ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року м. ОдесаСправа № 915/269/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.

за участю представників учасників справи:

від Миколаївської міської ради: не з`явився

від ОСОБА_1 : не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Миколаївської міської ради

на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 18.03.2024 року про відмову у відкритті провадження, суддя в І інстанції Ржепецький В.О., повний текст якої складено 18.03.2024, в м. Миколаєві

у справі №915/269/24

за позовом: Миколаївської міської ради

до відповідача: ОСОБА_1

про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року Миколаївська міська рада звернулася до Господарського суду Миколаївської області із позовом до ОСОБА_1 , в якій просила суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою комунальної власності шляхом приведення самовільно реконструйованого об`єкта нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 , до попереднього стану (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач, який є власником нежитлових приміщень магазину №239 загальною площею 239,9 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 , без будь-яких прав на відповідну земельну ділянку комунальної власності, у т.ч. без прав на її забудову, без будь-яких дозвільних документів на здійснення будівництва здійснює реконструкцію нежитлових приміщень магазину №239, будуючи двоповерхову будівлю.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 18.03.2024 у справі №915/269/24 відмовлено Миколаївській міській раді у відкритті провадження у справі №915/269/24 за позовною заявою до ОСОБА_1 про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

Суд дійшов висновку, що даний спір носить характер земельного спору між фізичною особою та власником земельної ділянки та має бути вирішений в порядку цивільного судочинства, оскільки позивачем не додано до позовної заяви жодних доказів того, що власник нерухомого майна ОСОБА_1 станом на момент подання даного позову здійснює підприємницьку діяльність, зареєстрована як фізична особа-підприємець, а в матеріалах позовної заяви відсутні належні докази, що на момент звернення до суду з даним позовом земельна ділянка використовується для здійснення підприємницької діяльності.

Отже, за сукупністю доказів, наданих позивачем, господарським судом не встановлено обставин наявності у спірних правовідносинах ознак господарських, а отже не встановлено обставин, які б свідчили про недоцільність застосування при визначенні юрисдикції цього спору критерію за суб`єктом, а тому суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з тим, що заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

01.04.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Миколаївської міської ради, в якій остання просить ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 18.03.2024 у справі №915/269/24 скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що магазин №239 загальною площею 239,9 кв.м, що перебуває у власності відповідача, є об?єктом, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності. Спірний об?єкт, відводилась міською радою для відповідної мети, а саме для здійснення підприємницької діяльності для обслуговування нежитлових приміщень магазину №239. Відтак, в даному випадку виник спір з відповідачем, який використовує спірний об?єкт нерухомого майна для здійснення підприємницької діяльності, розміщений на земельній ділянці комунальної власності, а тому дана справа має розглядатись за правилами господарського судочинства.

Додатково зазначає, що відчуження відповідачу зазначеного майна, яке розміщено на спірній земельній ділянці для здійснення комерційної діяльності, не змінює змісту містобудівних умов та обмежень щодо будівництва даного магазину №239, чим також підтверджує наявність у даному спорі господарських правовідносин. Вказане свідчить про порушення прав територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради як власника земельної ділянки та перешкоджання в її вільному володінні, користуванні та розпоряджанні на розсуд власника ділянки.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Миколаївської міської ради на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 18.03.2024 у справі №915/269/24 та призначено дану справу до розгляду на 04.06.2024 об 11:30.

В судовому засіданні 04.06.2024 сторони не з`явились, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути вказану апеляційну скаргу за відсутності представників учасників справи за наявними матеріалами справи, яких достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Предметом апеляційного перегляду є ухвала суду першої інстанції, якою було відмовлено у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019р. у справі № 911/1834/18, від 11.01.2022р. у справі № 904/1448/20.

Тобто, юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Відповідно до положень ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (ч. 1 ст. 2 ЦК України).

В свою чергу, відповідно до ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 ГПК України, ч. 1 якої унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Подання позовної заяви за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до ст. 20 цього Кодексу.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

З огляду на положення ч. 1 ст. 20 ГПК України, а також ст. ст. 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Аналогічна правова позиція щодо розмежування господарської та цивільної юрисдикції наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019р. у справі № 904/1083/18.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020р. у справі № 916/385/19, від 13.02.2019 у справі №910/8729/18.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач зазначає, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка від 13.12.228) ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень магазину №239 загальною плошею 239,9 кв.м по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 01). Підставою для ресстрації права власності на вказаний об?єкт є договір купівлі-продажу, серія та номер: 1055, виданий 26.06.2023, видавник: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Іскрицька Г.В.

За твердженнями позивача, ОСОБА_1 без будь-яких прав на відповідну земельну ділянку комунальної власності, у т.ч. без прав на її забудову, без будь-яких дозвільних документів на здійснення будівництва здійснює реконструкцію нежитлових приміщень магазину №239 по вул. Миколаївська, 36 (ресстраційний номер об?єкта перухомого майна 01), будуючи двоповерхову будівлю.

В той час як Миколаївська міська рада не приймала жодних рішень щодо надання теперішньому власнику нежитлових приміщень магазину №239 загальною площею 239,9 кв.м. по АДРЕСА_1 права користування цією земельною ділянкою та права на забудову вказаної земельної ділянки об?єктами нерухомого майна.

На думку позивача, магазин №239 загальною площею 239,9 кв.м, що перебуває у власності відповідача, є об?єктом, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності. Спірний об?єкт, відводилась міською радою для відповідної мети, а саме для здійснення підприємницької діяльності для обслуговування нежитлових приміщень магазину №239. Відтак, в даному випадку виник спір з відповідачем, який використовує спірний об?єкт нерухомого майна для здійснення підприємницької діяльності, розміщений на земельній ділянці комунальної власності, а тому дана справа має розглядатись за правилами господарського судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 ЦК України, людина, як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Статтями 25, 26 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42 Конституції України). Це право закріплено й у ст. 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 ЦК України, фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі № 916/1261/18.

Отже, фізична особа без державної реєстрації як підприємець не може здійснювати підприємницьку діяльність, в тому числі пов`язану із використанням та розпорядженням об`єктом нерухомості.

Судова колегія зауважує, що у даному випадку відповідач у даній справі - ОСОБА_1 є власником спірного майна - нежитлових приміщень магазину №239, як фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, доказів протилежного матеріали справи не містять та не заперечується з боку позивача.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.02.2020 у справі №910/7781/19, справи у спорах, що виникають із земельних відносин, предмет спору в яких безпосередньо стосується прав і обов`язків фізичних осіб, не мають господарського характеру, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Положеннями ст.ст.316, 317, 319 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (ч.1 ст.320 ЦК України).

З урахуванням наведеного, колегія суддів констатує, що оскільки зазначений в позові належний відповідачу спірний об`єкт, відводився міською радою для відповідної мети, а саме для обслуговування нежитлових приміщень магазину №239 не свідчить про те, що таке майно може використовуватися лише з господарською метою, оскільки докази використання відповідачем спірного майна саме у підприємницькій діяльності у справі відсутні.

Так само матеріали справи не містять, що на момент звернення до суду з даним позовом земельна ділянка використовується для здійснення підприємницької діяльності.

Як зазначає сам позивач у позовній заяві, територіальна громада міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради не приймала жодних рішень щодо надання будь-яких прав на відповідну земельну ділянку, будь-які договірні відносини між сторонами відсутні ( строк дії договору оренди землі від 15.06.2006 закінчився 25.08.2011, будь-яких інших договорів з іншими особами, у тому числі з ОСОБА_1 не укладалося.

За таких обставин, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що в діях, про які йдеться в позові, пов`язаних із цим об`єктом нерухомого майна, відсутні ознаки господарської діяльності.

Судова колегія вважає, що в даному випадку відсутні ознаки господарського спору, оскільки відповідач не є суб`єктом підприємницької діяльності, між сторонами відсутні господарські відносини, позивачем жодним чином не доведено факт здійснення відповідачем підприємницької діяльності на спірному об`єкті, а також відсутні у законі норми, що прямо передбачали б вирішення цього спору господарським судом.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Скаржник не спростував висновок суду про те, що дана позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, що свідчить про те, що позивач повинен звертатись до суду загальної юрисдикції за місцезнаходженням відповідача відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України.

Суд зазначає про відсутність імперативних норм ст. 20 ГПК України щодо виключної належності вказаного спору, одним із учасників якого є фізична особа, за предметом цих правовідносин до господарської юрисдикції.

Доводи скаржника про те, що відповідач є власником спірного нерухомого майна, в яких здійснюється господарська діяльність, відхиляються колегією суддів як необгрунтовані. В даному випадку слід виходити не з того, що відповідач є власником нерухомого майна, а з того, що господарські відносини з відповідачем у позивача відсутні.

Як вказано вище, відповідно до ч.1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

При цьому, суд апеляційної інстанції роз`яснює позивачеві, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а також про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали Господарського суду Миколаївської області від 18.03.2024 року у справі №915/269/24.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 18.03.2024 року у справі №915/269/24 - залишити без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст.ст.287-288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 06.06.2024.

Головуючий суддя А.І. Ярош

судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська