ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2024 р. Справа№ 910/16512/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Євсікова О.О.

Корсака В.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2024

у справі № 910/16512/23 (суддя Головіна К. І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Курахівська ЦЗФ"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Курахівська ЦЗФ" (далі - позивач; ТОВ "ДТЕК Курахівська ЦЗФ") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - відповідач; АТ "Українська залізниця"; апелянт) про стягнення вартості втраченого вантажу в сумі 10 496,20 грн.

Позовні вимоги мотивовані порушенням перевізником - АТ "Українська залізниця" своїх зобов`язань щодо збереження вантажу (кам`яного вугілля), що був відправлений ТОВ "ДТЕК Курахівська ЦЗФ" залізничним транспортом. Так, на станції Покровськ Донецька залізниця, Нижньодніпровськ-вузол Придніпровська залізниця у вагонах № 62611074, № 60461167 була виявлена недостача кам`яного вугілля, яку відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу на підставі Статуту залізниць України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.02.2024 у справі № 910/16512/23 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Курахівська теплова електрична станція" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 10 496,20 грн задоволено; стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Курахівська ЦЗФ" вартість незбереженого вантажу в сумі 10 496 грн 20 коп. та витрати зі сплати судового збору у сумі 2 684 грн.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд дійшов висновку про підтвердження позивачем факту вчинення залізницею порушення господарського зобов`язання, що виявилось у незбереженні вантажу.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, АТ "Українська залізниця" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2024 у справі № 910/16512/23 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято на підставі неправильно встановлених обставин, які мають значення для справи, невірного застосування норм матеріального права, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Апелянт зазначає, що відправник зобов`язаний визначити не технічний стан вагону, а його придатність у комерційному відношенні для перевезення конкретного вантажу. Так, судом першої інстанції не взято до уваги надані відповідачем акти загальної форми №№ 41474, 1857, 41285, якими встановлена комерційна несправність спірних вагонів. На думку апелянта, враховуючи, що вагони №№: 62611074, 60461167 прибули на станцію призначення у технічно справному стані, наявність щілин свідчить про комерційну непридатність вагона для перевезення агломерату дрібної фракції, яку повинен був та мав можливість встановити відправник вантажу при навантаженні та вжити належних заходів для усунення щілин у цьому вагоні. З урахуванням викладеного, визначення придатності рухомого складу для перевезення вантажу у комерційному відношенні є обов`язком саме відправника, адже залізниця під час приймання вантажу для перевезення повинна та має можливість перевірити лише технічну справність вагону шляхом зовнішнього огляду та встановити відповідність та справність запірно-пломбувальних пристроїв. В даному випадку комерційна непридатність вагону викликана властивостями вантажу - вугілля кам`яне, з огляду на його фракційність, що в процесі перевезення має наслідком просипання дрібних її фракцій через конструктивні щілини кузову вагону у зв`язку з неякісною його підготовкою при навантаженні. Виявити таку комерційну непридатність під час приймання вантажу до перевезення є неможливим, адже вона проявляється лише під час перевезення за результатами вібраційного впливу у русі.

Також відповідач вказує, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення не врахована правова позиція, викладена у постанові Верховного суду від 16.05.2018 у справі № 905/858/17 у подібних правовідносинах.

Окремо АТ "Українська залізниця" просить взяти до уваги акт № 25 про технічний стан вагона № 62611074 від 20.06.2023 форми ГУ-106, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції не виникало питань щодо факту складання зазначеного акта про технічний стан.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.03.2024 апеляційна скарга відповідача у справі № 910/16512/23 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Євсіков О.О., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2024 у справі № 910/16512/23; справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Про перегляд справи в апеляційному порядку сторони повідомлялись шляхом надіслання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у передбачений законом спосіб, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного документа від 20.03.2024, а також відомості щодо розгляду справи судом апеляційної інстанції було оприлюднено на офіційному вебсайті Судова влада України.

Відзив на апеляційну скаргу від ТОВ "ДТЕК Курахівська ЦЗФ" на адресу апеляційного господарського суду не надходив, що відповідно до частини 3 статті 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення першої інстанції в апеляційному порядку.

За змістом частини 3 статті 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною 10 цієї статті та частиною 2 статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

В частині викладеного відповідачем у апеляційній скарзі обґрунтування клопотання про приєднання до матеріалів справи нового доказу, а саме акта № 25 про технічний стан вагона від 20.06.2023 форми ГУ-106, апеляційний господарський суд вказує, що статтею 80 ГПК України чітко врегульовано порядок і строки подання доказів учасниками справи.

Так, згідно з частинами 1-3 статті 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частини 4, 5 статті 80 ГПК України).

У розумінні наведених положень докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована.

У свою чергу, статтею 269 ГПК України, якою встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Системний аналіз положень статей 80 та 269 ГПК України свідчить, що докази, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на учасника справи покладено обов`язок подання таких доказів. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, - наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи.

Частиною 8 статті 80 ГПК України також передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Водночас, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 756/1529/15-ц.

Відтак, суд апеляційної інстанції не вправі надавати оцінку вказаним доказам під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, так як наведені у них обставини не були відомі суду під час розгляду спору по суті у суді першої інстанції, а отже не можуть впливати на оцінку законності чи обґрунтованості рішення.

Відповідач не обґрунтував належним чином причин неможливості отримання та подання вказаних доказів до суду першої інстанції.

Відповідно до положень статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, надані відповідачем нові докази не приймаються судом, оскільки прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених статтею 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто, без наявності належних доказів неможливості їх отримання та подання до суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює відповідачу більш сприятливі, аніж позивачу, умови в розгляді конкретної справи.

На переконання колегії суддів, така обставина, як необхідність подання нових доказів у суді апеляційної інстанції на спростування позиції іншої сторони, викладеної у позовній заяві чи у відзиві, не може бути визнана поважною причиною неподання доказів у встановлений процесуальний строк.

За висновками апеляційного суду, в апеляційній скарзі апелянт не обґрунтував належним чином причин неподання вказаних доказів до суду першої інстанції, враховуючи, що у відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти позовних вимог, а також до моменту прийняття судом першої інстанції рішення у цій справі, відповідач не додав відповідного доказу.

Тому, акт № 25 про технічний стан вагона від 20.06.2023 форми ГУ-106 не приймається колегією суддів до уваги під час апеляційного розгляду цієї справи.

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно ст. 909 ЦК України, ст. 307 ГК України та ст. 22 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.98 (по тексту - Статут), за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж, до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням транспортної накладної (коносамента) або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 6 Статуту накладна є основним перевізним документом встановленої форми, оформленим відповідно до цього Статуту. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

За п. 28 Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000, договір про перевезення вантажу вважається укладеним з моменту проставляння календарного штемпеля станції відправлення в оформленій паперовій накладній або з моменту накладення електронного цифрового підпису працівником залізниці в електронній накладній. Вантажі, завантажені відправниками у вагони відкритого типу (платформи, напіввагони тощо), приймаються залізницею до перевезення шляхом візуального огляду вагона, вантажу, його маркування (у т.ч. захисного) та кріплення у вагоні без перевірки маси та кількості вантажу.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 23 Статуту відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем.

Частиною 2 ст. 24 Статуту передбачено право залізниці перевіряти правильність відомостей, зазначених вантажовідправником у накладній, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

За приписами ст. 37 Статуту під час здавання вантажів для перевезення відправником має бути зазначена у накладній їх маса, вантажі, що перевозяться насипом і наливом, а також інші вантажі, зважування яких на вантажних вагах неможливе, зважуються на вагонних вагах. Маса вантажів визначається відправником.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, в травні-червні 2023 вантажовідправник (ТОВ "ДТЕК Курахівська ЦЗФ"), на підставі залізничних накладних № осн 48566897 (дос 48568166) та № осн 48519938 (дос 48525760), завантажив та відправив зі станцій відправлення Курахівка ДОН на станцію Ладижин ОД вагони з вантажем (кам`яне вугілля) на адресу одержувача - ТОВ "ДТЕК Ладижинская ТЕС".

Відповідно до Технічних умов позивачем завантажено вугілля кам`яне марки Г (Г2) (0-100), ДГ (0-100), зокрема, у вагони №№:

- 62611074 в кількості 70,000 тон по залізничній накладній № осн 48566897 (дос 48568166),

- 60461167 в кількості 70,000 тон по залізничній накладній № осн 48519938 (дос 48525760).

Згідно з даних відповідних залізничних накладних вантаж розміщено й закріплено згідно з пунктом 3.1. гл. 14 Додатка 3 до СМГС (Угода про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01 листопада 1951 року, яка є чинною для України з 05.06.1992).

Викладене свідчить про правильне визначення вантажовідправником вагонів у комерційному відношенні, маси вантажу та вжиття всіх необхідних заходів для збереження вантажу під час його перевезення, як це передбачено вимогами чинного законодавства. У свою чергу перевізник перевірив дотримання вказаних вимог шляхом візуального огляду на станції відправлення та прийняв вантаж до перевезення без зауважень, чим засвідчив правильність навантаження, маркування, закріплення та зважування вантажу.

На момент прийняття вагонів до перевезення залізницею не було складено актів про технічний стан вагонів.

Проте, як свідчать матеріали справи, на станціях Покровськ Донецька залізниця, Нижньодніпровськ-вузол Придніпровська залізниця, за вищезазначеними накладними була проведена перевірка стану вантажу та виявлена нестача кам`яного вугілля у вагонах № 62611074 та № 60461167, про що працівниками залізниці були складені комерційні акти № 409009/25 та № 482004/20/24.

За даними вказаних актів недостача у вагоні № 62611074 склала 1,450 тон, а у вагоні № 60461167 - 2,300 тон. Також у зазначених актах комісія вказала, що поверхня вантажу нижче бортів, не розрівнена, слабо маркована повздовжними борознами, на поверхні сліди ходіння, маркування відсутнє, люки закриті, течі вантажу немає; в технічному відношенні вагон справний.

З викладеними позивачем у позові відповідними обґрунтуваннями, які вже зазначалися апеляційним господарським судом, відповідач не погоджувався та вказав, що згідно з актами загальної форми № 41474, № 1857 від 20.06.2023 та № 41285 від 01.06.2023 завантаження вагонів № 62611074 та № 60461167 здійснювалося відправником самостійно, вище рівня бортів, крім того у зазначених вагонах була зафіксована комерційна несправність, а отже, відповідальність за придатність рухомого складу до перевезення вантажу в комерційному відношенні покладається на відправника, тому наявні підстави для відмови у позові.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 52 Статуту на станціях призначення залізниця зобов`язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу у разі:

прибуття вантажу у пошкодженому вагоні (контейнері), а також у вагоні (контейнері) з пошкодженими пломбами відправника або пломбами попутних станцій;

прибуття вантажу з ознаками недостачі, псування або пошкодження під час перевезення на відкритому рухомому складі або у критих вагонах без пломб, якщо таке перевезення передбачене Правилами;

прибуття швидкопсувного вантажу з порушенням граничного терміну його перевезення або з порушенням температурного режиму перевезення в рефрижераторних вагонах (контейнерах);

прибуття вантажу, який був завантажений залізницею;

видачі з місць загального користування вантажів, вивантажених залізницею;

прибуття вантажів у вагонах навалом і насипом за вимогою одержувача у розмірах, передбачених Правилами.

Статтею 105 Статуту встановлено, що залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

Відповідно до ст. 920 ЦК України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Згідно ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Частиною 1 ст. 110 Статуту передбачено, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з правилами іншому підприємству.

У статті 111 Статуту залізниць України наведено перелік обставин, наявність яких звільняє залізницю від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу.

Отже, АТ "Укрзалізниця" відповідає за збереження вантажу з моменту його прийняття до перевезення та до моменту видачі вантажоотримувачу, якщо тільки не доведе, що втрата чи недостача вантажу виникли не з її вини. При цьому в основі покладення відповідальності на перевізника знаходиться сам факт втрати чи недостачі вантажу з вини перевізника.

У відповідності до ст. 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: а) невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах; б) у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу; в) псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу; г) повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу.

Залізниця зобов`язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу. В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми. Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами.

Як вже зазначалось апеляційним господарським судом, за результатами зважування вантажу, який перевозився згідно залізничних накладних, виявлено його часткову втрату у окремих вагонах, на підтвердження чого перевізником складено відповідні комерційні акти.

Наявні в справі комерційні акти за своєю формою та змістом відповідають вимогам Статуту залізниць України та Правил складення актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 334 від 28.05.2002, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за № 567/6855.

Будь-які зауваження щодо форми, порядку складання, змісту вказаних комерційних актів та посадових осіб, які їх підписали, а також факти їх опротестування з боку сторін в матеріалах справи відсутні.

В той же час, на станціях відправлення вантаж був прийнятий АТ "Українська залізниця" до перевезення без зауважень, а відповідні комерційні акти не містять відомостей про те, що вагони мають технічні несправності, які могли призвести до втрати вантажу.

Відповідно до ст. 113 Статуту за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.

Частиною 3 статті 314 ГК України передбачено, що за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, зокрема у разі втрати або недостачі вантажу, перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, зокрема за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі (ст. 114 Статуту).

Згідно зі ст. 115 Статуту вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Пунктом 27 Правил видачі вантажів передбачено, що вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто.

При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить: 1) 2% маси, зазначеної в перевізних документах: вантажі рідкі або здані до перевезення в сирому (свіжому) або у вологому стані; руда марганцева і хромова; кварцити у подрібненому стані (фракції 0 - 6 мм); мідний купорос; хімічна сировина навалом; солі; фрукти свіжі; овочі свіжі; шкіра оброблена і мокросолона; тютюн; м`ясо свіже; 2) 1,5% маси, зазначеної в перевізних документах: вугілля деревне; будівельні матеріали; кварцити в кусках; жири; риба солона; мінеральні добрива; 3) 1% маси, зазначеної в перевізних документах: мінеральне паливо; кокс; руда залізна; вовна немита; мило; м`ясо морожене; птиця бита всяка; копченості м`ясні всякі; 4) 0,5% маси всіх інших вантажів.

Згідно наявних у справі документів, вантажовідправник передав відповідачу для перевезення вугілля кам`яне, яке відповідно до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТЗЕД), Митного тарифу України, встановленого Законом України № 584-VII від 19.09.2013 (Група 27 Палива мінеральні; нафта і продукти її перегонки; бітумінозні речовини; воски мінеральні) та розділу 1 ДСТУ 4082-2002 "Паливо тверде. Ситовий метод визначання гранулометричного складу", затвердженого наказом Держстандарту України № 163 від 19.03.2002 є мінеральним паливом.

За приписами ДСТУ 4083:2012 "Вугілля кам`яне та антрацит для пиловидного спалювання на теплових електростанціях" для вугілля першої та другої категорії марок ДГ, Г Західного Донбасу, як виняток, загальна волога на робочий стан палива W, має бути не більше 16,0%, а як вбачається з наданих матеріалів справи залізничних накладних, кам`яне вугілля перевозилось у твердому стані, з вологістю не більше 0%, тобто з характеристиками в межах встановлених норм.

Отже, з урахуванням п. 27 Правил видачі вантажів, враховуючи те, що втраченим вантажем було вугілля кам`яне, а за даними, які зазначені в графі 20 цих накладних, у вугіллі кам`яному показник вологи не перевищує гранично допустиму норму, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що позивачем вірно застосовано норму природних втрат у розмірі 1% від маси вантажу при розрахунку збитків.

Згідно обставин цієї справи, невідповідність фактичної маси вантажу масі, вказаній в залізничних накладних, у вагоні № 62611074 склала 1,450 тон, а у вагоні № 60461167 - 2,300 тон. Також в матеріалах справи містяться надані позивачем довідки, в яких визначена вартість вугілля за 1 тону продукції.

За інформацією з довідок вантажовідправника - ТОВ «ДТЕК Курахівська ЦЗФ» про вартість вугільної продукції, фактична вартість 1 тони кам`яного вугілля у вагоні № 62611074 складає 4 498,76 грн з ПДВ; у вагоні № 60461167 - 4 451,53 грн з ПДВ.

Отже, вартість втраченого вантажу у вагоні № 62611074 складає: 3 374,07 грн. з ПДВ із розрахунку: 0,7500 тон * 4 498,76 грн. = 3 374,07 грн; у вагоні № 60461167 - 7 122,13 грн. з ПДВ із розрахунку: 1,6000 тон * 4 451,33 грн.

За наведеного, колегія суддів вважає арифметично правильним розрахунок вартості втраченого вантажу, прийнятого судом першої інстанції з урахуванням наданого позивачем розрахунку: вагон № 62611074 - 4 498,76 грн з ПДВ; вагон № 60461167 - 4 451,33 грн з ПДВ.

Відтак, загальна вартість недостачі вантажу у вагонах №№: 62611074, 60461167 за накладними №№ 48566897 (дос 48568166), 48519938 (дос 48525760) складає 10 496,20 грн з ПДВ.

Враховуючи наведене, зважаючи на вказані нормативні приписи щодо відповідальності перевізника за вартість вантажу, який втрачено, з урахуванням незбереження відповідачем довіреного йому до перевезення позивачем вантажу, а відповідно неналежного виконання АТ "Українська залізниця" взятих на себе зобов`язань щодо перевезення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог позивача на суму 10 496, 20 грн. з ПДВ.

За таких обставин, враховуючи опис характеру комерційної несправності, зазначений в актах загальної форми №№ 41474, 1857, 41285, з огляду на розміщення й закріплення вантажу згідно з пунктом 3.1. гл. 14 Додатка 3 до СМГС, апеляційним господарським судом відхиляються доводи апелянта щодо відсутності підстав для відповідальності АТ "Українська залізниця" за незбереження вантажу, як такі, що не знайшли свого підтвердження за наслідками апеляційного розгляду.

Окрім того, з вказаних підстав, а також зважаючи, що викладені Верховним Судом у постанові від 16.05.2018 у справі № 905/858/17 висновки не є, приймаючи до уваги фактичні обставини у справі № 905/858/17 та наведені у комерційних актах описи обставин, що викликали складання таких актів, близькими за змістом у правовідносинах, що склалися між відправником вантажу та перевізником, колегією суддів визнаються необґрунтованими посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 905/858/17, як підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За висновками колегії суддів, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі про прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення на підставі неправильно встановлених обставин, які мають значення для справи, невірного застосування норм матеріального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2024 у справі № 910/16512/23 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається. Апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків місцевого господарського суду.

Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта (відповідача у справі).

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2024 у справі № 910/16512/23 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "Українська залізниця".

4. Справу № 910/16512/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді О.О. Євсіков

В.А. Корсак