зазначає, що в апеляційній скарзі було помилково вказано наявність у ФОП Ейсмонт В.С. електронного кабінету в ЄСІТС. У зв`язку з цим повідомляє про відсутність у ФОП Ейсмонт В.С. електронного кабінету в ЄСІТС та просить всі процесуальні рішення суду направляти в електронний кабінет представника Кирилюка В.Л.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємець Ейсмонта Віталія Станіславовича на рішення господарського суду від 20.02.2024 у справі №906/1311/23 та призначено розгляд апеляційної скарги на 08.05.2024 об 12:00год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4. Запропоновано позивачу у строк до 03.05.2024 подати письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України.

30.04.2024 до суду від Акціонерного товариства "Українська залізниця" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві позивач, зокрема, зазначає, що справи №906/128/22 та №906/123/22 розглядалися в межах позовних вимог Акціонерного товариства «Українська залізниця» з підстав того, що договір оренди від 01.09.2009 №933 закінчився 30.06.2018 у відповідності до додаткового договору, в якому зазначалося «Цей договір дії з 01.04.2018 по 30.06.2018 включно без подальшого продовження». Натомість в даній справі №906/1311/23 позовні вимоги зумовлені закінченням строку дії договору 31.03.2023, саме з підстави заяви позивача про небажання продовження договорів оренди. Отже правовідносини, що склалися між сторонами у вищенаведених справах не є подібними.

Звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 роз`яснила принцип "jura novit curia"м ("суд знає закони").

Позивач зазначає, що висновок суду першої інстанції про сплив Договору оренди від 01.09.2009 №933 ще 30.09.2020 ніяким чином не вплинув на розмір майнових вимог щодо орендної плати та неустойки.

Правовідносини у справі №906/1311/23 не підпадають під критерії подібності наведеної відповідачем судової практики у справі №911/207/18.

Також позивач зазначає, що позовна заява подана з назвою "Про повернення майна та стягнення неустойки", однак, в прохальній частині позовної заяви була допущена технічна описка та не була зазначена вимога про повернення/звільнення майна. З тексту позовної заяви чітко вбачається про обставини закінчення договору оренди від 01.09.2009 №933 та неповернення відповідачем орендованого майна у відповідності до умов договору.

Зазначає, що висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.01.2020 у справі №925/186/19, не можуть бути застосовані, оскільки не є подібними до правовідносин у даній справі. Так, у справах інший суб`єктний склад правовідносин, інший предмет, підстави позову, інші конкретні обставини збільшення/зміни предмету та підстав позову (саме одночасне), а спірні правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників є відмінними.

Стверджує, що волевиявлення Акціонерного товариства "Українська залізниця" про небажання щодо продовження договорів оренди підтверджено належними, допустимим та достовірними доказами.

На підставі викладеного просить суд апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича залишити без задоволення, а рішення господарського суду Житомирської області від 20.02.2024 у справі №906/1311/23 - без змін; судові витрати покласти на відповідача.

27.05.2024 до суду від представника Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича надійшли додаткові пояснення, в яких звертає увагу на преюдиційні обставини, встановлені у справах №906/128/22 та №906/123/22, а також зазначає про зміну позивачем як предмету, так і підставу позову у заяві від 24.10.2023.

У судовому засіданні 27.05.2024 представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, надав пояснення по справі. Просив скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 20.02.2024 у справі №906/1311/23, ухвалити нове рішення по справі, яким відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог.

Представниця позивача заперечила проти доводів та вимог апеляційної скарги, надала пояснення по справі. Просила суд апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

01.09.2009 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Ейсмонтом Віталієм Станіславовичем (орендар/відповідач) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №933 (т.1, а.с.11-16).

Згідно п.1.1 Договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно - площадку площею 800 кв.м, що перебуває на балансі Коростенської дистанції електропостачання Південно-Західної залізниці (балансоутримувач) та знаходиться за адресою: м.Житомир, вул.Вокзальна, 23А, вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку станом на 31.03.2009 і за незалежною оцінкою становить 545420,00 грн.

Відповідно до п.1.2 Договору майно передається в оренду для розміщення складу-магазину будівельних матеріалів.

За умовами п.2.1 Договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.

Відповідно до п.п.3.1, 3.2, 3.3, 3.6 Договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, та за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць оренди - травень 2009 року 8296,21 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% та 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Відповідно до п.п.5.3, 5.10 Договору орендар зобов`язується своєчасно й у повному обсязі сплачувати орендну плату. Орендар зобов`язується у разі припинення або розірвання договору повернути орендодавцеві або підприємству/товариству, указаному орендодавцем, орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати балансоутримувачу збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Як встановлено пунктом 10.1, Договір укладено строком на 2 роки 364 дні, що діє з 01.09.2009 до 29.08.2012 включно. Продовження цього договору здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства (п.10.4 Договору).

У разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем орендодавцю за участю балансоутримувача (п.10.9 Договору).

Пунктом 10.10 Договору сторони обумовили, що майно вважається поверненим орендодавцю та балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання при поверненні майна покладається на орендаря.

Згідно з п.10.11 Договору якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення.

31.08.2012 між орендодавцем та орендарем було укладено додатковий договір №1, згідно з яким було продовжено дію даного договору до 28.08.2015 включно (т.1, а.с.17).

01.11.2012 та 12.08.2015 між орендодавцем та орендарем було укладено додаткові договори №2 та №3, якими продовжувалася дія договору та змінювався розмір орендної плати (т.1, а.с.18-21).

Постановою Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.2014 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" утворено Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування.

09.03.2016 між ПАТ "Укрзалізниця" та ФОП Ейсмонтом В.С. було укладено додатковий договір до договору оренди нерухомого (або іншого) майна від 01.09.2009 №933 (т.1, а.с.22), відповідно до якого:

- орендодавцем майна за договором оренди №933 від 01.09.2009 є ПАТ "Укрзалізниця";

- найменування балансоутримувача змінено на виробничий підрозділ Коростенська дистанція електропостачання регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" та виробничий підрозділ Коростенська дистанція електропостачання;

- орендна плата за базовий місяць розрахунку - листопад 2015 року становить 8190,79 грн. без ПДВ. Орендна плата 100% перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця - одержувач коштів виробничий підрозділ Коростенська дистанція електропостачання не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним;

- договір діє з 01 грудня 2015 року по 31 березня 2016 року включно.

До вказаного додаткового договору сторонами складено та підписано акт приймання-передачі в оренду нерухомого (або іншого) майна (додаток №2), відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме (або інше) майно - площадка, що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Вкозальна, 23А площею 800,0 кв.м, вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 30.06.2015 і становить за незалежною оцінкою 647853,00 грн. Об`єкт оренди обліковується на балансі виробничий підрозділ Коростенська дистанція електропостачання (т.1. а.с.35).

05.04.2016 між позивачем та відповідачем укладено додатковий договір до договору №933, згідно з п.10.1 якого строк його чинності встановлено до 30.06.2016 включно (т.1, а.с.23).

У подальшому сторони уклали додаткові договори від 25.07.2016, 19.09.2016, 27.12.2016, 27.04.2017, 09.10.2017, 26.12.2017, 09.02.2018 до договору оренди нерухомого майна від 01.09.2009 №933, якими узгоджували розмір орендної плати та продовжували строк дії договору, в цілому до 31.03.2018 включно (т.1, а.с.24-33).

10.05.2018 між позивачем та відповідачем укладений додатковий договір до договору оренди нерухомого майна №933, яким визначено строк дії договору з 01.04.2018 по 30.06.2018 включно без подальшого продовження" (т.1, а.с.34).

27.11.2018 проведено державну реєстрацію Статуту акціонерного товариства "Укрзалізниця" у новій редакції, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 №938 "Деякі питання діяльності акціонерного товариства "Українська залізниця" та внесено відповідні зміни до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до зазначеної редакції статуту тип акціонерного товариства змінено з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство найменування Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" змінено на Акціонерне товариство "Українська залізниця".

За результатом розгляду справи №906/996/18 за позовом Фізичної особи підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича до АТ "Українська залізниця" про визнання продовженим договору оренди нерухомого майна №933 від 01.09.2009, господарський суд Житомирської області в рішенні від 04.04.2019 дійшов висновку, що за відсутності заперечень жодної із сторін строк дії договору №933 неодноразово продовжувався до 31.12.2018.

Крім цього, рішенням господарського суду Житомирської області від 23.11.2022 у справі №906/128/22 відмовлено у позові Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Фізичної особи-підприємця Ейсмонта В.С. про стягнення 689511,48 грн неустойки та виселення відповідача з орендованого нерухомого майна, зокрема, площадки площею 800 кв.м, що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул.Вокзальна, 23А.

Мотиви відмови у позові обґрунтовано тим, що судом не встановлено обставин належного повідомлення орендаря про припинення орендних правовідносин (доказів направлення та отримання листа від 26.04.2018), а тому договір оренди №933 є продовженим з 01.07.2018.

Північно-західний апеляційний господарський суд у постанові від 21.03.2023 підтримав вказаний вище висновок суду першої інстанції у справі №906/128/22.

З урахуванням висновків судів у справі №906/128/22, позивач у позовній заяві обґрунтовував заявлену суму орендної плати тим, що строк дії договору оренди №933 від 01.09.2009 продовжувався на наступні терміни з 01.07.2018 по 30.09.2018, з 01.10.2018 по 31.12.2018, з 01.01.2019 по 31.03.2019, з 01.04.2019 по 30.06.2019, з 01.07.2019 по 30.09.2019, з 01.10.2019 по 31.12.2019, з 01.01.2020 по 31.03.2020, з 01.04.2020 по 30.06.2020, з 01.07.2020 по 30.09.2020, з 01.10.2020 по 31.12.2020, з 01.01.2021 по 31.03.2021, з 01.04.2021 по 30.06.2021, з 01.07.2021 по 30.09.2021, з 01.10.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.03.2022, з 01.04.2022 по 30.06.2022, з 01.07.2022 по 30.09.2022, з 01.10.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.03.2023.

Заявою від 13.04.2023 №НГ-08/367 позивач повідомив відповідача про те, що дія договору оренди від 01.09.2009 №933 закінчилася 31.03.2023, вказав, що АТ "Укрзалізниця" не бажає продовження строку дії договору, та про необхідність повернути орендоване майно згідно актів приймання-передачі майна з оренди (т.1, а.с.36-38).

Структурний підрозділ "Служба електропостачання" АТ "Укрзалізниця", листом від 12.06.2023 №Е-07/1653 звертався до відповідача з вимогою виконати договірні зобов`язання, повернути орендоване майно, сплатити заборгованість по орендній платі за період з червня 2021 року по грудень 2022 року та сплатити неустойку за квітень - травень 2023 року, що направлявся на адресу відповідача 13.06.2023 листом з оголошеною цінністю з описом вкладення (т.1, а.с.44-46).

Вказані вимоги залишені відповідачем без відповіді та без задоволення.

У зв`язку з несплатою відповідачем заборгованості з орендної плати, неустойки, позивач звернувся до господарського суду Житомирської області з даним позовом.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, додаткових пояснень, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне:

Щодо розгляду заяви позивача про зміну предмету позову та постановлення судом ухвали про вирішення спору, виходячи з вимог, викладених в заяві про зміну предмета позову від 18.12.2023, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства" Українська залізниця" звернулося до суду з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича 524634,35 грн, з яких: 398475,29 грн заборгованість по орендній платі та 126159,06 грн неустойка за користування орендованим майном.

Ухвалою від 04.10.2023 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначив на 02.11.2023.

24.10.2023 до суду позивачем подано заяву про зміну предмету позову.

18.12.2023 до суду позивачем подано відповідь на відзив та заяву про зміну предмету позову (в новій редакції), згідно якої позивач просив: зобов`язати ФОП Ейсмонта В.С. звільнити орендоване нерухоме майно, а саме: асфальтну площадку площею 800 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ФОП Ейсмонта В.С. 524634,35 грн, з яких: 398475,29 грн заборгованість по орендній платі та 126159,06 грн неустойка за користування орендованим майном.

У судовому засіданні від 09.01.2024 суд розглянув заяву позивача про зміну предмету позову. За результатами розгляду вищевказаної заяви суд постановив ухвалу про вирішення спору, виходячи з вимог, викладених в заяві про зміну предмета позову від 18.12.2023.

В апеляційній скарзі апелянт стверджує, що позивач, звертаючись із заявою про зміну предмету позову, одночасно змінив як предмет, так і підставу позову, що є порушенням приписів частини третьої статті 46 ГПК України, оскільки вказана норма виключає можливість одночасної зміни предмету та підстав позову. Крім того, апелянт вказує на відсутність рішення (ухвали) суду першої інстанції про прийняття або залишення без розгляду відповідно заяви позивача про зміну предмету позову.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно з положеннями статті 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Визначення відповідача/відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 2 ГПК України одним із принципів господарського судочинства є диспозитивність, суть якого визначена у статті 14 цього Кодексу, та полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У силу приписів частини третьої статті 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

При поданні заяви про зміну предмета позову позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Під предметом позову розуміють певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Тому в разі подання позивачем заяви, спрямованої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову.

Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 46 ГПК України викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15, від 26.05.2020 у справі №908/299/18, від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.10.2020 у справі №922/2575/19, від 27.06.2018 у справі №910/18802/17, від 11.11.2021 у справі №904/6468/20, від 28.03.2019 у справі №910/23066/17.

У постанові Верховного Суду від 19.12.2019 у справі №925/185/19, викладено наступну правову позицію:

"36. Доповнення немайнового позову майновою вимогою про стягнення коштів є не збільшенням позовних вимог, а пред`явленням нового позову із іншим предметом та підставами позову.

39. Відповідно до частини першої статті 173 ГПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставами виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

40. Однак, касаційний суд відзначає, що таке об`єднання позовних вимог можливе саме в одній позовній заяві при зверненні з позовом до суду, а не шляхом подання нового самостійного позову з додатковими похідними вимогами після порушення провадження у справі для його спільного розгляду з первісним позовом".

Верховний Суд у постанові від 16.05.2024 у справі №905/36/22 вважає такі висновки застосовними і для випадків доповнення немайнової вимоги майновою шляхом зміни предмету.

Відповідно, вказаний висновок мав бути врахований судом, та під час розгляду заяви підлягало встановленню чи є відповідна зміна предмету новою самостійною вимогою, яка не була заявлена позивачем в первісній позовній заяві.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем заявлено позов про стягнення з Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича 524634.35 грн, з яких: 398475,29 грн заборгованості по орендній платі та 126159,06 грн неустойка за користування орендованим майном.

У заяві про зміну предмету позову (в новій редакції), позивач додав до первісних позовних вимог майнового характеру вимогу немайнового характеру - зобов`язати ФОП Ейсмонта Віталія Станіславовича звільнити орендоване нерухоме майно, а саме асфальтну площадку площею 800 кв.м, що розташована за адресою: м.Житомир, вул.Вокзальна, 23А.

При розгляді позовних вимог про стягнення заборгованості по орендній платі та стягнення неустойки за користування орендованим майном з`ясуванню підлягають обставини прострочення зі сплати орендної плати відповідно до п.п.3.1, 3.2, 3.3, 3.6 Договору та обставини нарахування неустойки згідно умов п.10.11 Договору.

При розгляді позовних вимог про зобов`язання звільнити орендоване нерухоме майно з`ясуванню підлягають обставини перебування у незаконному володінні відповідача майна власника, а також необхідно встановити чи користується відповідач спірним майном.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що заява про зміну предмета спору визначає як нову вимогу немайнового характеру (про зобов`язання звільнити орендоване нерухоме майно), так і нові підстави позову (перебування у незаконному володінні майна власника, користування відповідачем спірним майном).

Колегія суддів, враховуючи зазначену вище практику Верховного Суду, приходить до висновку, що доповнення майнового позову немайновою вимогою про зобов`язання звільнити орендоване нерухоме майно є пред`явленням нового позову з іншим предметом та підставами.

Судом першої інстанцій не було враховано, що позивачем у заяві про зміну предмету позову було одночасно змінено як предмет, так і підстави первісного позову, що не допускається в силу прямої заборони згідно приписів частини третьої статті 46 ГПК України.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне шляхом відмови у задоволенні клопотання позивача про зміну предмету позову усунути вказане порушення норм процесуального права та, відповідно, прийняття незаконного судового рішення в цій частині.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 398475,29 грн заборгованості по орендній платі, колегія суддів зазначає наступне.

В силу ст.173 Господарського кодексу України та ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Як передбачено пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди.

Відповідно до ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Колегія суддів звертає увагу, що судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанції у справі №906/128/22 (між тими самими сторонами) встановлено факти, що мають істотне значення та не підлягають доказуванню під час вирішення цього спору, а саме - факт продовження дії договору №933 від 01.09.2009.

Зокрема, у рішенні господарського суду Житомирської області від 23.11.2022 у справі №906/128/22 встановлено, що договір оренди №933 є продовженим без належного повідомлення про інше волевиявлення орендодавця. Враховуючи відсутність письмових заперечень орендодавця щодо продовження строку оренди, договір №933 неодноразово продовжувався на новий строк у відповідності з нормами частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного і комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992. Тому, суд відмовив в задоволенні вимог щодо стягнення неустойки у розмірі подвійної орендної плати за період з 01.07.2018 по 30.11.2021 включно.

Північно-західний апеляційний господарський суд у постанові від 21.03.2023 підтримав вказаний вище висновок суду першої інстанції у справі №906/128/22.

Керуючись обставинами, встановленими судами у справі №906/128/22, сторони виходили з того, що строк дії договору оренди №933 від 01.09.2009 продовжувався на наступні терміни з 01.07.2018 по 30.09.2018, з 01.10.2018 по 31.12.2018, з 01.01.2019 по 31.03.2019, з 01.04.2019 по 30.06.2019, з 01.07.2019 по 30.09.2019, з 01.10.2019 по 31.12.2019, з 01.01.2020 по 31.03.2020, з 01.04.2020 по 30.06.2020, з 01.07.2020 по 30.09.2020, з 01.10.2020 по 31.12.2020, з 01.01.2021 по 31.03.2021, з 01.04.2021 по 30.06.2021, з 01.07.2021 по 30.09.2021, з 01.10.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.03.2022, з 01.04.2022 по 30.06.2022, з 01.07.2022 по 30.09.2022, з 01.10.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.03.2023.

Вказане, зокрема, вбачається з позовної заяви Акціонерного товариства "Українська залізниця" у даній справі №906/1311/23.

Згідно з частиною четвертою статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (аналогічна правова позиція викладена у зазначеній скаржником постанові Верховного Суду від 16.04.2024 у справі №921/186/23).

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини рішенням ЄСПЛ від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та рішенням ЄСПЛ від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів (висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №910/11273/20)

Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 ГПК України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими ГПК України.

Оскільки на момент розгляду спору у цій справі набрали законної сили судові рішення у справі №906/128/22, то встановлені у цих рішеннях обставини не підлягають доказуванню в межах цієї справи, у якій беруть участь ті самі особи.

Як встановлено вище, продовження дії Договору №933 від 01.09.2009 до 31.03.2023 є преюдиційним фактом встановленим судовими рішеннями у справі №906/128/22, та жодним чином сторонами не оспорюється.

Як підтверджується матеріалами справи, позивач та відповідач вказані вище преюдиційні обставини щодо продовження дії договору взяли за основу для подальших правовідносин між собою по Договору №933 від 01.09.2009.

Отже, на виконання Договору №933 від 01.09.2009 позивачем надавалося в оренду майно, а відповідач ним користувався до 31.03.2023.

При цьому, не взявши до уваги та не спростувавши преюдиційні обставини продовження дії Договору №933 від 01.09.2009, суд першої інстанції, всупереч положень статті 75 ГПК України, дійшов помилкового висновку, що вказаний Договір припинив свою дію з 01.10.2020.

Як вбачається з матеріалів справи, заявою від 13.04.2023 №НГ-08/367 позивач повідомив відповідача про те, що дія договору оренди від 01.09.2009 №933 закінчилася 31.03.2023, вказав, що AT "Укрзалізниця" не бажає продовження строку дії договору, та про необхідність повернути орендоване майно згідно актів приймання-передачі майна з оренди.

З огляду на належне повідомлення заявою від 13.04.2023 №НГ-08/367 орендодавцем орендаря про припинення орендних правовідносин за Договором оренди від 01.09.2009 №933, колегія суддів приходить до висновку, що строк дії договору закінчився 01.04.2023.

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі за період з 01.06.2021 по 31.12.2022 у розмірі 398475,29 грн.

Відповідачем не надано доказів сплати орендної плати за період за період з 01.06.2021 по 31.12.2022.

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення 398475,29 грн заборгованості по орендній платі на підставі п.10.11 Договору та ст.785 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір коштів, які визначені позивачем, як орендна плата за період з 01.06.2021 по 31.12.2022 є меншим, аніж якби позивач здійснив нарахування неустойки в порядку ст.785 ЦК України, що є його правом та не порушує прав відповідача, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Колегія суддів, враховуючи, що строк дії договору закінчився 01.04.2023, вважає, що позовні вимоги Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення з Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича 398475,29 грн заборгованості по орендній платі підлягають задоволенню на підставі п.п.1.1., 3.1 Договору та ст.762 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, рішення господарського суду Житомирської області від 20.02.2024 у справі №906/1311/23 в частині задоволення вимоги про стягнення 398475,29 грн заборгованості по орендній платі слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Щодо заявленої позивачем до стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю в сумі 126159,06 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з п.10.11 Договору якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, строк дії договору закінчився 01.04.2023, при цьому, доказів підписання акта приймання-передавання майна на виконання п.10.10 Договору матеріали справи не містять, що є підставою для нарахування неустойки відповідно до п.10.11 Договору.

Неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю в сумі 126159,06 грн позивач нарахував, починаючи з дати закінчення дії договору, тобто з 01.04.2023 та до 30.06.2023.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок (т.1, а.с.53), колегія суддів встановила, що розрахунок є арифметично вірним, відповідає нормам чинного законодавства та умовам договору, тому позов в частині стягнення неустойки судом першої інстанції було правомірно задоволено судом першої інстанції. Рішення в цій частині підлягає залишенню без змін.

Згідно із положеннями статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно п.п.1, 2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

В силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Нормами ч.ч.1, 2, 4 ст.277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Приймаючи до уваги наведене вище, враховуючи наявні у матеріалах справи докази, встановлені факти та зміст позовних вимог, виходячи із засад розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 20.02.2024 у справі №906/1311/23 в частині задоволення вимоги про зобов`язання повернути асфальтну площадку підлягає скасуванню, в частині задоволення вимоги про стягнення 398475,29 грн заборгованості по орендній платі - слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови, а в частині задоволення вимоги про стягнення 126159,06 грн неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємець Ейсмонта Віталія Станіславовича задоволити частково.

2. Скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 20.02.2024 у справі №906/1311/23 в частині задоволення вимоги про зобов`язання Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича повернути Акціонерному товариству "Українська залізниця" асфальтну площадку площею 800 кв.м, що розташована за адресою: м.Житомир, вул.Вокзальна, 23А.

Відмовити у задоволенні заяви Акціонерного товариства "Українська залізниця" про зміну предмета позову.

3. Рішення господарського суду Житомирської області від 20.02.2024 у справі №906/1311/23 в частині задоволення вимоги про стягнення 398475,29 грн заборгованості по орендній платі - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

4. Рішення господарського суду Житомирської області від 20.02.2024 у справі №906/1311/23 в частині задоволення вимоги про стягнення 126159,06 грн неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном залишити без змін.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 03.06.2024.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Коломис В.В.