УХВАЛА

03 червня 2024 року

м. Київ

cправа № 904/413/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кібенко О.Р. - головуючий, Бакуліна С.В., Кондратова І.Д.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "СІЛЛ РТ"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.03.2023 (суддя Рудь І.А.)

та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 04.03.2024 (колегія суддів: Дармін М.О., Іванов О.Г., Чус О.В.)

у справі за позовом Комунального підприємства "Транспортна інфраструктура міста" Дніпровської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СІЛЛ РТ"

про стягнення заборгованості в сумі 91 584,36 грн за договором про тимчасове користування місцями розташування реклами (рекламних засобів) на зупиночних комплексах від 15.08.2022 №б/н,

В С Т А Н О В И В:

1. Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 31.03.2023, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.03.2024, позов задовольнив частково; стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "СІЛЛ РТ" на користь Комунального підприємства "Транспортна інфраструктура міста" Дніпровської міської ради 89 883,87 грн основного боргу, 532,00 грн 3% річних; у решті позову відмовив.

2. 10.05.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "СІЛЛ РТ" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.03.2023 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 04.03.2024, в якій просить їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

3. Дослідивши матеріали касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

4. Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

5. Відповідно до п.9 ч.3 ст.2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.

6. Згідно із п.2 ч.3 ст.287 ГПК не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

7. У позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку (п.1 ч.1 ст.163 ГПК).

8. Згідно з ч.7 ст.12 ГПК для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

9. Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у справах з ціною позову, що не перевищує п?ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

10. Скаржник оскаржує судові рішення, якими вирішено спір про стягнення 91 584,36 грн, а тому вони не підлягають касаційному оскарженню.

11. Водночас касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які могли би бути визнані такими, що підпадають під дію пунктів а), б), в), г) п.2 ч.3 ст.287 ГПК.

12. Скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також справа має виняткове значення для нього (підпункти "а", "в" п.2 ч.3 ст.287 ГПК).

13. Скаржник вказує, що суд першої інстанції здійснив розгляд справи без належного повідомлення скаржника про такий розгляд, а суд апеляційної інстанції, з посиланням на ч.3 ст.269 ГПК, визнав неналежними докази апелянта у зв`язку з чим не взяв до уваги жодного доводу, наведеного в апеляційній скарзі; у разі допущення такого підходу судів апеляційної інстанції до розгляду апеляційних скарг учасників справи, які не брали участь у її розгляді з підстав порушення їх процесуальних прав з боку суду (неналежне повідомлення про розгляд справи), в частині відхилення доводів та поданих доказів на підставі ч.3 ст.269 ГПК, це може призвести до підриву основоположних принципів верховенства права; з метою захисту основоположних прав учасників судового процесу доводи, викладені у судовому рішенні за результатами розгляду цієї касаційної скарги будуть мати фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики при виникненні подібних ситуацій; скаржник на цей час в повному обсязі виконав судові рішення та сплатив заявлену у позові суму коштів; при цьому доходу від провадження господарської діяльності, який би скаржник мав одержати при належному виконання позивачем договірних зобов`язань, не одержав; наявність протиправного судового рішення у цій справі, яке набрало законної сили, дозволить позивачу і в подальшому звертатися до суду про стягнення заборгованостей за цим же договором за інші періоди, і питання про дослідження виконання умов договору з боку саме позивача судами порушуватися не буде, оскільки судові рішення у справі №904/413/23 будуть мати для майбутніх судових проваджень преюдиційне значення.

14. Фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики може мати спірне правове питання, яке тривалий час неоднаково вирішується судами. При цьому, скаржник не наводить жодних аргументів, які б свідчили про неоднозначність правозастосовчої практики саме у питанні застосування норм, зазначених ним у касаційній скарзі нормативних актів. У поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи.

15. Наведені скаржником у касаційній скарзі доводи та зміст оскаржених судових рішень у цій справі не дають підстав для висновку про те, що справа має виняткове значення для скаржника.

16. Касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності переглянути зміст рішення, ухваленого судами попередніх інстанції, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду тільки через те, що таке рішення скаржник вважає незаконним. Незгода із судовим рішенням не свідчить про винятковість справи, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання відповідних наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача/відповідача є звичайним передбачуваним процесом.

17. Доводи щодо можливих майбутніх звернень до суду про стягнення заборгованостей за цим же договором за інші періоди та преюдиціальність оскаржуваних рішень у цих майбутніх спорах Верховний Суд відхиляє, оскільки такі твердження ґрунтуються на припущеннях. Скаржник не посилаєтсья на випадок, передбачений пп."в" п.2 ч.3 ст.287 ГПК, та не наводить обґрунтування посиланням на те, у якій саме справі відповідні обставини потребують спростування.

18. Верховний Суд дослідив та оцінив ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства. З урахуванням цього, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, та/або справа має виняткове значення для скаржника.

19. Рекомендацією №R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до ч."с" ст.7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

20. Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у п.1 ч.1 ст.293 ГПК, і це повністю узгоджується з положеннями ст.129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

21. При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

22. Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

23. Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені п.2 ч.3 ст.287 ГПК випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

24. Згідно з п.1 ч.1 ст.293 ГПК суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

25. Оскільки касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів а), б), в), г) п.2 ч.3 ст.287 ГПК, Верховний Суд вважає, що скаржником не дотримано умову допуску цієї справи до касаційного оскарження.

26. З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "СІЛЛ РТ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.03.2023 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 04.03.2024, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

27. Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке залишається без розгляду, оскільки Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №904/413/23 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "СІЛЛ РТ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.03.2023 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 04.03.2024.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя О. Кібенко

Судді С. Бакуліна

І. Кондратова