РІШЕННЯ

Іменем України

07 червня 2024 року справа № 927/374/24
Господарський суд Чернігівської області у складі судді Демидової М.О., розглянувши матеріали справи за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

до відповідача: Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2

про стягнення 211000,00 грн.

Без виклику сторін

в с т а н о в и в:

18.04.2024 Фізична особа підприємець ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду про стягнення з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 безпідставно набутих коштів у сумі 211000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано відсутністю правових підстав у відповідача для набуття та збереження грошових коштів, які позивачем перераховано відповідачу відповідно до платіжних інструкцій № 901 від 14.01.2022, №905 від 17.01.2022, №906 від 17.01.2022, №913 від 21.01.2022, №923 від 15.02.2022.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 19.04.2024 відкрите спрощене позовне провадження у справі № 927/374/24 без повідомлення учасників сторін; відповідачу надано строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов із урахуванням вимог ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

09.05.2024 відповідач до суду надіслав відзив на позов (направлений в установлений судом строк), в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки наявність у призначенні платежу посилання на існування між сторонами договору поворотної фінансової допомоги унеможливлює застосування до правовідносин положень глави 83 Цивільного кодексу України та відповідні грошові кошти не є безпідставно отриманими, а відтак і не можуть бути стягнуті на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України. Відповідач зазначає, що за своєю правовою природою договір поворотної фінансової допомоги є договором позики.

Також у відзиві на позов відповідач зазначив, що розмір витрат на правову допомогу є завищеним.

У відзиві на позов відповідачем повідомлено, що орієнтовний розмір витрат на правову допомогу відповідача складає 40000,00 грн.

09.05.2024 представник відповідача подав до суду клопотання про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження з метою ефективного захисту прав і законних інтересів сторін та дотримання завдань господарського судочинства, забезпечення можливості проведення допиту свідків.

09.05.2024 представник відповідача подав до суду клопотання про допит сторін як свідків, в якому просить на підставі ст. 87 Господарського процесуального кодексу України викликати та допитати як свідка позивача ОСОБА_1 , та відповідача ОСОБА_2 . У поданому клопотанні представник відповідача зазначив про те, що відповідач надає згоду на проведення його допиту як свідка у даній справі.

Ухвалою від 15.05.2024 суд відмовив представнику Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про розгляд справи 927/374/24 у порядку загального позовного провадження та клопотання про допит сторін як свідків.

16.05.2024 позивачем через систему «Електронний суд» подано заперечення від 15.05.2024 на клопотання про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження, у яких позивач просить відмовити відповідачу у задоволенні клопотання про здійснення розгляду справи № 927/374/24 за правилами загального позовного провадження. Позивач зазначив, що основою клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження є необхідність допиту свідків, однак разом з поданням відзиву на позов заява свідка відповідачем надана не була, крім того, згідно із ч. 9 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження свідки не викликаються; у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а предметом позову у даній справі є майнові вимоги про стягнення 211000,00 грн.

16.05.2024 позивачем через систему «Електронний суд» подані заперечення від 15.05.2024 на клопотання про допит сторін як свідків, у яких позивач зазначає, що допиту сторони як свідка має передувати подання цією стороною належно оформленої заяви свідка і вона має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів, проте ні до відзиву на позов, ні до клопотання про допит сторін як свідків така заява відповідачем не подана. Повідомив, що позивач не надає згоди на допит її як свідка.

16.05.2024 позивач через систему «Електронний суд» подав відповідь на відзив від 16.05.2024, у якій повідомив, що грошові кошти мають бути стягнуті з відповідача, оскільки у разі, якщо на виконання юридично ще неукладеного договору стороною передчасно передано майно, то між сторонами виникають правовідносини щодо набуття та збереження майна без достатньої правової підстави. Позивач вважає безпідставним твердження відповідача про те, що наявність у призначенні платежу посилання на існування між сторонами договору поворотної фінансової допомоги унеможливлює застосування до спірних правовідносин ст. 1212 Цивільного Кодексу України. Також зазначає, що вказівка щодо призначення платежу при перерахунку коштів не може бути кваліфікована як дотримання письмової форми договору позики.

30.05.2024 від позивача через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів на підтвердження розміру понесених ним судових витрат.

Згідно ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення.

Частиною 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позиції у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі, зокрема, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 з рахунку НОМЕР_3 здійснено перерахування грошових коштів Фізичній особі підприємцю ОСОБА_2 на рахунок НОМЕР_4 на загальну суму 211000,00 грн відповідно до платіжних інструкцій № 901 від 14.01.2022 на суму 41000,00 грн. з призначенням платежу «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору № 140122 від 14.01.2022», № 905 від 17.01.2022 на суму 110000,00 грн. з призначенням платежу «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору № 170122 від 17.01.2022», № 906 від 17.01.2022 на суму 10000,00 грн. з призначенням платежу «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору № 170122 від 17.01.2022», № 913 від 21.01.2022 на суму 40000,00 грн. з призначенням платежу «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору № 170122 від 17.01.2022», № 923 від 15.02.2022 на суму 10000,00 грн. з призначенням платежу «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору № 150222 від 15.02.2022» (а.с. 9-13)

Як зазначено позивачем у позовній заяві, здійснення переказу грошових коштів пов`язано з тим, що сторони мали намір укласти договори безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, однак такі договори в подальшому сторонами не були укладені.

Позивачем 29.03.2024 направлено відповідачу вимогу від 29.03.2024, у якій позивач просив відповідача у семиденний строк від дня отримання даної вимоги повернути кошти у сумі 211000,00 грн (а.с. 14).

Вказана вимога отримана відповідачем особисто 02.04.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 040 (а.с. 15-16).

Відповідач повернення грошових коштів в сумі 211000,00 грн не здійснив.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України просить стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти в сумі 211000,00 грн., оскільки вказані кошти відповідачем отримані без достатньої правової підстави.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову у повному обсязі з таких підстав.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 Цивільного кодексу України).

Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Таким чином, у випадку коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13, від 02.09.2014 у справі № 910/1620/13, від 14.10.2014 у справі №922/1136/13 та від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14, від 02.02.2016 у справі №6-3090цс15, яка підтримана Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 по справі № 910/13814/17.

Аналіз ст.1212 Цивільного кодексу України надає підстави для висновку про те, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст.1212 Цивільного кодексу України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося.

До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання, передбачені ст.1212 Цивільного кодексу України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов`язаннях.

Аналогічний правовий висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 03.02.2022 у справі 924/1338/19.

Таким чином, вирішення питання про стягнення безпідставно набутих коштів залежить від висновків про наявність/відсутність між сторонами договірних правовідносин, на підставі яких здійснено відповідне перерахування заявлених до стягнення коштів.

Як встановив суд, позивач на підставі платіжних інструкцій № 901 від 14.01.2022, № 906 від 17.01.2022, № 905 від 17.01.2022, № 913 від 21.01.2022, № 923 від 15.02.2022 перерахував відповідачу кошти у загальній сумі 211000,00 грн.

У вказаних платіжних інструкціях призначенням платежу визначено «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору № 140122 від 14.01.2022», «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору № 170122 від 17.01.2022», «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору № 170122 від 17.01.2022», «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору № 170122 від 17.01.2022», «надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно договору № 150222 від 15.02.2022».

Позивач зазначає, що такі договори між сторонами не укладались у письмовій формі, що не спростовується відповідачем. Договори, зазначені у наведених вище платіжних інструкціях, суду під час розгляду справи надані не були.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 статті 639 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У силу ч. 1 ст. 639 Кодексу договір може бути укладений в будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України).

Відповідач зазначає, що між сторонами у справі в усній формі було укладено договори позики.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Надані позивачем платіжні інструкції самі по собі не підтверджують факту погодження з відповідачем таких істотних умов договору, як предмет, ціну та строк дії договору.

Вказівка призначення платежу при перерахунку коштів, з урахуванням принципу розумності, не може бути кваліфікована як дотримання письмової форми (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ), що підтверджує домовленість про отримання грошей в позику та умови такої позики, оскільки призначення платежу вказує особа, яка перераховує грошові кошти. Дійсно, в певних випадках в приватному праві призначення платежу може мати значення, наприклад при визначенні того, яке грошове зобов`язання погашається, але не для підтвердження укладення певного договору (такий правовий висновок викладений у постанові 28.02.2024 у справі № 922/3289/21 Верховного Суду).

Отже, суд відхиляє доводи відповідача про наявність у призначенні платежу посилання на існування між сторонами договору поворотної фінансової допомоги та неможливість застосування до правовідносин глави 83 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що спірна сума грошових коштів була набута відповідачем без укладення відповідної угоди і утримується безпідставно.

Оскільки, відповідач не підтвердив наявність у нього права користування вищевказаними грошовими коштами, а також зважаючи на відсутність доказів, що свідчать про наявність договірних відносин між сторонами цього спору, останній зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти у сумі 211000,00 грн на підставі положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідач доказів повернення безпідставно набутих коштів у сумі 211000,00 грн суду не надав.

На момент ухвалення судового рішення строк повернення грошових коштів настав.

На підставі викладеного, з урахуванням встановлених обставин заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача. Оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, судові витрати відповідача на правову допомогу покладаються на нього.

У складі судових витрат позивач просить стягнути з відповідача вартість наданої правової допомоги у сумі 50000,00 грн.

Відповідно до ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2-6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Частиною 3 статті 126 ГПК України унормовано, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У підтвердження вимоги про стягнення витрат на оплату послуг адвоката позивачем надано копію договору про надання правової (професійної правничої) допомоги № 05/03/24/КО від 05.03.2024, укладеного між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 та Адвокатським об`єднанням «Лігал Айк`ю Груп», копію додатку № 2 до договору від 05.03.2024, копію рахунку на оплату № 54 від 05.03.2024, копію платіжної інструкції № 58 від 08.03.2024 на суму 50000,00 грн з призначенням платежу «надання правової (професійної правничої) допомоги згідно договору 05/03/04 від 05.03.2024, додаток № 2», ордер серія СВ №1082661, виданого адвокату Хлопузян Р.Д. Адвокатським об`єднанням «Лігал Айк`ю Груп» 15.04.2024, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ПТ № 2280 від 24.07.2018 на ім`я ОСОБА_4 , копію акту надання послуг № 101 від 28.05.2024.

Відповідно до п. 1.1 Договору у порядку та на умовах, визначених цим Договором клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання здійснити представництво клієнта, що полягає у забезпеченні реалізації прав та обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному судочинстві та надати інші види правничої допомоги щодо надання клієнту правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, адвокатських запитів та інші.

Конкретні види, об`єм (кількість) послуг, порядок, строки їх надання та вартість визначаються сторонами в кожному випадку окремо та надаються згідно з Додатками до цього Договору, які є його невід`ємними частинами (п. 1.2 Договору).

Пунктом 3.1 Договору визначено, що вартість послуг, за домовленістю сторін, визначається у відповідності до Додатків, які є невід`ємними частинами даного договору та умов цього Договору.

Згідно п. 4.1 Договору здача-приймання наданих юридичних послуг за цим Договором оформлюється актами здачі-прийняття наданих послуг.

05.03.2024 між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 та Адвокатським об`єднанням «Лігал Айк`ю Груп» укладено Додаток № 2 до договору № 05/03/24/КО про надання правової (професійної правничої) допомоги.

Пунктом 1 Додатку № 2 визначено, що у відповідності до договору Адвокатське об`єднання зобов`язується надати клієнту юридичні послуги (правову допомогу) зі здійснення представництва інтересів клієнта щодо стягнення грошових коштів з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (РНКОПП НОМЕР_2 ) як безпідставно отриманих у зв`язку із відсутністю у Клієнта договорів, посилання на які є у платіжних інструкціях № 901 від 14.01.2022, № 923 від 15.02.2022, № 905 від 17.01.2022, № 906 від 17.01.2022, № 913 від 21.01.2022, та надання інших видів правничої допомоги, а саме:

1.1. Надання правової інформації', консультацій і роз`яснень з правових питань;

1.2. Збір та підготовка доказів, необхідних для подання позовної заяви (в тому числі складання та подання адвокатських запитів);

1.3. Складання та подання позовної заяви;

1.4. Складання та подання відповіді на відзив;

1.5. Складання та подання до суду першої інстанції будь-яких необхідних в процесі розгляду справи заяв та клопотань;

1.6. Участь у судових засіданнях суду першої інстанції за допомогою системи відеоконференцзв`язку без обмеження по їх кількості та часу;

1.7. Участь у судових засіданнях суду першої інстанції в залі суду.

Згідно п. 2 Додатку визначено, що вартість послуг, передбачених підпунктами 1.1.-1.6 пункту 1 цього Додатку, становить 50000,00 грн. та сплачується Клієнтом шляхом банківського переказу на поточний рахунок Адвокатського об`єднання в строк протягом 3 (трьох) банківських днів з дня підписання цього Додатку.

Згідно п. 3 Додатку вартість послуг, передбачених підпунктом 1.7 пункту 1 Додатку №2, становить 4000,00 грн. та сплачується Клієнтом окремо протягом 3 (трьох) банківських днів з дати проведення кожного судового засідання, в якому приймало участь Адвокатське об`єднання.

Пунктом 5 Додатку визначено, що після надання послуг за цим додатком сторони підписують акт здачі-прийняття наданих послуг.

Адвокатське об`єднання виставило позивачу рахунок № 54 від 05.03.2024 на оплату правової (професійної правничої) допомоги на суму 50000,00 грн, який оплачено позивачем згідно із платіжною інструкцією № 58 від 08.03.2024.

28.05.2024 між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 та Адвокатським об`єднанням «Лігал Айк`ю Груп» підписано акт надання послуг № 101, згідно із яким позивачу були надані наступні послуги на загальну суму 50000,00 грн: надання правової (професійної правничої) допомоги: аналіз документів, наданих замовником для підготовки позову; аналіз належних норм права, а також актуальної судової практики застосування норм права у спірних правовідносинах, формування правової позиції, погодження її з замовником; складення і подання до суду позовної заяви; аналіз клопотання відповідача про допит сторін як свідків, складення та подання до суду заперечення проти цього клопотання; аналіз клопотання відповідача про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження, складення та подача до суду заперечення проти цього клопотання; аналіз відзиву на позовну заяву, підготовка та подача до суду відповіді на відзив.

Клієнт претензій з об`єму, якості та строкам надання послуг (виконання робіт) не має.

Як встановив суд, ціну (вартість) правничої допомоги у Додатку № 2 до Договору визначено у фіксованому розмірі, тобто незалежно від кількості часу (годин), який адвокат витратить на надання правничої допомоги.

Матеріалами справи підтверджується надання Адвокатом позивачу правничої допомоги у цій справі згідно акту надання послуг № 101 від 28.05.2024 на загальну суму 50000,00 грн.

За змістом п. 1 частини 2 статті 126 та частини 8 статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Відповідно до частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) (1); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) (2); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (3); ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (4).

У разі недотримання вимог частини 4 вказаної статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспіврозмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 126 ГПК України).

Відповідач у відзиві на позов заперечує проти заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вважає, що розмір цих витрат становить від загальної суми позовних вимог, є завищеним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 висловлена правова позиція, що домовленість про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такою, що склалась між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин між якими і може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. У контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх співмірність із ціною позову, складністю справи та значенням для сторін.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, за практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, установлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження в справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями тощо.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України.

Разом із тим, у частині 5 цієї статті визначені критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалене рішення (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, п. 6.1.).

Зокрема, під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує:

- чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

- чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмету спору, з урахуванням ціни позову, значенням справи для сторін, у тому числі чи міг її результат вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

- поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

- дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалене рішення, в відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно нижчою від суми, заявленої в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалене рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат, господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, визначеними частинами 5 - 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись зазначеними нормами, відмовляє стороні, на користь якої ухвалене рішення, в відшкодуванні понесених нею на правову допомогу витрат повністю або частково, та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалене рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору.

У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Нормами процесуального законодавства передбачені такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 33, 34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Як вбачається з матеріалів справи, під час судового розгляду даної справи адвокатом відповідача фактично надана наступна правова допомога, вартість якої підлягає розподілу між сторонами з урахуванням принципу пропорційності (частина 4 статті 129 ГПК України), розумності та обґрунтованості: надання правової (професійної правничої) допомоги: аналіз документів, наданих замовником для підготовки позову; аналіз належних норм права, а також актуальної судової практики застосування норм права у спірних правовідносинах, формування правової позиції, погодження її з замовником; складення і подання до суду позовної заяви; аналіз клопотання відповідача про допит сторін як свідків, складення та подання до суду заперечення проти цього клопотання; аналіз клопотання відповідача про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження, складення та подача до суду заперечення проти цього клопотання; аналіз відзиву на позовну заяву, підготовка та подача до суду відповіді на відзив.

Вирішуючи, чи є розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу обґрунтованим та пропорційним до предмета спору в даній справі, суд установив, що розмір заявлених Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 витрат на правову (правничу) допомогу у сумі 50000,00 грн не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру. Обсяг наданих адвокатом послуг не відповідає критерію реальності таких витрат. Такі витрати не співрозмірні із виконаною роботою адвоката у суді першої інстанції, складністю спору у даній справі та обсягу доказів, які слід було вивчити та надати суду.

З урахуванням наведеного, враховуючи ступінь складності, характер спору, юридичну кваліфікацію правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовленого адвокатом позову, а також ціну, враховуючи заперечення відповідача та зважаючи на визначені практикою ЄСПЛ критерії реальності (встановлення їхньої дійсності), необхідності та розумності їхнього розміру, доходить висновку, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищений, а тому на підставі ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України підлягає зменшенню до 30000,00 грн.

Керуючись статтями 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) безпідставно набуті кошти у сумі 211000,00 грн, витрати зі сплати судового збору у сумі 3165,00 грн та витрати на професійну правничу у сумі 30000,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 07.06.2024.

Суддя Демидова М.О