СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року м. Харків Справа №922/2714/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.,

за участю представників:

від апелянта ОСОБА_1 адвокат Волошина Н.Л.,

від боржника ОСОБА_2 адвокат Камінська А.А.,

від кредитора ФОП Краснікова П.І. - ФОП Красніков П.І. особисто,

арбітражний керуючий Єрьоміна О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 (вх.№761Х від 20.03.2024) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 04.03.2024 у справі №922/2714/23 (м. Харків, суддя Прохоров С.А., повний текст ухвали складено 11.03.2024),

за заявою ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника (вх.№28751 від 23.10.2023), подану у справі

за заявою ОСОБА_2 ,

до ОСОБА_2 ,

про визнання неплатоспроможним, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Харківської області з заявою про відкриття провадження у справі про її неплатоспроможність відповідно до положень Кодексу України з процедур банкрутства.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 05.07.2023 у справі №922/2714/23 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; введено процедуру реструктуризації боргів боржника; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; ухвалено оприлюднити на офіційному веб-сайті оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 ; призначено керуючим реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_2 арбітражну керуючу Єрьоміну Ольгу Юріївну (свідоцтво №125 від 06.02.2013).

23.10.2023 до Господарського суду Харківської області надійшла заява ОСОБА_1 (вх.№28751) з грошовими вимогами до боржника ОСОБА_2 в розмірі 31 357 881,10 грн та судового збору в сумі 5 368,00 грн.

В обґрунтування цих вимог ОСОБА_1 вказує на отримання боржником коштів за договором позики від 01.02.2019 та зазначає, що ці вимоги підтверджені рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.07.2023 у справі №752/8912/19.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 04.03.2024 в задоволенні заяви ОСОБА_1 вх.№28751 від 23.10.2023 з грошовими вимогами до боржника ОСОБА_2 відмовлено. Вимоги ОСОБА_1 до боржника ОСОБА_2 в розмірі 31 357 881,10 грн основного боргу та 5 368,00 грн судового збору відхилено.

ОСОБА_1 з вказаною ухвалою суду першої інстанції не погодилася та звернулася до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Харківської області від 04.03.2024 по справі №922/2714/23 про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника ОСОБА_2 та відкрити апеляційне провадження; апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Господарського суду Харківської області від 04.03.2024 по справі №922/2714/23 про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника ОСОБА_2 скасувати; ухвалити у справі №922/2714/23 нову постанову, якою заяву ОСОБА_1 від 23.10.2023 з грошовими вимогами до боржника ОСОБА_2 задовольнити, визнати ОСОБА_1 кредитором у справі №922/2714/23 та включити її вимоги до боржника ОСОБА_2 в розмірі 31 287 424,00 (еквівалент 860 282,00 доларів США) основного боргу та 5 368,00 судового збору до 4 (четвертої) черги реєстру вимог кредиторів.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає наступне:

- суд першої інстанції помилково не врахував, що письмова форма Договору позики, внаслідок його реального характеру, є доказом не лише факту укладення договору, але і передачі грошової суми боржнику, а наявність оригіналу вказаного договору у ОСОБА_1 є належним та допустимим доказом невиконання боржником взятих на себе зобов`язань щодо повернення отриманих коштів;

- оригінали документів в судовому засіданні заявником не надавались з огляду на повномасштабне вторгнення та хворобу, що є поважними причинами неприбуття ОСОБА_1 в судове засідання;

- суд, відхиляючи посилання заявниці на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.07.2023 у справі №752/8912/19, з огляду на відсутність доказів набрання законної сили вказаним рішенням, залишив поза увагою той факт, що під час розгляду справи №752/8912/19 судом досліджувався оригінал Договору позики та надано оцінку висновку експертів за результатами проведення почеркознавчої експертизи належності підписів позичальників на договорі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх.№761Х від 20.03.2024) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 04.03.2024 у справі №922/2714/23 залишено без руху з підстав недоплати судового збору.

В строк, наданий судом, від апелянта надійшла заява (вх.№4385 від 27.03.2024) про усунення недоліків апеляційної скарги на виконання вимог ухвали суду від 25.03.2024. Зокрема, апелянтом надано докази доплати судового збору в установленому законом порядку та розмірі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (вх.№761Х від 20.03.2024) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 04.03.2024 у справі №922/2714/23.

Від ФОП Краснікова Павла Івановича надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№5401 від 17.04.2024), в якому просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Харківської області від 04.03.2024 у справі №922/2714/23 про відхилення вимог ОСОБА_1 до боржника ОСОБА_2 відмовити, а ухвалу суду від 04.03.2024 залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу кредитор - ФОП Красніков П.І. вважає висновки суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження грошових вимог до боржника правомірними та обґрунтованими. Також зазначає, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.07.2023 у справі №752/8912/19, станом не дату подання заяви з вимогами до боржника та винесення судом спірної ухвали, законної сили не набрало, та скасовано постановою Київського апеляційного суду від 26.02.2024, а тому посилання заявниці на вказане рішення є безпідставним. На думку кредитора, викладені в апеляційній скарзі пояснення та обґрунтування ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до фактичної незгоди з такими висновками, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження відповідної позиції.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№5403 від 17.04.2024), в якому просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 (вх.№761Х від 20.03.2024) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 04.03.2024 у справі №922/2714/23 відмовити.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу боржник ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції належним чином дослідивши всі надані письмові докази, дійшов вірного висновку щодо недоведеності виникнення між сторонами боргових правовідносин, які в подальшому стали результатом укладення договору позики, зокрема, що боржник та інша сторона фактично отримали кошти в якості позики до часу його складення та підписання. Боржник зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів джерел походження коштів заявницею ОСОБА_1 на підтвердження заявлених вимог. Крім того, боржник вказує, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.07.2023 у справі №752/8912/19, на яке посилається скаржник в обґрунтування свої вимог, скасовано постановою Київського апеляційного суду від 26.02.2024.

На електронну пошту суду від арбітражної керуючої Єрьоміної О.Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№5417ел.898 від 17.04.2024), в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх.№761Х від 20.03.2024) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 04.03.2024 у справі №922/2714/23 залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Харківської області від 04.03.2024 у справі №922/2714/23, якою в задоволенні заяви ОСОБА_1 вх.№28751 від 23.10.2023 з грошовими вимогами до боржника ОСОБА_2 відмовлено; вимоги ОСОБА_1 до боржника ОСОБА_2 в розмірі 31 357 881,10 грн основного боргу та 5 368,00 грн судового збору відхилено - залишити без змін.

Щодо поданого арбітражною керуючою відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вказує про наступне.

29.06.2023 Верховною Радою України прийнято Закон України №3200-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами» (далі - ЄСІТС, Закон №3200-IX). Цей Закон набрав чинності 21.07.2023.

Статтею 42 ГПК України передбачені права та обов`язки учасників справи, зокрема ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, а також виконувати процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Частинами 5 та 6 статті 42 ГПК України встановлено, що документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

За змістом розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3200-IX, зміни, що вносяться зазначеним Законом до ГПК України, вводяться в дію 18.10.2023, крім змін до підпунктів 17.3, 17.15 підпункту 17, підпункти 19.1, 19.2 підпункту 19 пункту 1 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, введення в дію яких відбулося одночасно з набранням Законом № 3200-IX чинності.

Згідно з новою редакцією статті 6 ГПК України, яка чинна з 18.10.2023 відповідно до Закону України № 3200-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами», суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Процесуальні наслідки, передбачені ГПК України у разі звернення до суду з документом особи, яка зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат (абзац 2 частини 6 статті ГПК України).

Реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі не позбавляє особу права на подання документів до суду в паперовій формі, проте саме в електронній формі особа, яка зареєструвала електронний кабінет в ЄСІТС може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, з використанням власного електронного підпису, якщо інше не передбачено Господарським процесуальним кодексом України.

Відповідно до пункту 7.52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.09.2023 у справі №204/2321/22 вимога про звернення до суду через підсистеми Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи є обов`язковою для осіб, визначених пунктом 10 Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему, та тих осіб, які добровільно зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Так, відповідно до пункту 10 Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему визначено, що адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи (це, зокрема, фізичні особи, у тому числі фізичні особи-підприємці) реєструють такі кабінети в добровільному порядку.

Таким чином, поданий арбітражною керуючою Єрьоміною О.Ю. відзив на апеляційну скаргу надісланий на електронну пошту суду, всупереч вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим залишається без розгляду.

Від представника ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення (вх.№5908 від 25.04.2024), в яких остання заперечує проти доводів, викладених учасниками справи у відзивах, та просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Господарського суду Харківської області від 04.03.2024 по справі №922/2714/23 про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника ОСОБА_2 скасувати; ухвалити у справі №922/2714/23 нову постанову, якою заяву ОСОБА_1 від 23.10.2023 з грошовими вимогами до боржника ОСОБА_2 задовольнити, визнати ОСОБА_1 кредитором у справі №922/2714/23 та включити її вимоги до боржника ОСОБА_2 в розмірі 31 287 424,00 (еквівалент 860 282,00 доларів США) основного боргу та 5 368,00 судового збору до 4 (четвертої) черги реєстру вимог кредиторів.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.05.2024 призначено апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх.№761Х від 20.03.2024) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 04.03.2024 у справі №922/2714/23 до розгляду на « 30» травня 2024 р. о 10:00 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.05.2024 задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Волошиної Н.Л. про її участь у судових засіданнях Східного апеляційного господарського суду з розгляду справи №922/2714/23 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів вказаного представника. Судове засідання у справі №922/2714/23, яке призначено на 30.05.2024 о 10:00 год та подальші судові засідання у даній справі ухвалено провести за участю представника ОСОБА_1 - адвоката Волошиної Н.Л. у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів вказаного представника.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 30.05.2024 представник ОСОБА_1 підтримала вимоги апеляційної скарги, просила її задовольнити. Представник боржника, кредитор та арбітражна керуюча проти вимог скарги заперечили, просили залишити її без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзивах на апеляційну скаргу доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Харківської області від 05.07.2023 у справі №922/2714/23 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; введено процедуру реструктуризації боргів боржника; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; ухвалено оприлюднити на офіційному веб-сайті оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 ; призначено керуючим реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_2 арбітражну керуючу Єрьоміну Ольгу Юріївну (свідоцтво №125 від 06.02.2013).

06.07.2023 здійснено офіційне оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 №70948.

23.10.2023 до Господарського суду Харківської області від ОСОБА_1 надійшла заява з грошовими вимогами до боржника ОСОБА_2 у розмірі 31 357 881,10 грн та судового збору в сумі 5 368,00 грн.

Вказані вимоги обґрунтовані отриманням боржником від ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики, укладеного 01.02.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Відповідно до умов зазначеного договору, копію якого додано до заяви, ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 860282 доларів США, що еквівалентно 23829811,40 гривень, а позичальники зобов`язались повернути зазначену позику до 10.02.2019 солідарно.

Також заявник зазначає, що вищезазначені грошові вимоги до боржника підтверджені рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.07.2023 у справі №752/8912/19, копію якого додано до заяви. Згідно з вказаним рішенням позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики від 01.01.2019 задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 860282 доларів США, що на момент звернення до суду еквівалентно 23829811 гривень 40 копійок, судовий збір в розмірі 9605 гривень.

Оскаржувана ухвала суду мотивована тим, що умови наданої копії договору позики від 01.02.2019 не містять положення та застереження про те, що боржник отримав визначену умовами такого договору суму грошових коштів; копія вказаного договору позики від 01.02.2019 не містить підпису заявниці ОСОБА_1 як сторони договору (позичальника); оригінал вказаного договору заявницею для огляду в судовому засідання суду не надано; будь-яких належних та допустимих доказів щодо документального підтвердження джерел походження коштів заявницею ОСОБА_1 на підтвердження заявлених вимог не надано, як і не надано інших додаткових доказів наявності між кредитором (позикодавцем) ОСОБА_1 та боржником (позичальником) ОСОБА_2 зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики. На думку суду, посилання заявниці на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.07.2023 року у справі №752/8912/19, згідно якого позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 860282 доларів США, що на момент звернення до суду еквівалентно 23829811 гривень 40 копійок, також не є підтвердженням грошових вимог з огляду на те, що відсутні докази, що вказане рішення як станом на час подання заяви ОСОБА_1 , так і на день прийняття ухвали, набрало законної сили. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника ОСОБА_2 .

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 113 КУзПБ передбачено, що провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУзПБ подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

Відповідно до статті 1 КУзПБ кредитор - це юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.

За змістом статті 1 КУзПБ грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.

Порядок звернення кредиторів із вимогами до боржника у справі про банкрутство юридичних осіб та порядок розгляду судом відповідних заяв регламентовані, зокрема, статтями 45, 46, 47 КУзПБ.

Відповідно до частини першої статті 45 КУзПБ конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Згідно частини третьої статті 45 КУзПБ заява кредитора має містити: найменування господарського суду, до якого подається заява; найменування боржника, його місцезнаходження, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); ім`я або найменування кредитора, його місцезнаходження або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); розмір вимог кредитора до боржника з окремим зазначенням суми неустойки (штрафу, пені); виклад обставин, що підтверджують вимоги до боржника, та їх обґрунтування; відомості про наявність заставного майна боржника, яке є забезпеченням вимог; перелік документів, що додаються до заяви. До заяви в обов`язковому порядку додаються докази сплати судового збору, докази надсилання копії заяви боржнику і розпоряднику майна, а також документи, що підтверджують грошові вимоги до боржника.

Частиною 4 статті 45 КУзПБ встановлено, що для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку. Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом.

Під час розгляду заявлених до боржника кредиторських вимог, у тому числі у справі про неплатоспроможність фізичної особи, суд в силу наведених вище норм має з`ясовувати правову природу таких вимог, надати правову оцінку доказам поданим заявником на підтвердження його вимог до боржника, аргументам та запереченням боржника чи інших кредиторів щодо задоволення таких вимог, перевірити дійсність заявлених вимог, з урахуванням чого встановити наявність підстав для їх визнання чи відхилення (повністю або частково).

У питанні порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство та ролі й обов`язків суду на цій стадії колегія суддів враховує усталені правові висновки Верховного Суду, що полягають у наступному:

- заявник сам визначає докази, які, на його думку, підтверджують заявлені вимоги; проте, обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює розгляд справи про банкрутство. Під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом; суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора (постанова Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №908/710/18);

- господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником. Заявлені до боржника грошові вимоги конкурсних кредиторів можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (постанова Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №908/710/18);

- на стадії звернення кредиторів з вимогами до боржника та розгляду зазначених вимог судом принципи змагальності та диспозитивності у справі про банкрутство проявляються у наданні заявником відповідних документів на підтвердження своїх кредиторських вимог та заперечень боржника та інших кредиторів проти них (постанова Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №910/21939/15);

- покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог. Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в даному випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (ст. 76 ГПК України), допустимості (ст. 77 ГПК України), достовірності (ст. 78 ГПК України) та вірогідності (ст. 79 ГПК України). Комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів (постанови Верховного Суду від 27.08.2020 у справі №911/2498/18, від 01.03.2023 у справі №902/221/22);

- розглядаючи кредиторські вимоги, суд в силу норм ст.ст. 45-47 КУзПБ має належним чином дослідити сукупність поданих заявником доказів (договори, накладні, акти, судові рішення, якими вирішено відповідний спір тощо), перевірити їх, надати оцінку наявним у них невідповідностям (за їх наявності), та аргументам, запереченням щодо цих вимог з урахуванням чого з`ясувати чи є відповідні докази підставою для виникнення у боржника грошового зобов`язання (постанова Верховного Суду від 21.10.2021 у справі №913/479/18, від 10.02.2020 у справі №909/146/19, від 27.02.2020 у справі №918/99/19, від 15.03.2023 у справі №904/10560/17);

- використання формального підходу при розгляді заяви з кредиторськими вимогами та визнання кредиторських вимог без надання правового аналізу поданій заяві з кредиторськими вимогами, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог створює загрозу визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника. Наведене порушує права кредиторів у справі про банкрутство з обґрунтованими грошовими вимогами. Для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами з застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення обґрунтованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанова Верховного Суду від 07.08.2019 у справі №922/1014/18).

- сутність підвищеного стандарту доказування у справах про банкрутство полягає, зокрема, в такому: перевірка обґрунтованості та розміру вимог кредиторів здійснюється судом незалежно від наявності розбіжностей щодо цих вимог між боржником та особами, які мають право заявляти відповідні заперечення, з одного боку, та кредитором, що заявив грошові вимоги до боржника, з іншого боку; при визнанні вимог кредиторів у справі про банкрутство слід виходити з того, що визнаними можуть бути лише вимоги, щодо яких подано достатні докази наявності та розміру заборгованості; під час розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство визнання боржником або арбітражним керуючим обставин, якими кредитор обґрунтовує свої вимоги (частина перша статті 75 ГПК України), саме по собі не звільняє іншу сторону від необхідності доведення таких обставин в загальному порядку (постанова Верховного Суду від 22.12.2022 у справі №910/14923/20).

Така судова практика є сталою при застосуванні статей 45-47 КУзПБ щодо порядку звернення кредиторів із заявами з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство та порядку розгляду цих заяв судом.

Так, в обґрунтування грошових вимог до боржника фізична особа-кредитор у своїй заяві посилалася на договір позики від 01.02.2019, укладений між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (позичальники), а також судове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11.07.2023 у справі №752/8912/19 про стягнення з позичальників на користь позикодавця 860 282,00 доларів США за вказаним договором позики.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц, що повністю відповідає усталеній правовій позиції, відображеній, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 18.03.2013 у справі №6-63цс13, а також у постановах Верховного Суду у справах №604/1038/16-ц, №707/2606/16-ц, №143/280/17, №559/2587/19, №464/5314/17, №319/1669/16, №524/4946/16, №604/1038/16.

Таким чином, згідно наведеної усталеної правової позиції боргова розписка підтверджує не лише факт укладення договору позики та погодження його умов між кредитором та боржником, а також вона засвідчує й безпосередньо факт отримання боржником від кредитора грошових коштів у певному розмірі або речей.

Втім, такий правовий висновок є застосовним у позовному провадженні, коли між кредитором та боржником за борговою розпискою існує відповідний спір, з метою вирішення якого сторона звертається із позовом до суду.

Натомість, у справах про неплатоспроможність існує певна відмінність у розгляді та визнанні господарським судом грошових вимог кредиторів до боржника, що виникли на підставі боргової розписки, від вирішення спору у позовному провадженні про стягнення заборгованості за борговою розпискою.

Зазначена відмінність, серед іншого, полягає у тому, що визнання господарським судом вимог певного кредитора породжує відповідні правові наслідки, що впливають на права інших кредиторів цього боржника у процедурі неплатоспроможності. При цьому, у вказаній категорії справ існує ризик обопільної недобросовісної поведінки певного кредитора та боржника щодо створення фіктивної (неіснуючої, штучної) заборгованості останнього за борговою розпискою задля збільшення кількості голосів цього кредитора на зборах кредиторів та можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності фізичної особи, зокрема й у питанні формування та реалізації ліквідаційної маси боржника, що, у кінцевому результаті, впливатиме на обсяг задоволених вимог.

Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01.03.2023 у справі №902/221/22.

Беручи до уваги зазначені мотиви, суд зазначає, що задля унеможливлення загрози визнання господарським судом фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, на кредитора-фізичну особу, як заявника грошових вимог на підставі боргової розписки, покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування у разі виникнення вмотивованих сумнівів сторін у справі про неплатоспроможність фізичної особи щодо обґрунтованості вимог такого кредитора.

За таких обставин, господарському суду під час розгляду заяви кредитора з відповідними грошовими вимогами до боржника варто керуватися не лише засадами, серед інших, належності (стаття 76 ГПК України) та допустимості (стаття 77 ГПК України) доказів, а й враховувати достатність (повноту та всебічність) поданих доказів як взаємозв`язок їх сукупності, що дозволяє суду зробити достовірний висновок про існування заборгованості за борговою розпискою.

Тож, у разі вмотивованих сумнівів інших кредиторів щодо реальності (дійсності) такої заборгованості, обґрунтування грошових вимог до боржника самим лише договором позики та/або борговою розпискою у справі про неплатоспроможність фізичної особи може бути недостатнім.

Необхідним, у такому випадку, може бути також документальне підтвердження джерел походження коштів, наданих фізичною особою-кредитором у позику фізичній особі-боржнику, подання інших додаткових доказів наявності між кредитором (позикодавцем) та боржником (позичальником) зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики.

У разі ж ненадання зазначеним кредитором сукупності необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема щодо підтвердження реальності грошового зобов`язання, господарський суд відмовляє у визнанні таких вимог у справі про неплатоспроможність фізичної особи.

При цьому, визначена приписами статті 204 ЦК України презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину не спростовує відповідного обов`язку заявника-кредитора, вимоги якого підтверджені борговою розпискою, надати сукупність усіх необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема й зазначені вище докази джерел походження наданих у позику коштів.

Тобто, не досліджуючи дійсність відповідного правочину, що виходить за межі предмета розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника, господарський суд у справі про неплатоспроможність фізичної особи, вирішуючи питання про належне документальне підтвердження кредиторських вимог за борговою розпискою, може надати правову оцінку реальності (дійсності) таких зобов`язань на підставі інших доказів, що підтверджують/спростовують фінансову спроможність цього кредитора щодо надання відповідної позики.

Такі висновки викладені у постанові Судової палати з розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.03.2023 у справі №902/221/22.

Як вбачається з матеріалів справи, заявником на підтвердження кредиторських вимог додано до заяви копію Договору позики від 01.02.2019 (далі Договір) між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (позичальники).

Відповідно до умов пункту 1 Договору позикодавець передає у власність позичальникам гроші в сумі 860282 дол. США, що еквівалентно 23829811,11 грн, а позичальники зобов`язуються повернути позикодавцеві таку ж суму грошей до 10.02.2019 солідарно. Повернення боргу повинно бути здійснено у м. Києві по вулиці Антоновича в ресторані Марлин, що в ТРЦ Ocean Plaza, у грошовій формі долар США не пізніше терміну, що встановлений в п.1 цього договору (п.2 Договору).

Боржник ОСОБА_2 заперечує проти фактичної передачі грошових коштів ОСОБА_1 та зазначає про відсутність між сторонами будь-яких цивільних правовідносин.

Із аналізу змісту Договору не вбачається положень про те, що його підписанням боржник підтверджує факт отримання грошових коштів.

Апелянт стверджує, що сама по собі письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Колегія суддів зазначає, що такі доводи не узгоджуються із вищенаведеними законодавчими положеннями, що регулюють правовідносини, які виникають з договору позики. Так, договір позики є укладеним саме з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. А тому письмова форма договору без дослідження його умов, зокрема, в частині передачі грошових коштів, які є предметом кредиторських вимог, не свідчить про фактичне отримання таких коштів боржником.

Посилання скаржника на семантико-синтаксичну властивість вживаних у пункті 1 Договору дієслів, а саме те, що позичальник «передає», а позичальники «зобов`язуються повернути», не може оцінюватися судом як доказ передачі грошових коштів. Так, з формулювань положень договору не вбачається можливим встановити обставину, що разом з підписанням договору позики позикодавці отримали визначену грошову суму.

З аналогічних підстав, колегією суддів відхиляються доводи апелянта про те, що підтвердженням факту передачі коштів є визначення у договорі еквіваленту грошових коштів за курсом НБУ саме станом на 01.02.2019.

Відповідно до пункту 5 Договору цей договір складений в одному примірнику, який зберігається у позикодавця до повного повернення боргу позичальником. Після повернення боргу позикодавець зобов`язаний передати цей договір позичальникам із відміткою про одержання грошей.

Як вбачається з матеріалів справи, до заяви з грошовими вимогами додано копію договору позики, який не підписаний позикодавцем ОСОБА_1 . Суд першої інстанції, з огляду на заперечення боржника щодо отримання коштів від заявника, неодноразово зобов`язував ОСОБА_1 надати оригінали документів, зокрема, договору позики для огляду в судовому засіданні. Проте, оригінал Договору позики від 01.02.2019, на якому ґрунтуються грошові вимоги до боржника, до суду надано не було.

Водночас, зазначена в апеляційній скарзі позиція ОСОБА_1 ґрунтується, зокрема, на тому, що наявність у ОСОБА_1 оригіналу Договору позики від 01.02.2019 є належним та допустимим доказом невиконання боржником взятих на себе зобов`язань щодо повернення отриманих коштів. Колегія суддів зазначає, що оскільки заявником до суду не надано витребуваний оригінал договору позики для його дослідження судом, доводи скаржника в цій частині є безпідставними.

При цьому, посилання апелянта на неможливість прибуття заявника до судових засідань суду першої інстанції, зокрема через обставини пов`язанні з воєнним станом та хворобою, не підтверджує факт наявності оригіналу договору позики у ОСОБА_1 , його відповідності наданій копії та не свідчить про наявність підстав для визнання грошових вимог до боржника.

Стосовно твердження скаржника про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що під час розгляду справи №752/8912/19 судом досліджувався оригінал Договору позики та надано оцінку висновку експертів за результатами проведення почеркознавчої експертизи належності підписів позичальників на договорі, колегія суддів вказує про наступне.

ОСОБА_1 у поданій до суду заяві в обґрунтування наявності та доведеності грошових вимог до боржника посилалася також на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.07.2023 року у справі №752/8912/19, згідно якого позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 860282 доларів США, що на момент звернення до суду було еквівалентно 23829811 гривень 40 копійок.

З матеріалів справи вбачається, що до заяви ОСОБА_1 додано копію вказаного рішення без відмітки про набрання законної сили.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Київського апеляційного суду від 26.02.2024 рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 11.07.2023 у справі №752/8912/19, на яке посилається заявник, скасовано.

Тобто, станом як на момент подання заяви з грошовими вимогами до боржника, так і на момент винесення оскаржуваної ухвали суду, рішення від 11.07.2023 у справі №752/8912/19 не набрало законної сили.

З урахуванням вказаних вище обставин, у суду відсутні підстави для врахування як висновків суду, викладених у зазначеному рішенні так і встановлених у ньому обставин справи, зокрема щодо дослідження оригіналу договору позики чи підтвердження дійсності підписів позичальників. А тому доводи скаржника в цій частині є безпідставними та необґрунтованими.

Посилання скаржника на те, що Київський апеляційний суд скасував рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11.07.2023 у справі №752/8912/19, не досліджуючи відповідність оскаржуваного рішення фактичним обставинам справи, а з підстав порушення судом першої інстанції підсудності розгляду справи, не впливає на висновок про неможливість врахування при розгляді грошових вимог скасованого судового рішення.

Та обставина, що постанова апеляційного суду у справі №752/8912/19 оскаржена до Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду, не змінює вищевказаних висновків колегії суддів, оскільки відповідно до статті 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Таким чином, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.07.2023 у справі №752/8912/19 не підтверджує обґрунтованості грошових вимог ОСОБА_1 до боржника.

При цьому, заявницею не надано, будь-яких належних та допустимих доказів щодо документального підтвердження джерел походження наданих у позику коштів чи пояснень з вказаного питання, як і не надано інших додаткових доказів наявності між кредитором (позикодавцем) ОСОБА_1 та боржником (позичальником) ОСОБА_2 зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики.

Посилання скаржника на презумпцію правомірності правочину спростовується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.03.2023 у справі №902/221/22, відповідно до якої визначена приписами ст. 204 ЦК України презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину не спростовує відповідного обов`язку заявника-кредитора, вимоги якого підтверджені борговою розпискою, надати сукупність усіх необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема й докази джерел походження наданих у позику коштів.

Отже, з огляду на фактичні обставини справи, дослідивши подані на підтвердження грошових вимог до боржника докази, враховуючи засади їх належності, допустимості, достатності (повноти та всебічності) у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання грошових вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з їх недоведеністю, про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом всупереч приписів статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України не надано належних та допустимих доказів у підтвердження своєї позиції у справі.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті судом першої інстанції оскаржуваної ухвали, не знайшли свого підтвердження, а тому суд залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даному випадку суд апеляційної інстанції вважає, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

Ураховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені апелянтом, у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 введено в Україні воєнний стан, який продовжено до 11.08.2024 (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 08.05.2024 №3684-IX).

Відповідно до ст.26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

З огляду на поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого статтею 273 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 04.03.2024 у справі №922/2714/23 за заявою ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника (вх.№28751 від 23.10.2023) залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10.06.2024.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук