ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/6595/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Картере В.І. - головуючий, Огороднік К.М., Пєсков В.Г.,

за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,

представників учасників справи:

позивача - Рознін В.А.,

відповідача-1 - Норець В.М.,

відповідача-2 - Пальчик В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної казначейської служби України

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2024 (колегія суддів у складі: Сітайло Л.Г. - головуючий, Буравльов С.І., Шапран В.В.)

у справі №910/6595/23

за позовом Компанії "BIO COSMETICS UA LTD"

до 1) Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, 2) Державної казначейської служби України

про стягнення 112484979,55 грн,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позовних вимог

1. У квітні 2023 року Компанія "BIO COSMETICS UA LTD" (далі - Компанія) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до: 1) Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі - ДПС), 2) Державної казначейської служби України (далі - Казначейство) про стягнення з Державного бюджету України через Казначейство грошових коштів у розмірі 112484979,55 грн, з яких: 93693161,83 грн - інфляційні втрати та 18791817,72 грн - 3% річних, в рахунок відшкодування шкоди, завданої Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби, правонаступником якого є - Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків.

2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Господарського суду міста Києва від 25.08.2020 у справі №910/17195/16, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2021, стягнуто з Державного бюджету України через Казначейство на користь Компанії грошові кошти в розмірі 85272000,00 грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби. На виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва було видано наказ, який фактично виконано у 2023 році. У зв`язку з викладеним позивач заявив до стягнення 3% річних та інфляційних втрат через невчасне виконання Казначейством рішення суду.

3. Казначейство подало до господарського суду заяву про застосування позовної давності.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

4. Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.05.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 у справі №910/17195/16, стягнуто з Державного бюджету України через Казначейство на користь Компанії грошові кошти в розмірі 85272000,00 грн, в рахунок відшкодування шкоди, завданої Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби.

5. У справі №910/17195/16 встановлено такі обставини:

- 13.11.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Каптур" (продавець) та Компанією (покупець) укладено контракт №FS/102, за умовами якого продавець зобов`язався поставити покупцю товар, а покупець його оплатити (сировину тваринну для косметичної промисловості). Ціна та обсяг поставки товару визначається за погодженими сторонами специфікаціями, які є невід`ємною частиною контракту. Відповідно до специфікації №3 від 12.12.2014 до контракту продавець зобов`язався поставити сировину тваринну для косметичної промисловості (сперма биків) у кількості 836000 гранул заморожених загальною вартістю 85272000,00 грн. Поставка здійснюється на умовах СРТ (Грузія, м. Поті) відповідно до умов ІНКОТЕРМС-2010;

- позивач здійснив часткову оплату за товар міжнародними переведеннями від 30.04.2015 №19 на суму 9974760,00 грн, від 06.05.2015 №20 на суму 5297240,00 грн, від 06.05.2015 №21 на суму 35049200,00 грн та від 13.05.2015 №22 на суму 34950800,00 грн, що разом складає заявлену позивачем вимогу про солідарне стягнення шкоди, завданої втратою товару - сировини тваринної у сумі 85272000,00 грн;

- 13.02.2015 Миколаївською митницею оформлено вантажно-митну декларацію ЕК10АА №504060000/2015/000635 на вантаж: сировина тваринна для косметичної промисловості ТУУ 01.4-38752105.001:2014 (сперма биків) в кількості 836000 шт. гранул в контейнерах (сосудах Дьюара) з рідким азотом, на загальну суму 85272000,00 грн (автомобіль LLS078/DF142В);

- у зв`язку з розслідуванням кримінального провадження щодо СП ТОВ "Оптима Фарм ЛТД" 26.02.2015 на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 24.02.2015 №760/3766/15-к старшим слідчим з ОВС СУФР міжрегіонального ГУ ДФС ЦО з ОВС в присутності водія автомобіля №LLS078/DF142В проведено обшук автомобіля, в ході якого вилучено 11 сосудів з переміщуваними товарами №№25, 58, 22, 59, 51, 08, 23, 26, 30, 31, 23, оформленими Миколаївською митницею за МД від 13.02.2015 №504060000/2015/000635. Вказане підтверджується листом Одеської митниці ДФС України від 20.03.2015 №767/10/15-70-62, протоколом обшуку від 26.02.2015 та не заперечується представниками сторін;

- ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 02.03.2015 у справі №760/4174/15-к накладено арешт на тваринну сировину для косметичної промисловості, а саме сосуди №№25, 58, 22, 59, 51, 08, 23, 26, 30, 31, 23;

- постановою слідчого першого відділу кримінальних розслідувань СУФР ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві від 16.04.2015 кримінальне провадження №0000040 від 13.02.2014 закрито у зв`язку з встановленням відсутності складу кримінального правопорушення;

- ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.05.2015 скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 02.03.2015 на майно позивача - сировину тваринну для косметичної промисловості, яке є речовими доказами, а саме сосуди Дьюара №№25, 58, 22, 59, 51, 08, 23, 26, 30, 31, 23;

- позивач звертався до СДПІ з ОВП у м. Одеса з заявою про повернення вилученого майна, проте листами від 09.06.2015 та від 24.06.2015 надано відповіді, що працівниками ОУ СДПІ з ОВП у м. Одеса товар не вилучався та на зберігання не передавався;

- позивач також звертався з відповідними листами на адреси старшого слідчого з ОВС СУ ФР МГУ ДФС ЦО з ОВП та слідчого першого відділу кримінальних розслідувань СУФР ДПІ у Шевченківському районі м. Києва Левченка В.В. та СДПІ з ОВП у м. Одесі, однак листи-відповіді в матеріалах справи №910/17195/16 відсутні;

- в порушення Порядку №1104 та Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду від 27.08.2010, відповідачі не забезпечили передання для зберігання товару (об`єкта біологічного походження, який потребує спеціальних умов зберігання) до спеціалізованої державної установи, що здійснює судово-експертну діяльність. Враховуючі специфіку товару, не передання його на зберігання до спеціалізованої експертної установи, та нездійснення відповідачами дозаправки сосудів Дьюара рідким азотом з 26.02.2015 - знаходження властивостей та якості товару у первісному стані є неможливим з весни 2015 року, що означає повне псування та втрату товару;

- судом у справі №910/17195/16 визнано встановленою обставину, що сировину тваринну для косметичної промисловості ТУ У 01.4-38752105.001:2014 (сперма биків) в кількості 836000 шт. гранул по 0,2 мл в кріобіологічних сосудах (сосудах Дьюара) моделі "Х-40СКП" №№25, 58, 22, 59, 51, 08, 23, 26, 30, 31, 23 було втрачено відповідачами;

- матеріали справи №910/17195/16 не містять доказів повернення вилученого майна позивачу, що є порушенням ст. 169 Кримінального процесуального кодексу України та така неправомірна поведінка відповідача-1 призвела до завдання позивачу збитків у вигляді вартості неповернутого майна;

- суд у справі №910/17195/16 дійшов висновку, що позивачем правомірно визначено розмір майнової шкоди, як вартість вилученого майна у розмірі 85272000,00 грн.

6. 23.03.2021 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2020 у справі №910/17195/16 видано наказ.

7. 26.03.2021 позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби у місті Києві з заявою, в якій просив прийняти до виконання наказ про примусове виконання рішення у справі №910/17195/16 про стягнення з Державного бюджету України через Казначейство на користь Компанії грошових коштів в розмірі 85272000,00 грн.

8. Листом від 20.04.2021 Головне управління Державної казначейської служби у м. Києві повідомило позивача про направлення оригіналу наказу Господарського суду міста Києва від 23.03.2021 у справі №910/17195/16 для виконання до Державної казначейської служби України.

9. Починаючи з 26.04.2021 вказаний наказ обліковувався на виконанні в Казначействі.

10. Позивач вказує, що Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби заборгованість не сплачував взагалі, а Казначейство почало виконувати наказ лише 04.07.2022 та остаточно виконало його 01.02.2023 (дата останнього платежу).

11. Звертаючись до господарського суду з позовом, позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України через Казначейство на користь позивача 93693161,83 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 12.05.2015 до 01.02.2023, та 18791817,72 грн 3% процентів річних, нарахованих за період з 12.05.2015 до 01.02.2023, в рахунок відшкодування шкоди, завданої Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби, правонаступником якого є Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що з моменту скасування ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.05.2015 арешту накладеного на майно позивача та не здійснення негайного повернення такого майна (товару) обов`язок відповідача-1 з повернення арештованого товару, починаючи з 12.05.2015 перетворився у грошове зобов`язання з відшкодування його вартості у сумі 85272000,00 грн.

Стислий виклад рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

12. Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.10.2023 у задоволенні позову відмовлено.

13. Відмовляючи у задоволенні позову, господарський суд першої інстанції зазначив, що позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог не посилається на приписи Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (далі - Закон про гарантії), оскільки в рамках цієї справи ним стягуються інфляційні втрати та 3% річних за невідшкодування шкоди Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби, завданої втратою майна, а не за несвоєчасне виконання рішення суду від 25.08.2020 у справі №910/17195/16, у зв`язку з чим у господарського суду відсутні правові підстави для стягнення з Державного бюджету України через Казначейство на користь позивача грошових коштів у розмірі 112484979,55 грн, з яких 93693161,83 грн інфляційних втрат та 18791817,72 грн 3% річних за період з 12.05.2015 по 01.02.2023, в рахунок відшкодування шкоди, завданої Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби, правонаступником якого є ДПС.

14. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог по суті, господарський суд першої інстанцій дійшов висновку, що позовна давність не підлягає застосуванню до цих правовідносин сторін.

15. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2024 (з урахуванням ухвали про виправлення описок від 05.03.2024) рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2023 скасовано. Ухвалено нове рішення. Позов Компанії до Казначейства задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Казначейство на користь Компанії 20831763,02 грн інфляційних втрат, 2939680,89 грн 3% річних, а також 356571,66 грн судового збору. Стягнуто з Державного бюджету України через Казначейство на користь Компанії 534857,49 грн судового збору за подання апеляційної скарги. Відмовлено у задоволенні позову Компанії до ДПС.

16. Частково задовольняючи позовні вимоги до Казначейства, господарський суд апеляційної інстанції виходив з того, що у позивача виникло право на отримання компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу на підставі ст. 5 Закону про гарантії та з урахуванням вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

17. Господарський суд апеляційної інстанції здійснив перерахунок 3% річних та інфляційних втрат з суми 85272000,00 грн за період з 27.07.2021 до 31.01.2023. За цим перерахунком розмір 3% річних склав 2939680,89 грн та розмір інфляційних втрат склав 20831763,02 грн.

Стислий виклад вимог касаційних скарг та узагальнення доводів скаржників

18. Казначейство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій з урахуванням поданих змін до касаційної скарги) просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з мотивів відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 та від 09.11.2023 у справі №420/2411/19; скасувати постанову господарського суду апеляційної інстанції в частині задоволення вимог позивача про стягнення з Державного бюджету України через Казначейство 2939680,89 грн 3% річних та 20831763,02 грн інфляційних втрат; а також щодо розподілу судових витрат (судового збору за подання позову та апеляційної скарги); у цій частині відмовити у задоволенні апеляційної скарги Компанії, зокрема, із урахуванням мотивів, викладених у касаційній скарзі. В іншій частині постанову господарського суду апеляційної інстанції залишити в силі.

19. Казначейство як підставу касаційного оскарження судових рішень у справі зазначає обставини, передбачені п. 2 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

20. Так, скаржник зазначає, що оскаржуване судове рішення є незаконним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права і вказує про необхідність відступлення від висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 та від 09.11.2023 у справі №420/2411/19 щодо застосування ч. 4 ст. 3 та ч. 1 ст. 5 Закону про гарантії, ч. 2 ст. 625, ст. 1176 ЦК України, ст. 65 Конституції України та Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі - Закон про відшкодування шкоди).

21. На думку скаржника, є помилковим висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що дія приписів ч. 4 ст. 3 та ч. 1 ст. 5 Закону про гарантії поширюється на правовідносини щодо виконання судового рішення про стягнення коштів з Державного бюджету України (зокрема, відшкодування шкоди Державою), оскільки він зроблений без застосування приписів ч. 2 ст. 19 і ч. 2 ст. 6 Конституції України у системному зв`язку із вимогами п. 3 ч. 1 ст. 85, ч. 2 ст. 129-1 Конституції України, а також ст. 56 Конституції України.

22. Скаржник вважає, що відповідальність Держави та її органів - це різні (нетотожні) правові поняття та окремі інститути права. Казначейство зауважує, що Закон про гарантії є застосовним до правовідносин (випадків) виконання судових рішень винятково про стягнення коштів зі створених Державою юридичних осіб (зокрема, державних органів), однак не про стягнення коштів (у тому числі, шкоди) з Держави Україна. Казначейство просить Верховний Суд звернути увагу на тому, що ні ст. 56 Конституції України, ні ст.ст. 1173, 1174, 1176 ЦК України, ні приписи Закону про порядок відшкодування шкоди не регламентують механізму виконання судових рішень, ухвалених на підставі цих норм.

23. Додатково скаржник зауважує, що ні Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (далі - Порядок №845), ні Бюджетний кодексу України (далі - БК України), ні Закон про порядок відшкодування шкоди не встановлюють для Казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

24. Скаржник зазначає про помилковість висновку Великої палати Верховного Суду, що виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою з пропущенням строку, визначеного Законом про гарантії, є підставою для стягнення з Держави коштів у вигляді 3% річних та інфляційних втрат за період прострочення згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки Велика Палата Верховного Суду не надала оцінку спірних правовідносин не лише з точки зору приписів ч. 2 ст. 19 і ч. 2 ст. 6 Конституції України, однак і з перспективи ч. 2 ст. 95 Конституції України у системному зв`язку із вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 1 та ч. 2 ст. 625 ЦК України.

25. На думку скаржника, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання, тоді як якщо держава протягом трьох місяців не виконає судове рішення, вона гарантує сплату стягувачу лише компенсації в розмірі 3% річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Натомість ні Закон про гарантії, ні Порядок №845, ні будь-який інших акт законодавства не передбачають правових підстав для нарахування та стягнення інфляції за "порушення" строку на перерахування будь-якого виду коштів.

26. Казначейство стверджує, що передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань і компенсації в розмірі 3% річних не може виникати внаслідок виконання Казначейством рішення про стягнення шкоди з Держави.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

27. Компанія подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні клопотання про передачу справи на Велику Палату Верховного Суду; відмовити в задоволенні вимог касаційної скарги та залишити в силі постанову суду апеляційної інстанції.

28. У відзиві зазначено, що позивач повністю погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, зробленими в оскаржуваній постанові про те, що стягнення на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання рішення суду слід нараховувати не з дати набрання чинності рішенням суду першої інстанції, а з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу Державної казначейської служби України виконавчого документа (ч. 4 ст. 3 Закону про гарантії) і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

29. Крім того, позивач вважає, що скаржником у касаційній скарзі не зазначено, в чому саме полягає необхідність у зміні або уточненні висновку Великої Палати Верховного Суду та якого саме висновку.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

30. Предметом касаційного перегляду у цій справі є постанова господарського сулу апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України через Казначейство на користь позивача 3% річних на інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України у зв`язку з простроченням виконання боржником (зокрема, державою) підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання в порядку, визначеному Законом про гарантії.

31. В касаційній скарзі відповідач заперечує проти висновку господарського суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог, вважає, що господарські суди неправильно застосували до правовідносин сторін положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, вимоги Закону про гарантії, БК України, Конституції України та вважає за необхідне відступити від висновків Великої Палати Верховного Суду з цього питання.

32. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги, перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд, враховуючи приписи ст. 300 ГПК України та на підставі встановлених господарськими судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, зазначає таке.

33. Відповідно до ч. 3 ст. 11, ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

34. Згідно з наведеним у ст. 509 ЦК України визначенням, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

35. Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника щодо кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати від боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу ч. 2 та ч. 3 ст. 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

36. Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань наведені в ст. 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

37. За змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

38. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

39. Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання встановлює Закон про гарантії.

40. Відповідно до ст. 2 названого Закону держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

41. Стаття 3 Закону про гарантії визначає особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу. В частині четвертій названої статті передбачено, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

42. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону про гарантії у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

43. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2023 у справі №420/2411/19 (від якої скаржник просить відійти), зазначила, що ЦК України, прийнятий 16.01.2003, набрав чинності 01.01.2004, тоді як Закон про гарантії був прийнятий 05.06.2012 та набрав чинності 01.01.2013.

44. Стаття 625 ЦК України діє у незмінній редакції з часу набрання чинності цим Кодексом. Так само незмінним залишається припис ч. 1 ст. 5 Закону про гарантії, який не встановлює іншого, ніж у ч. 2 ст. 625 ЦК України, розміру процентів.

45. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є ЦК України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проєкт закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проєкт закону про внесення змін до ЦК України. Поданий законопроєкт розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проєктом закону про внесення змін до ЦК України.

46. Оскільки парламент прийняв Закон про гарантії після прийняття ЦК України, то його приписи не мають суперечити приписам зазначеного Кодексу. Прийняття законів, які регулюють однопредметні цивільні відносини інакше, ніж ЦК України, можливе тільки з одночасним внесенням змін до цього Кодексу (аналогічного підходу дотримався Конституційний Суд України у Рішенні від 13.03.2012 №5-рп/2012 (абзац 7 пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини)). Якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи ЦК України (відповідні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №334/3161/17, від 18.01.2022 у справі №910/17048/17, від 29.06.2022 у справі №477/874/19).

47. Велика Палата Верховного Суду вже зазначала про те, що ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц).

48. У постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, згідно з яким положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

49. Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 (від висновків якої скаржник просить відійти)).

50. За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) виконання остаточного судового рішення, яким вирішений спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру, є частиною "права на суд" (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece, § 40, 45, заява № 18357/91) від 19.03.1997,"Бурдов проти Росії" (Burdov v. Russia, § 34, 37, заява №59498/00) від 07.05.2002). З погляду застосування гарантій права на належне виконання державою судового рішення, за яким вона є боржником, не має жодного значення, якими - приватними чи публічними - є у національній правовій системі відносини з виконання державою такого рішення.

51. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції). Це право гарантоване і для тих випадків, коли право на справедливий судовий розгляд порушене невчасним виконанням судового рішення, зокрема через відсутність коштів (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Бурдов проти Росії (№2)" (Burdov v. Russia (№ 2), § 96, 97, 99, 117, заява №33509/04) від 15.01.2009).

52. 15.10.2009 ЄСПЛ ухвалив пілотне рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine, заява №40450/04). Воно набуло статусу остаточного 15.01.2010. У цьому рішенні ЄСПЛ визнав порушення Україною її зобов`язань за Конвенцією через систематичне невиконання державою рішень національних судів (п. 1 ст. 6 Конвенції, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції) і відсутність у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту від такого невиконання (ст. 13 Конвенції) (§ 2, 3 резолютивної частини рішення). ЄСПЛ зазначив, що ці порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає у систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту (§ 4 резолютивної частини рішення). Тому ЄСПЛ вказав, що Україна повинна невідкладно запровадити ефективний засіб юридичного захисту або комплекс таких засобів юридичного захисту, спроможних забезпечити адекватне та достатнє відшкодування за невиконання або затримки у виконанні рішень національних судів відповідно до принципів, встановлених практикою ЄСПЛ (§ 5 резолютивної частини рішення).

53. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (п. 31) відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України "Про виконавче провадження" і до них не можна застосовувати приписи про цивільно правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України)), а також від 02.03.2016 у справі №6-2491цс15 про те, що ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 цього Кодексу не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (п. 45 постанови).

54. Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України.

55. Розглядаючи справу №910/6595/23, господарський суд апеляційної інстанції правильно врахував, що Закон про гарантії не обмежує поширення дії ст. 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у ст. 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами (аналогічні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21).

56. Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком господарського суду апеляційної інстанції про те, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних підлягають застосуванню до спірних правовідносин та відхиляє як безпідставні протилежні аргументи касаційної скарги.

57. Перевіряючи правильність визначення судами періоду нарахування інфляційних втрат та 3% річних, Верховний Суд враховує таке.

58. Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону про гарантії стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

59. У разі якщо стягувач подав не всі необхідні для перерахування коштів документи та відомості, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти днів з дня надходження заяви повідомляє в установленому порядку про це стягувача. У разі неподання стягувачем документів та відомостей у місячний строк з дня отримання ним повідомлення центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, повертає заяву стягувачу. Стягувач має право повторно звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання рішення суду у визначені частиною другою цієї статті строки, перебіг яких починається з дня отримання стягувачем повідомлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (ч. 3 ст. 3 Закону про гарантії).

60. В ч. 4 ст. 3 Закону про гарантії передбачено, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

61. Подібні положення містить ч. 6 ст. 4 вищезгаданого Закону, згідно з якою перерахування коштів за рішенням суду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у тримісячний строк з дня надходження документів та відомостей, необхідних для цього, з одночасним направленням повідомлення про виплату коштів державному виконавцю, державному підприємству або юридичній особі.

62. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц зробила висновок про те, що період прострочення держави з виконання рішення суду про стягнення коштів із Державного бюджету України слід рахувати з дня пред`явлення виконавчого документа до виконання.

63. Проте у постанові від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 Велика Палата Верховного Суду відступила від наведеного висновку щодо обчислення початку періоду прострочення держави з виконання рішення суду про стягнення коштів із Державного бюджету України та зазначила про те, що з огляду на припис ч. 4 ст. 3 Закону про гарантії прострочення держави-боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: 1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; 2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема, державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

64. Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (зокрема, неподання ним упродовж тривалого часу виконавчого документа до органу ДКС України задля отримання можливості додатково стягнути з держави 3% річних та інфляційні втрати через штучне збільшення періоду прострочення).

65. У свою чергу наведене системне тлумачення ч. 2 ст. 625 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5 Закону про гарантії сприятиме дисциплінуванню поведінки стягувача під час пред`явлення ним виконавчого документа в порядку визначеному вказаним Законом, виданого на виконання судового рішення про стягнення коштів з держави, адже за такого підходу до визначення моменту прострочення держави у спірних правовідносинах стягувач буде обізнаним, що умовою нарахування 3% річних та інфляційних втрат є неперерахування державою стягувачу протягом визначеного ч. 4 ст. 3 Закону про гарантії строку коштів за наслідком його звернення із заявою про виконання рішення суду, тоді як час, який передує завершенню цього строку, не входить до періоду прострочення виконання державою рішення суду за який може бути заявлені стягувачем відповідні нарахування.

66. Отже, в разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) ст. 625 ЦК України та ч. 1 ст. 5 Закону про гарантії установлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3% річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. До того ж застосування наведеного механізму стимулюватиме виконання державою судових рішень про стягнення з неї коштів межах визначеного ч. 4 ст. 3 Закону про гарантії строку, оскільки у протилежному разі - прострочення виконання рішення суду є підставою для нарахування та стягнення з держави 3% річних та інфляційних втрат.

67. Зважаючи на вищевикладене, позивач у цій справі вправі був заявити до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання судового рішення з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

68. Протилежні аргументи касаційної скарги про те, що до правовідносини сторін не підпадають під дію ч. 2 ст. 625 ЦК України та під дію ч. 4 ст. 3 та ч. 1 ст. 5 Закону про гарантії є безпідставними та відхиляються Верховним Судом.

69. Верховний Суд також вважає помилковими твердження скаржника про те, що ні Закон про гарантії, ні Порядок №845, ні будь-який інших акт законодавства не передбачають правових підстав для нарахування та стягнення інфляції за "порушення" строку на перерахування будь-якого виду коштів.

70. Отже, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення з Казначейства на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

71. Оскільки датою отримання наказу Казначейством є 26.04.2021, господарський суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що тримісячний строк на виконання відповідачем наказу спливав 26.07.2021.

72. Однак Казначейство почало виконувати наказ 04.07.2022 та остаточно виконало його 01.02.2023. Тобто, наказ у справі №910/17195/16 виконаний Казначейством у період, що перевищує встановлений законодавством 3-місячний строк від пред`явлення виконавчого документа до виконання.

73. Перевіряючи здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за період з 12.05.2015 до 01.02.2023, господарський суд апеляційної інстанцій встановив, що позивач неправильно визначив період прострочення Казначейства.

74. Здійснивши власний розрахунок заявлених позовних вимог, господарський суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 2939680,89 грн та інфляційні втрати у розмірі 20831763,02 грн за період з 27.07.2021 до 31.01.2023.

75. Щодо посилання скаржника у касаційній скарзі на пов`язаність виконання судових рішень із наявністю бюджетних асигнувань Верховний Суд зазначає, що відсутність коштів у державних органів не є підставою для невиконання грошового зобов`язання, оскільки Конституцією України передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Невиконання судового рішення на користь заявника впродовж тривалого часу є порушенням його прав на справедливий судовий розгляд, закріплений в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

76. У касаційній скарзі скаржник оскаржує постанову у цій справі з підстави, передбаченої у п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України. Скаржник зазначає про наявність підстав для відступлення Верховним Судом під час розгляду цієї справи від висновку, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 та від 09.11.2023 у справі №420/2411/19 щодо застосування ч. 4 ст. 3 та ч. 1 ст. 5 Закону про гарантії, ч. 2 ст. 625, ст. 1176 ЦК України, ст. 65 Конституції України та Закону про відшкодування шкоди.

77. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

78. Верховний Суд звертає увагу, що підставою касаційного оскарження судових рішень є обґрунтована необхідність відступлення від висновку саме щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постанові Верховного Суду, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

79. З огляду на зміст наведених вимог процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити належне обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.

80. Верховний Суд вважає за необхідне зауважити, що Великою Палатою Верховного Суду вже неодноразово розглядалося питання щодо застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України та Закону про гарантії до подібних правовідносин сторін.

81. У цьому зв`язку, Верховний Суд зазначає, що принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

82. У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v.United Kingdom) ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

83. Верховний Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

84. Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (такий висновок сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16 (пункти 43-45), від 05.12.2018 у справах №757/1660/17-ц (пункти 43-44) і №818/1688/16 (пункти 44-45), від 15.05.2019 у справі №227/1506/18 (пункт 54), від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц (пункти 44- 45), від 21.08.2019 у справі №2-836/11 (пункт 24), від 26.05.2020 у справі №638/13683/15-ц (пункт 23), від 23.06.2020 у справі №179/1043/16-ц (пункт 48), від 30.06.2020 у справах №264/5957/17 (пункт 41) і №727/2878/19 (пункт 39), від 07.07.2020 у справі №712/8916/17 (пункт 35), від 09.09.2020 у справі №260/91/19 (пункти 58- 59), від 29.09.2020 у справі №712/5476/19 (пункт 40), від 25.05.2021 у справі №149/1499/18 (пункт 29); від 15.06.2021 у справі №922/2416/17 (пункт 7.19), від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 (пункт 34), від 02.11.2021 у справі №917/1338/18 (пункт 90), від 09.11.2021 у справі №214/5505/16 (пункт 31), від 14.12.2021 у справі №147/66/17 (пункт 49), від 08.06.2022 у справі №362/643/21(пункт 45)).

85. Отже, необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.

86. Проте скаржник у касаційній скарзі у контексті положень п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України не навів вагомих і достатніх аргументів, які би дійсно свідчили про обґрунтованість необхідності відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду у перелічених ним постановах, а саме не доведено наявності причин для такого відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення; зміна суспільного контексту). Аргументи скаржника у відповідній частині фактично ґрунтуються на власному тлумаченні скаржником норм права, якими врегульовано спірні правовідносини, та власних запереченнях висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у вказаних скаржником постановах; у свою чергу вони не містять фундаментальних обґрунтувань щодо підстав для відступу від правової позиції, вміщеної в таких постановах та зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення вимог заявленого позову.

87. Звідси підстава касаційного оскарження, наведена скаржником у касаційній скарзі, у цьому випадку не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження; посиланням на інші підстави касаційного оскарження скаржник касаційну скаргу не обґрунтовував.

88. Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. У зв`язку з цим, у Верховного Суду відсутні підстави для передачі справи, що переглядається, на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

89. Відповідно до ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

90. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції, - без змін.

Судові витрати

91. У зв`язку з тим, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2024 у справі №910/6595/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Картере

Судді К. Огороднік

В. Пєсков