РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.05.2024Справа №910/19615/23
за позовом Віньковецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області

до Хмельницької обласної держаної адміністрації

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"

2. Державного підприємства "Кам`янець-подільське лісове господарство"

про витребування майна з чужого незаконного володіння

Суддя Зеленіна Н.І.

Секретар судового засідання Одинцова К.К.

Представники сторін: відповідно до протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Віньковецька селищна рада Хмельницького району Хмельницької області звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Хмельницької обласної державної адміністрації, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", Державного підприємства "Кам`янець-подільське лісове господарство" про витребування із державної власності, в особі Хмельницької обласної державної адміністрації (Хмельницької обласної військової адміністрації) () на користь Віньковецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області (код ЄДРПОУ - 04403315) земельну ділянку за кадастровим номером :05:005:0021 (площею 2,2606 га), яка належить їй на праві комунальної власності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2024 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 28.02.2024.

07.02.2024 через систему "Електронний суд" від представника Хмельницької обласної держаної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву.

20.02.2024 через систему "Електронний суд" від представника Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" надійшли пояснення щодо позовної заяви.

28.02.2024 через систему "Електронний суд" від представника Хмельницької обласної держаної адміністрації надійшли додаткові пояснення.

Протокольною ухвалою суду від 28.02.2024 відкладено підготовче засідання на 27.03.2024.

Протокольною ухвалою суду від 27.03.2024 відкладено підготовче засідання на 30.04.2024.

Протокольною ухвалою суду від 27.03.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 30.04.2024.

Протокольною ухвалою суду від 30.04.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.05.2024.

28.05.2024 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

У судовому засіданні 28.05.2024 суд заслухав вступне слово представника відповідача, який заперечував проти позову.

Суд дослідив зібрані в матеріалах справи докази, заслухав пояснення представника відповідача, як щодо дослідження доказів, так і по суті заперечень проти позову.

28.05.2024 у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Хмельницької обласної ради від 04.04.2001 №15 припинено право постійного користування земельними ділянками лісового фонду на території Волочинського, Віньковецького, Городоцького та Славутського районів сільськогосподарських підприємств, які у зв`язку з реформуванням аграрного сектору економіки припинили свою діяльність та надано у постійне користування земельні ділянки лісового фонду, зокрема, Віньковецькому спеціалізованому лісогосподарському підприємству (Віньковецький район) загальною площею 3 142,6 Га. Зобов`язано, зокрема, Віньковецьку районну раду видати користувачам земельних ділянок лісового фонду Державний акт на право постійного користування землею.

Пунктом 2 рішення Хмельницької обласної ради від 04.04.2001 №15 «Про припинення права користування та надання земельних ділянок лісового фонду у постійне користування» Віньковецькому спеціалізованому лісогосподарському підприємству (Віньковецький район) надано у постійне користування земельні ділянки загальною площею 3142,6 га.

У 2014 Віньковецьке районне спеціалізоване лісогосподарське підприємство змінило найменування на Комунальне підприємство «Лісове господарство» Віньковецької селищної ради.

Позивач зазначає, що Комунальне підприємство «Лісове господарство» Віньковецької селищної ради як у 2003 році так і у 2016 році замовляло у Державного підприємства "Укрдержліспроект" лісовпорядну документацію (планово-картографічні матеріали), на підставі якої здійснювало свою діяльність. Також Хмельницьким обласним управлінням лісового господарства видавались Комунальному підприємству «Лісове господарство» як постійному лісокористувачу лісорубні квитки з 2003 року по 2023 рік.

Також позивач вказує, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:005:0021 (площею 2,2606 га) знаходилась у постійному користуванні Комунального підприємства «Лісове господарство» та, відповідно, у комунальній власності Віньковецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області.

13.09.2022 Хмельницька обласна військова адміністрація розпорядженням №325/2022-р передала в постійне користування ряд земельних ділянок Державному підприємству "Кам`янець-Подільське лісове господарство", у тому числі й земельну ділянку з кадастровим номером :05:005:0021 (площею 2,2606 га).

Позивач вважає, що згідно Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності" від 05.02.2004 №1457-IV, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 №5245-IV, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" від 10.07.2018 №2498-VIII, яким внесені зміни до пункту 21 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України, а також правового висновку Верховного Суду у постанові від 05.08.2022 у справі №922/2060/20, земельні ділянки, які належали на праві постійного користування комунальним підприємствам, а також земельні ділянки які належали колективним сільськогосподарським підприємствам є землями комунальної власності.

Віньковецька селищна рада Хмельницького району Хмельницької області наголошує на тому, що право комунальної власності на спірну земельну ділянку встановлене законом, а тому державна реєстрація такого права не є обов`язковою, відтак відсутність державної реєстрації речового права на земельну ділянку після 01.01.2013 не впливає на наявність права комунальної власності на відповідну земельну ділянку.

Позивач вважає, що вказане свідчить про протиправність дій відповідача щодо вилучення спірної земельної ділянки з кадастровим номером :05:005:0021 (площею 2,2606 га) з комунальної власності Віньковецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначає, що Комунальне підприємство «Лісове господарство» всупереч приписам положень статей 22-23 Земельного кодексу України, статті 9 Лісового кодексу України, які були чинними на час прийняття 16 сесією Хмельницької обласної ради рішення від 04.04.2001 №15 про передачу Віньковецькому спеціалізованому лісогосподарському підприємству у постійне користування земельних ділянок лісового фонду загальною площею 3142,6 Га, не отримало акти на право постійного користування землею та, відповідно, не зареєструвало їх у державному земельному кадастрі.

Також, відповідач вказував на те, що подані позивачем до позовної заяви державні акти на право постійного користування земельною ділянкою, не є належними доказами по справі, оскільки жоден з наданих актів не стосується Комунального підприємства «Лісове господарство».

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Хмельницької обласної ради «Про припинення права користування та надання земельних ділянок лісового фонду у постійне користування» №15 датоване 04.04.2001, тому правовідносини, що стосуються надання земельних ділянок лісового фонду у постійне користування, виникли на підставі цього рішення та мають врегульовуватись нормативно-правовими актами, що діяли на момент їх виникнення.

Абзацом 8 статті 6 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності», зокрема, було передбачено, що до земель комунальної власності при розмежуванні між землями державної та комунальної власності не можуть передаватись землі лісового фонду за межами населених пунктів.

Згідно пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» №5245-VI, з 01.01.2013 землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються, зокрема, земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні у тому числі комунальних підприємств.

При цьому, відповідно до пункту 7 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №5245-VI з 01.01.2013 землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Пункт 9 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 5245-VI визначає, що державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом.

Відповідно до пункту 13 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 5245-VI, органам місцевого самоврядування у період з 01.01.2013 по 31.12.2013 вказано забезпечити оформлення у тому числі комунальними підприємствами права постійного користування земельними ділянками, які використовують земельні ділянки комунальної власності без документів, що посвідчують право користування ними.

Відповідно до наведених норм Закону № 5245-VI законодавець виснував наступне: постійне користування земельною ділянкою після 01.01.2013 як речове право потрібно підтвердити відповідною державною реєстрацією такого речового права, тобто легалізувати у спосіб, визначений законодавством про державну реєстрацію речових прав; розмежування земель державної і комунальної власності можливо за наявності існування відповідних речових прав у тому числі комунальних підприємств до 01.01.2013, що підтверджується правовстановлюючими документами.

Вказане свідчить, що на позивача як орган місцевого самоврядування для підтвердження речових прав постійного користування земельними ділянками був покладений обов`язок у період з 01.01.2013 по 31.12.2013 забезпечити оформлення у тому числі Віньковецьким спеціалізованим лісогосподарським підприємством права постійного користування земельними ділянками, які є предметом спору, відповідно до вимог законодавства про державну реєстрацію речових прав.

Однак, судом встановлено, що Віньковецькою селищною радою Хмельницького району Хмельницької області вказаних вимог Закону № 5245-VI дотримано не було, що свідчить про відсутність факту легалізації земельних ділянок, що перебували у постійному користуванні комунальних підприємств позивача, а також відсутності відповідних речових прав, які б підтверджували таке право постійного користування.

Законом № 2498-VIII було доповнено Земельний кодекс України пунктом 21 розділу Х Перехідних положень, згідно якого з 01.01.2019 землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені, вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані.

При цьому, вказаний Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності. Відповідно до вказаних змін законодавцем було передбачено легалізацію речових прав припинених юридичних осіб комунальної власності, які до свого припинення володіли відповідним правом постійного користування на означені земельні ділянки.

Водночас Закон №2498-VIII, відповідно до вимог законодавства про державну реєстрацію речових прав, не автоматично визначив вказані земельні ділянки як землі комунальної власності, а лише надав можливість і підставу офіційно таке речове право зареєструвати встановленим законодавством порядком.

Також суд наголошує, що питання підтвердження речових прав щодо комунальної власності були в подальшому врегульовані Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-IX, яким було доповнено Земельний кодекс України пунктом 24 розділу Х Перехідних положень, а саме визначено, що з 27.05.2021 землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, зокрема, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення.

Отже, вказаною нормою законодавець остаточно визначив, що землі лісогосподарського призначення за межами населених пунктів, які раніше могли перебувати у користуванні комунальних підприємств, не можуть бути об`єктами права комунальній власності.

Враховуючи вищевикладене, висновки позивача щодо наявності у нього права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:005:0021 є хибними та такими, що не базуються на нормах законодавства, чинного як на момент набуття речових прав, так і на момент його підтвердження шляхом державної реєстрації речових прав.

Щодо посилання позивача в якості доказів, якими доводиться віднесення спірної земельної ділянки до земель комунальної власності, матеріалів лісовпорядкування як належних доказів розташування земель лісового фонду, то суд зазначає наступне.

Накладення спірної земельної ділянки на землі в постійному користуванні Комунального підприємства «Лісове господарство Віньковецької селищної ради» згідно даних Державного підприємства «Укрдержліспроект» не може свідчити як про наявне право комунальної власності позивача на спірну земельну ділянку, так і про ототожнення вказаних земельних ділянок із землями, що знаходяться у постійному користуванні комунального підприємства позивача.

Пункт 5 розділу 1 Порядку ведення лісовпорядкування, затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 15.11.2021 № 749, встановлює, що технічна документація з лісовпорядкування складається з інструктивно-методичних матеріалів, що регламентують процедури, протоколи, методи збору, обробки та передачі інформації про показники, контроль робіт, інші технічні аспекти проведення польових і камеральних робіт. Технічна документація складається і затверджується організацією, що здійснює лісовпорядкування.

Згідно пункту 1 розділу 2 Порядку № 749, до матеріалів первинного базового та періодичного повторного базового лісовпорядкування можуть вноситися зміни з метою підтримання в актуальному стані таксаційної та картографічної баз даних, які містять кількісну та якісну інформацію про лісові ділянки та з метою виготовлення актуальних матеріалів лісовпорядкування.

Отже, лісовпорядна документація не відноситься до документів, які підтверджують право комунальної власності або постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення. Відтак, матеріали лісовпорядкування згідно змісту земельного законодавства та сталої судової практики не є правовстановлюючими документами, а відтак спростовують твердження про підтвердження такими документами права комунальної власності позивача.

Окрім того, ні в 2003, ні в 2014 роках, коли оформлялись матеріали лісовпорядкування для комунального підприємства позивача, спірної земельної ділянки не існувало як об`єкта Державного земельного кадастру та об`єкта цивільних прав, через що такі матеріали лісовпорядкування аж ніяк не можуть підтверджувати саме право комунальної власності позивача на неї як речове право, що оформлюється відповідно до законодавства про державну реєстрацію речових прав після 01.01.2013.

За доводами позивача, набуття права постійного користування комунального підприємства позивача на земельну ділянку з кадастровим номером :05:005:0021 останній пов`язує із прийняттям Хмельницькою обласною радою рішення № 15 від 04.04.2001.

Відповідно до вимог статей 21-23 Земельного кодексу України від 18.12.1990 № 561-XII, момент виникнення речового права постійного користування земельними ділянками станом на 04.04.2001 передбачав безпосереднє отримання землекористувачем документа, який це право посвідчує - тобто право постійного користування землею виникало для постійного користувача лише по отриманню державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, яке мало бути видане в даному випадку Віньковецькою селищною радою.

Разом з тим, комунальне підприємство позивача після 04.04.2001 не вчиняло жодних дій щодо отримання правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, а так само позивач не вчиняв жодних дій щодо оформлення таких документів.

Отже, позивачем не надано жодних належних і достовірних доказів речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером :05:005:0021, та відповідно таких документів, які б підтверджували похідні речові права Комунального підприємства «Лісове господарство» на вказану земельну ділянку.

Враховуючи наведене, позивачем не доведено набуття на земельну ділянку з кадастровим номером :05:005:0021 речових прав, так само як і Віньковецьким спеціалізованим лісогосподарським підприємством похідних від них прав постійного користування.

Підсумовуючи викладене вище, враховуючи встановлені судом обставини на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що позов Віньковецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області є необґрунтованим, а тому не підлягає задоволенню.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами статей 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до статты 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 2, 74, 76-80, 129, 231, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позовних вимоги Віньковецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області до Хмельницької обласної державної адміністрації про витребування із державної власності, в особі Хмельницької обласної державної адміністрації (Хмельницької обласної військової адміністрації) на користь Віньковецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області земельну ділянку за кадастровим номером :05:005:0021 (площею 2,2606 га).

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня підписання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили у порядку і строки, передбачені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 03.06.2024.

Суддя Н.І. Зеленіна