РІШЕННЯ

21 травня 2024 року м. Чернігівсправа № 927/146/24
Господарський суд Чернігівської області у складі судді Фесюри М.В., за участі секретаря судового засідання Ткачової А.Ю., розглянувши матеріали справи

за позовом: Першого заступника керівника Ніжинської окружної прокуратури Чернігівської області,

вул. Овдіївська, 2, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600, ,

e-mail: ,

в інтересах держави в особі: Чернігівської обласної державної адміністрації,

вул. Шевченка, 7, м. Чернігів, 14000, ,

e-mail: ,

до відповідача: Плисківської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області,

вул. Незалежності, 33, с. Плиски, Ніжинський район, Чернігівська область, , e-mail: ,

про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою

Представники сторін:

прокурор: Князев Д.В.

позивача: Носовець В.А.

Першим заступником керівника Ніжинської окружної прокуратури Чернігівської області подано позов в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації до відповідача - Плисківської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, про усунення перешкоди власнику - державі в особі Чернігівської обласної державної адміністрації - у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 1,6847 га з кадастровим номером :02:000:2196 шляхом:

- скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 1,6847 га з кадастровим номером :02:000:2196, яка була здійснена 18.08.2021 відділом у м. Володимир-Волинський Міськрайонного управління у Володимир- Волинському районі та м. Володимирі-Волинському Головного управління Держгеокадастру у Волинській області;

- зобов`язання Плисківської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області () повернути земельну ділянку площею 1,6847 га з кадастровим номером :02:000:2196 державі в особі Чернігівської обласної державної адміністрації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок неправомірного отримання Плисківською сільською радою земельної ділянки історико-культурного призначення, на якій розташована пам`ятка археології місцевого значення, держава позбавлена можливості повноцінно реалізовувати права власника щодо свого майна. Рішення сесії Плисківської сільської ради від 24.11.2021 №333-16/VIII "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 55,1324 га, що розташовані на території Плисківської сільської ради, в тому числі і на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:2196", суперечить вимогам земельного законодавства та закону про охорону культурної спадщини, порушує виключне право власності держави України на земельні ділянки відповідної категорії та виду користування, а тому є незаконним. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2024 справу №927/146/24 передано на розгляд судді Фесюрі М.В.

Ухвалою суду від 08.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 04.03.2024 року на 10:00, встановлено сторонам строки для подання письмових заяв.

Згідно довідки Господарського суду Чернігівської області ухвалу про відкриття провадження у справі від 08.02.2024 доставлено до електронного кабінету Плискіської сільської ради 08.02.2024.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, відзиву у встановлений судом строк не надав.

Згідно з частиною 9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою від 04.03.2024 судом зупинено провадження у справі до перегляду Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у подібних правовідносинах у справі №927/1206/21.

08.04.2024 на адресу суду від Ніжинської окружної прокуратури надійшло клопотання про поновлення провадження у справі у зв`язку з розглядом Великою Палатою справи № 927/1206/21.

Ухвалою від 11.04.2024 суд поновив провадження у справі, продовжив строк підготовчого провадження на 30 календарних днів, підготовче засідання призначив на 14.05.2024, 09:00.

06.05.2024 на адресу суду від Ніжинської окружної прокуратури надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів - рішення у справі №927/65/23 від 22.03.2023.

В підготовчому засіданні 14.05.2024 суд задовольнив клопотання прокуратури про приєднання документів до матеріалів справи та постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи для розгляду по суті на 21.05.2024, 09:00.

17.05.2024 на адресу суду від Департаменту культури і туризму, національностей і релігій надійшла заява про розгляд справи без участі представника.

У судове засідання 21.05.2024 прибув представник позивача та прокурор, відповідач до суду не прибув, повноважних представників не направив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином через систему «Електронний суд».

У підготовчому засіданні 21.05.2024 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 22.03.2023 у справі № 927/65/23 позовні вимоги керівника Ніжинської окружної прокуратури задоволено частково: скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, індексний номер № 62919076 від 18.01.2022, номер запису про право власності № 46224699, та одночасно припинено за Плисківською сільською радою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право комунальної власності на земельну ділянку площею 1,6847 га, кадастровий номер :02:000:2196, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 208.

Відповідно до ч.4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За твердженням прокурора, на виконання зазначеного рішення суду у справі №927/65/23 державним реєстратором 02.05.2023 скасовано право комунальної власності за Плисківською сільською радою на земельну ділянку площею 1,6847 га, кадастровий номер :02:000:2196.

Однак, як зазначає прокурор, задоволені рішенням у справі №927/65/23 позовні вимоги не призвели до повного поновлення порушеного права держави, оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення; не усунуто порушення порядку встановлення її цільового призначення, не приведено реєстраційних відомостей про неї.

У даній справі прокурор звернувся з позовом щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 1,6847 га, кадастровий номер :02:000:2196.

Як встановлено у рішенні суду у справі №927/65/23 від 22.03.2023 рішенням Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів «Про взяття під державну охорону нововиявлених пам`ятників археології» від 23.03.1992 № 66 взяті під державну охорону пам`ятки археології, розташовані на території області, зокрема в Борзнянському районі, група курганів-IV, І-ІІ тис. до н.е., розташовані в с. Плиски, Плисківської сільської ради, 0,4 км на схід від села (розорюється).

Пам`ятка археології паспортизована в 1994 році.

За паспортом пам`ятки археології - група курганів-IV, І-ІІ тис. до н.е. (№ 3655) розташована на водорозподілі річок Борзна та Остер, на південь від невеликого струмка, та складається з п`яти насипів, з яких центральний курган (висота 1,5 м, діаметр 60 м) розміщений на межі оранки та лугу, на відстані 100-400 м на південний захід та схід від центрального кургану знаходяться інші насипи (висота 0,5 - 1,2 м, діаметр 30-45 м). Пам`ятка надає додаткові дані про поховальний обряд кочових племен І-ІІ тис. до н.е.

Перелічені відомості внесені до облікової картки пам`ятки археології місцевого значення (охоронний № 3655).

Пам`ятки археології нанесені на карту землекористування до проєкту роздержавлення земель КСП "Колос" у 1993 році, із зазначенням площі та номеру за державним обліком, у тому числі пам`ятка археології - група курганів- IV, І-ІІ тис. до н.е. (охоронний № 3655). Виходячи з умовних позначень, суд установив, що земельні ділянки, на яких розміщені пам`ятки археології, в тому числі під охоронним № 3655 (порядковий номер 4), віднесені до земель історико-культурного призначення, що належать до державного фонду.

З технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 55,1324 га, що розташовані за адресою: Чернігівська область, Ніжинський район, Плисківська територіальна громада, вбачається, що на земельній ділянці площею 1,6847 га, кадастровий номер :02:000:2196, наявне обмеження в використанні (01.02) в вигляді охоронної зони навколо об`єкта культурної спадщини; земельна ділянка віднесена до земель сільськогосподарського призначення (рілля).

Департамент у листі від 10.02.2022 № 14-426/8, підтвердив факт розміщення на території земельних ділянок, з кадастровими номерами :02:000:2196 та :02:000:2194, пам`ятки археології місцевого значення, курганної групи - IV, І-ІІ тис. до н.е., охоронний № 3655-Чр, що взята на облік рішенням виконкому Чернігівської обласної Ради народних депутатів від 23.03.1992 № 66, позначена на карті землекористування до проєкту роздержавлення земель КСП «ХХІІ партз`їзд» у 1993 році.

Департамент листами від 14.01.2020 № 15-15-151/8, від 18.11.2021 № 15-3470/8 неодноразово повідомляв Плисківську сільську раду про розташування на території Плисківської територіальної громади об`єктів культурної спадщини.

24.11.2021 Плисківська сільська рада (16 сесія 8-го скликання) прийняла рішення № 333-16/VIII, яким затвердила технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 55,1324 га, розташованих за адресою: Чернігівська область, Борзнянський район, Плисківська сільська рада, в тому числі щодо земельної ділянки площею 1,6847 га, кадастровий номер :02:000:2196; вирішила зареєструвати земельні ділянки (в тому числі спірну) в комунальну власність.

Згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (сформовані 21.06.2022 за № 303241156 та № 303241020), державним реєстратором прийняті рішення про державну реєстрацію права комунальної власності за Плисківською сільською радою, індексний номер № 62919507 від 18.01.2022 та індексний номер № 62919076 від 18.01.2022: на земельну ділянку площею 1,6847 га, кадастровий номер :02:000:2196, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 208.

Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор зазначив, що земельна ділянка площею 1,6847 га, кадастровий номер :02:000:2196, розташовані на території Плисківської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, належить до об`єктів обмежених у цивільному обороті та може перебувати виключно в державній власності, оскільки в межах цієї ділянки знаходиться пам`ятка археології місцевого значення, а саме: група курганів-IV, І-ІІ тис. до н.е., що взята на облік за рішенням Виконкому Чернігівської обласної ради народних депутатів від 23.03.1992 № 66.

За доводами першого заступника керівника Ніжинської окружної прокуратури права власника порушуються передачею спірної земельної ділянки до комунальної власності Плисківської сільської ради. Земельна ділянка на цей час відноситься до земель сільськогосподарського призначення; не усунення порушення порядку встановлення її цільового призначення, не приведення реєстраційних відомостей про неї до її фактичного правового режиму створює правову невизначеність, користуючись якою, відповідач за положеннями Земельного кодексу України уповноважений реалізувати права власника земельної ділянки, при тому, що титульним володільцем цієї ділянки була та залишається держава. З метою ефективного захисту порушених інтересів володільця земельної ділянки в особі держави Ніжинська окружна прокуратура звернулася до суду з позовною заявою щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 1,6847 га, кадастровий номер :02:000:2196. Наявність державної реєстрації у Державному земельному кадастрі спірної земельної ділянки з сільськогосподарським призначенням унеможливить формування земельної ділянки історико-культурного призначення, на яку накладається спірна земельна ділянка, без зміни її цільового призначення, що не відноситься до компетенції держави в особі Чернігівської ОДА, а відтак скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки призведе до поновлення порушеного права держави. Для забезпечення державі реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з припиненням речових прав Плисківської сільської ради на цю ділянку, відомості про які містяться у Державному земельному кадастрі. Повернення у власність держави спірної земельної ділянки має легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами за цільовим призначенням. Обраний спосіб захисту як складова негаторного позову, на думку прокурора, забезпечить ефективне поновлення порушених прав держави з огляду на протиправне вибуття з власності держави спірної земельної ділянки.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі з таких підстав.

Щодо підстав представництва інтересів держави прокурором в даній справі.

Статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

"Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Відтак прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).

Відповідно до ч. 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Згідно з ч. 4, 7 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, останню прокурором подано в особі Чернігівської обласної військової (державної) адміністрації у зв`язку із невиконанням нею своїх обов`язків щодо захисту інтересів держави у суді.

Прокурор вважає, що порушення інтересів держави у даному випадку полягає у протиправному оформленні права комунальної власності на земельну ділянку історико-культурного призначення, на якій розташовані пам`ятки археології місцевого значення, та є власністю держави.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Указом Президента України "Про утворення військових адміністрацій" № 68/2022 від 24.02.2022 утворено, зокрема, Чернігівську обласну військову адміністрацію. У зв`язку з утворенням військових адміністрацій, зазначених у цій статті, обласні, Київська міська державні адміністрації та голови цих адміністрацій набувають статусу відповідних військових адміністрацій та начальників цих військових адміністрацій.

Таким чином, уповноваженою особою, яка має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою, є Чернігівська обласна військова (державна) адміністрація.

Листом від 26.09.2023 № 52-75-7183вих-23 Ніжинська окружна прокуратура повідомила Чернігівську ОДА про встановлення обставин перебування у комунальній власності земельної ділянки історико-культурного призначення, на якій розташована пам`ятка археології місцевого значення курганна група-4, ІІ-І тис. до н.е. поселення, охоронний № 3655-Чр. У вказаному листі Ніжинська окружна прокуратура просила повідомити, чи вживалися заходи для захисту порушених інтересів держави щодо цієї пам`ятки та пов`язаної із нею земельною ділянкою.

Тобто прокурором було повідомлено позивача про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів представницького характеру для захисту законних інтересів держави.

Листом від 26.10.2023 № 01-01-32/18670 Чернігівська ОДА повідомила, що розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної власності відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України є центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи, а тому, облдержадміністрація не має підстав для вжиття будь-яких заходів.

За доводами прокурора, Чернігівська обласна військова адміністрація як орган державної влади, уповноважений на захист інтересів держави у сфері використання спірної земельної ділянки, будучи належним чином поінформована про суть порушеного права у спірних правовідносинах, відмовилась захищати такі інтереси. Не вжиття належних та достатніх заходів компетентним та уповноваженим органом, яким являється Чернігівська обласна військова адміністрація щодо усунення порушень вимог законодавства свідчить про бездіяльність уповноваженого органу.

Отже, підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка позивача, який є компетентним органом у спірних правовідносинах, і у разі виявлення порушень законодавства має право звернутись до суду щодо захисту порушених інтересів, однак цього не зробив.

Зважаючи на викладене та виходячи із предмету і підстав позову, сформульованих прокурором, суд доходить висновку, що він правильно визначив Чернігівську ОВА позивачем, оскільки він є компетентним органом, втім не звернувся до суду з позовом з метою захисту порушених інтересів держави.

У порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор листом №52-77-568вих24 від 22.01.2024 повідомив позивача про намір подати позов в інтересах держави в особі Чернігівської ОВА про усунення перешкод у користуванні спірними земельними ділянками .

За таких обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведення з боку прокурора бездіяльності Чернігівської військової (обласної) державної адміністрації, як підстави для звернення органу прокуратури до суду за захистом інтересів держави та про наявність підстав для звернення прокурора з цим позовом до суду.

Щодо суті спору, суд зазначає наступне.

У статті 14 Конституції України зазначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ч. 2 даної статті право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, одними із яких є землі сільськогосподарського призначення та землі історико-культурного призначення (ст. 19 ЗК України).

Згідно з ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Плисківською сільською радою третьою сесією восьмого скликання № 75-3/VІІІ від 22.12.2020 прийнято рішення про проведення інвентаризації земель на території Плисківської сільської ради.

У подальшому Плисківською сільською радою прийнято рішення від 24.11.2021 №333-16/VIII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 55,1324 га, що розташовані на території Плисківської сільської ради, в тому числі і на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:2196 площею 1,6847 га.

Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:2196 площею 1,6847 га відноситься до земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, зареєстрована із видом обмеження у використанні - охоронна зона навколо об`єкта культурної спадщини.

З інформації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державним реєстратором Безручко Світланою Андріївною від 18.01.2022 прийнято рішення індексний номер №62919696 про державну реєстрацію за Плисківською сільською радою права комунальної власності на земельну ділянку площею 1,6847 га кадастровий номер :02:000:2196, про що вчинено запис про право власності від 13.01.2022 №46224699, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 208.

Згідно з даними, які містяться у Державному земельному кадастрі, цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:2196 - землі сільськогосподарського призначення, код цільового призначення: 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до статті 53 Земельного кодексу України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

За змістом статті 54 Земельного кодексу України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, об`єктів культурної всесвітньої спадщини, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, які надані та використовуються для потреб охорони культурної спадщини, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.

Відповідно до пункту «г» ч. 4 статті 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з пунктом «г» частини першою статті 150 Земельного кодексу України до особливо цінних земель відносяться землі природно-заповідного фонду; землі історико-культурного призначення. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь врегульовано положеннями Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Преамбулою Закону України «Про охорону культурної спадщини» закріплено, що охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

За дефініцією, наведеною у статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (не включення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що археологічний об`єкт культурної спадщини це рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації.

Згідно з частинами першою-другою, шостою статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Такі рухомі предмети підлягають віднесенню до державної частини Музейного фонду України, обліку та збереженню у порядку, визначеному законодавством. Землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.

Отже, діюче законодавство безальтернативно визначає для пам`яток археології та земель, на яких вони розташовані, єдину форму власності - державну, а у випадку, якщо така земельна ділянка не перебуває у державній власності, - остання підлягає обов`язковому вилученню або викупу державою.

За приписами ч. 1 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.

Межі та режими використання зон охорони пам`яток визначаються відповідною науково-проектною документацією і затверджуються відповідним органом охорони культурної спадщини.

Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток та внесення змін до них встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

При цьому охоронна зона може бути встановлена на земельній ділянці будь-якої категорії, у тому числі сільськогосподарського призначення.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» території пам`яток, охоронних зон, заповідників, музеїв-заповідників, охоронювані археологічні території належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

Таким чином, умовою належності земельної ділянки до земель історико - культурного призначення є розташування на ній об`єктів, передбачених положеннями статті 53 Земельного кодексу України, статті 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки: пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.

Пунктом 3 розділу Х «Прикінцеві положення» Закону України «Про охорону культурної спадщини» встановлено, що об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.

Статтею 1 Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», який діяв з 01.11.1978 до 12.07.2000, було встановлено, що пам`ятками історії та культури є споруди, пам`ятні місця і предмети, зв`язані з історичними подіями в житті народу, розвитком суспільства і держави, твори матеріальної і духовної творчості, які становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність. Усі пам`ятки історії та культури, які знаходяться на території Української РСР, охороняються державою.

Відповідно до ст. 6 Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» до пам`яток історії та культури відповідно до статті 1 цього Закону належать, зокрема: пам`ятки археології - городища, кургани, залишки стародавніх поселень, укріплень, виробництв, каналів, шляхів, стародавні місця поховань, кам`яні скульптури, наскельні зображення, старовинні предмети, ділянки історичного культурного шару стародавніх населених пунктів.

Стаття 8 Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» передбачала, що виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів у межах прав, наданих законом, забезпечують виявлення, облік, охорону використання пам`яток історії та культури, що знаходяться на території Ради, залучають громадськість до проведення заходів по охороні, використанню і пропаганді цих пам`яток, організують шефство підприємств, установ, організацій над ними, забезпечують додержання законодавства про охорону і використання пам`яток історії та культури. Виконавчі комітети обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів затверджують переліки пам`яток історії та культури місцевого значення (стаття 17), встановлюють зони їх охорони (стаття 29), а також вирішують інші питання в галузі охорони і використання пам`яток історії та культури, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст. 17 Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» з метою організації обліку і охорони пам`яток історії та культури нерухомі пам`ятки поділяються на пам`ятки загальносоюзного, республіканського і місцевого значення. Віднесення пам`яток історії та культури до категорії пам`яток загальносоюзного, республіканського чи місцевого значення провадиться відповідно до законодавства Союзу РСР і Української РСР. Переліки пам`яток історії та культури республіканського значення затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Переліки пам`яток місцевого значення затверджуються виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів. Виключення об`єктів з переліків пам`яток республіканського і місцевого значення допускається лише з дозволу Ради Міністрів Української РСР. Внесення об`єктів у переліки пам`яток історії та культури і виключення з них провадяться за поданням спеціально уповноважених державних органів охорони пам`яток історії та культури.

Рішенням Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів «Про взяття під державну охорону нововиявлених пам`ятників археології» від 23.03.1992 № 66 взяті під державну охорону пам`ятки археології, розташовані на території області, зокрема в Борзнянському районі, група курганів-IV, І-ІІ тис. до н.е., розташовані в с. Плиски, Плисківської сільської ради, 0,4 км на схід від села (розорюється).

У додатку до згаданого рішення, під №35 значиться пам`ятка археології: група курганів-IV, І-ІІ тис. до н.е., розташовані в с. Плиски, Плисківської сільської ради, 0,4 км на схід від села (розорюється).

На зазначений вище пам`ятник історії та культури СРСР складено облікову картку та паспорт.

З огляду на те, що на підставі Рішення Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів «Про взяття під державну охорону нововиявлених пам`ятників археології» від 23.03.1992 № 66 взято під державну охорону пам`ятку археології місцевого значення: група курганів-IV, І-ІІ тис. до н.е., розташовані в с. Плиски, Плисківської сільської ради, 0,4 км на схід від села (розорюється), взято на державний облік відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури та проведено її паспортизацію як пам`ятника історії та культури СРСР, враховуючи положення п. 3 розділу Х «Прикінцеві положення» Закону України «Про охорону культурної спадщини», вказана пам`ятка археології була і є пам`яткою культурної спадщини відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини» без занесення її до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, а земельна ділянка, на якій розміщена ця пам`ятка, належить до земель історико-культурного призначення.

Відповідно до облікової картки пам`ятка археології місцевого значення курганна група-4, ІІ-І тис. до н.е., охоронний № 3655-Чр, включає два кургани площа яких складає 1,0 га та 1,8 га. Пам`ятка археології місцевого розташована на водорозподілі річок Борзна та Остер, на південь від невеликого струмка. Складається з п`яти насипів, центральний курган (висота 1,5 м, діаметр 60 м) розміщений на межі оранки та лугу, інші насипи (висота 0,5 - 1,2 м, діаметр 30- 45 м) знаходяться за 100-400 м на південний захід та схід від центрального. Пам`ятка дає додаткові дані про поховальний обряд кочових племен ІІ-І тис. до н.е.

Відповідні об`єкти нанесено на карту землекористування, сформовано у складі графічної частини Плану роздержавлення КСП «ХХІ партз`їзд». Відповідно до умовних позначень на карті з плану роздержавлення земель територія вказаної археологічної пам`ятки заштрихована червоним кольором. Під номером 4 на даних земельних ділянках знаходиться пам`ятка археології місцевого значення курганна група-4, ІІ-І тис. До н.е., охоронний номер №3655-Чр.

На викопіюваннях з проекту роздержавлення земель КСП «Колос», відповідно до умовних позначень на карті з плану роздержавлення земель відображена територія земельних ділянок площею 1,0 та 1,8 га і вони позначені як землі історико-культурного призначення.

Опис місця розташування курганної групи-4, ІІ-І тис. до н.е., яке зазначено в паспорті, обліковій картці, а також схематичне зображення земельної ділянки історико-культурного призначення, нанесене на карті землекористування графічній частині проекту роздержавлення земель колективного сільськогосподарського підприємства «Колос» с. Плиски, 1993 року свідчить про те, що на плані роздержавлення земель КСП «Колос» територія, позначена червоними косими лініями під номером 4, є земельною ділянкою історико-культурного призначення, на якій розташована курганна група-4, ІІ-І тис. до н.е. У кожному із зазначених джерел окреслену територію позначено як територію пам`ятки археології місцевого значення курганна група-4 ІІ-І тис. до н.е., яка розташована на водорозподілі річок Борзна та Остер, на південь від невеликого струмка. Складається з п`яти насипів, центральний курган (висота 1,5м, діаметр 60 м), розміщений на межі оранки та лугу, інші насипи (вистота0,5-1,2м, діаметр 30-45м) знаходяться за 100-400 м на південний захід та схід від центрального.

Зіставленням викопіювання з плану землекористування Плисківської сільської ради про місце розташування земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності на території Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області, яка підлягає інвентаризації для передачі у комунальну власність Плисківської ОТГ (ділянка №25 орієнтовною площею 1,6847 га), та схематичного відображення місця розташування курганної групи-4, ІІ-І тис. до н.е. на Проекті роздержавлення земель КСП «Колос», а також схематичного плану групи курганів-4, ІІ-І тис. до н.е., за характерними географічними та топографічними орієнтирами, а саме група курганів розташована на водорозподілі річок Борзна та Остре, на південь від невеликого струмка, складається з п`яти

Насипів, центральний курган (висота 1,5м, діаметр 60 м), розміщений на межі оранки та лугу, інші насипи (вистота0,5-1,2м, діаметр 30-45м) знаходяться за 100-400 м на південний захід та схід від центрального, встановлено, що проектна земельна ділянка площею 1,6847 га, якій після її формування присвоєно кадастровий номер :02:000:2196, повністю накладається на земельну ділянку, на якій розташована пам`ятка археології місцевого значення курган висотою 1,5м .діаметром 60м зі складу курганної групи-4, ІІ-І тис. до н.е., що згідно зі ст. 53 Земельного кодексу України і ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» означає про приналежність цієї земельної ділянки (під курганами) за основним цільовим призначенням на день прийняття Плисківською сільською радою рішення від 24.11.2021 №333-16/VІІІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Плисківської сільської ради» до земель історико-культурного призначення державної власності.

Вказане, з огляду на наведені вище положення чинного законодавства, свідчить про те, що земельна ділянка кадастровий номер :02:000:2196, площею 1,6847 га протиправно вибула із державної власності, оскільки земельна ділянка, на якій знаходяться пам`ятки археології, не підлягає передачі з державної до комунальної або приватної власності.

За приписами положень ст. 20 ЗК України при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення. Категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту. Відомості про цільове призначення земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (у редакції, на час прийняття Плисківською сільською радою рішення від 24.11.2021 №333-16/VІІІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Плисківської сільської ради», з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.

Межі та режими використання зон охорони пам`яток визначаються відповідною науково-проектною документацією і затверджуються відповідним органом охорони культурної спадщини.

Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток та внесення змін до них встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

При цьому охоронна зона може бути встановлена на земельній ділянці будь-якої категорії, у тому числі сільськогосподарського призначення.

Відсутність затвердженої науково-проектної документації з встановлення цільового призначення за категорією історико-культурного призначення та визначення меж та режимів використання пам`ятки археології місцевого значення та її зон охорони не дає підстави стверджувати, що спірна земельна ділянка не належать до земель історико-культурного значення і на ній не розташована пам`ятка археології.

Відповідач знав про те, що на земельній ділянці з кадастровим номером :02:000:2196 площею 1,6847 га знаходиться охоронна зона саме навколо об`єкта культурної спадщини - пам`ятки археології, оскільки відповідні обмеження у користуванні вказаною земельною ділянкою містяться в кадастровому плані земельної ділянки, який знаходиться в технічній документації.

Таким чином, достеменно знаючи про знаходження на земельній ділянці з кадастровим номером :02:000:2196 площею 1,6847 га пам`ятки археології та імперативні норми статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» про перебування землі, на якій розташовані пам`ятки археології, виключно у державній власності, відповідач усвідомлено вчинив неправомірні дії щодо прийняття вказаної земельної ділянки у комунальну власність та здійснення державної реєстрації такого права.

Отже, враховуючи викладене, рішення Плисківської сільської ради від 24.11.2021 №333-16/VІІІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Плисківської сільської ради» щодо передачі у власність Плисківської сільської ради земельної ділянки кадастровий номер :02:000:2196, площею 1,6847 га, прийняте усупереч вимогам Конституції України, Земельного кодексу України та Закону України «Про охорону культурної спадщини», та порушує виключне право власності держави на земельну ділянку обмеженої оборотоздатності, створює реальні ризики пошкодження (знищення) частини археологічної спадщини України у результаті беззастережної передачі цієї ділянки місцевій громаді.

При цьому суд зазначає, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці є усталеним (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (пункт 53)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (пункт 109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні.

Згідно з ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України та частині 2 статті 20 Господарського кодексу України, одним з яких є відновлення становища, що існувало до порушення.

Обраний спосіб захисту має забезпечити ефективне поновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів, або попередити їх порушення на майбутнє.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні за змістом висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, а за змістом статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти встановлене законом, тому не потребує доказування правового титулу.

У разі протиправної передачі цих об`єктів у приватну власність відповідне порушення, ураховуючи їх правовий титул, необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.

У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, тобто позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено оборотоздатної.

У постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 910/13356/17 суд виклав висновок про те, що способом захисту в негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій).

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка, вибула з державної власності поза волею власника, відтак позов в частині зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку кадастровий номер :02:000:2196, площею 1,6847 га державі в особі Чернігівської обласної державної адміністрації, підлягає задоволенню.

Щодо скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України визначено, що земельною ділянкою є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За приписами статті 79-1 цього кодексу формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

За інформацією Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 13.06.2022 № 10-25-0.3-1646/2-22 земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:2196, зареєстрована в Державному земельному кадастрі на підставі документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, яка розроблена відповідно до рішення Плисківської сільської ради №75-3/VIII від 22.12.2020 як землі сільськогосподарського призначення комунальної власності із видом обмеження у використанні - охоронна зона навколо об`єкта культурної спадщини.

Згідно з даними, які містяться у Державному земельному кадастрі, цільове призначення земельної ділянки - «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва 01.01».

Тобто цільове призначення згаданої ділянки визначено як землі сільськогосподарського призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (підрозділ 01.01 розділу 01 секції «А» Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженого Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.11.2010 за № 1011/18306.

Зазначені відомості про цільове призначення спірної земельної ділянки не впливають на правовий режим ділянки як такої, що належить до земель історико-культурного призначення, оскільки, за законом, такий правовий режим пов`язаний із фактом перебування на ділянці пам`ятки археології.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16, зазначивши, що земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення за фактом знаходження на ній споруди (будівлі), яка є пам`яткою архітектури. Неприйняття міською радою рішення про зміну цільового призначення цієї земельної ділянки та приведення його у відповідність до дійсного призначення не впливає на правовий режим цієї земельної ділянки як такої, що належить до земель історико-культурного призначення, оскільки, за законом, такий правовий режим пов`язаний з фактом знаходження на ній споруди (будівлі), яка є пам`яткою архітектури, а не рішенням органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Враховуючи викладене, для забезпечення державі реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки, відомості про які містяться у Державному земельному кадастрі.

З огляду на зазначене, скасування державної реєстрації земельної ділянки є ефективним способом захисту порушених прав держави, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо дійсного власника та цільового призначення земельної ділянки, а тому вимога прокурора про скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:2196 площею 1,6847 га є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню судом в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

1. Позов першого заступника керівника Ніжинської окружної прокуратури Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації до відповідача - Плисківської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, про усунення перешкод власнику - державі в особі Чернігівської обласної державної адміністрації - у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 1,6847 га з кадастровим номером :02:000:2196 задовольнити у повному обсязі.

2. Скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 1,6847 га з кадастровим номером :02:000:2196, яка була здійснена 18.08.2021 відділом у м. Володимир-Волинському Міськрайонному управлінні у Володимир-Волинському районі та м. Володимирі-Волинському Головного управління Держгеокадастру у Волинській області.

3. Зобов`язати Плисківську сільську раду Ніжинського району Чернігівської області () повернути земельну ділянку площею 1,6847 га з кадастровим номером :02:000:2196 державі в особі Чернігівської обласної державної адміністрації.

4. Стягнути з Плисківської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області (код 04414885, вул. Незалежності, 33, с. Плиски, Ніжинський район, Чернігівська область) на користь Чернігівської обласної прокуратури (14000, м. Чернігів, вул. Князя Чорного, 9; код 02910114) 6056 грн. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 31.05.2024.

Суддя М.В. Фесюра

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/