РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.04.2024Справа № 910/2132/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської

державної адміністрації) «Київкомунсервіс»

до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

про стягнення 70.852,21 грн

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:

22.02.2024 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення 70.852,21 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі укладеного між сторонами договору про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів № Вп-20514-Дн від 01.10.2020 позивачем надано послуги на загальну суму 141.523,51 грн. За умовами п. 2.3 договору оплата здійснюється протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання рахунку-фактури. У відповідності до умов п. 2.8 договору позивачем були направлені відповідачу рахунки через систему електронного документообігу M.Е.Doc. Відповідачем надані послуги сплачено частково в загальному розмірі 76.428,45 грн, що підтверджується виписками за рахунками від 09.04.2021 на суму 22.707,23 грн та від 02.10.2023 на суму 53.721,22 грн. Позивачем на адресу відповідача були направлені претензії щодо сплати заборгованості 26.12.2022 № 000006673, 28.02.2023 № , 19.04.2023 № 000011492 та 12.06.2023 № 000013192, проте борг не був погашений. У зв`язку з тим, що відповідачем взяті на себе зобов`язання за договором виконано не повністю, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача 70.852,21 грн, з яких 65.095,06 грн основного боргу, 2.346,42 грн пені, 1.955,04 грн інфляційних втрат та 1.455,69 грн 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.02.2024 відкрито провадження у справі № 910/2132/24; прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Даною ухвалою відповідачу встановлено строк у п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву на позов з урахуванням вимог ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

Ухвалу про відкриття провадження у справі від 29.02.2024 було направлено відповідачу в його електронний кабінет в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд», яка отримана останнім 01.03.2024 о 13:54 год., що підтверджується наявним у справі відповідним повідомленням про доставку процесуального документа до електронного кабінету особи.

19.03.2024 від відповідача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким останній заперечує проти задоволення позовних в повному обсязі, оскільки відповідачем було сплачено суму заявленого позивачем основного боргу, в підтвердження чого відповідачем надано до суду меморіальні ордери. Також відповідач зазначає, що у разі задоволення судом позовних вимог (проти чого відповідач категорично заперечує) останній просить зменшити розмір неустойки до 1,00 грн. Відповідач просить застосувати до позовних вимог наслідки спливу позовної давності.

28.03.2024 від позивача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, в якій останній підтверджує, що відповідачем 14.03.2024 було частково сплачено суму основної заборгованості у розмірі 27.552,84 грн, при цьому позивач все одно просить суд стягнути з відповідача суму заявлену в позовні заяві, а саме - 70.852,21 грн (65.095,06 грн основного боргу). Щодо наданого відповідачем меморіального ордеру № M6EO1A9ANL від 14.06.2022 про сплату 45.414,46 грн, позивач зазначає, що сплачена відповідачем сума була зарахована у погашення заборгованості за іншим договором, оскільки в призначенні платежу не містилося посилання на договір № Вп-20514-Дн від 01.10.2020 чи акти виставлені за цим договором.

03.04.2024 від відповідача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач заперечує зарахування сплачених ним 45.414,46 грн в рахунок погашення заборгованості за іншим договором.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2020 між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» (виконавець, позивач) та Акціонерним товариством комерційного банку «Приватбанк» (замовник, відповідач) укладено договір про надання послуг з вивезення побутових відходів № ВП-20514-Дн (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору виконавець зобов`язується надавати замовнику послуги з вивезення (збирання, зберігання, перевезення, утилізація, захоронення) твердих побутових відходів (ТПВ), що утворюються на об`єкті замовника, що знаходиться за фактичними адресами згідно додатку № 1, а замовник зобов`язується прийняти і своєчасно оплачувати послуги.

Кількість (обсяг) побутових відходів, що підлягає вивезенню по факту утворення ТПВ за домовленістю сторін становить 13,85 м3 в місяць (п. 1.2 договору).

Спір виник в зв`язку з тим, що відповідач в порушення умов договору не сплатив вартість наданих послуг, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 65.095,06 грн та за неналежне виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано 2.346,42 грн пені, 1.955,04 грн інфляційних втрат та 1.455,69 грн 3%.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 5 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управління побутовими відходами є видом комунальної послуги.

Згідно зі ст. 351 Закону України «Про відходи» власники або наймачі, користувачі, у тому числі орендарі, джерел утворення побутових відходів, земельних ділянок укладають договори з юридичною особою, яка визначена виконавцем послуг на вивезення побутових відходів, здійснюють оплату таких послуг та забезпечують роздільне збирання твердих побутових відходів.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно з п. 7.1 договору він вступає в силу з моменту підписання та діє до 31.12.2020.

Пунктом 7.2 договору сторони встановили, що в разі, якщо жодна із сторін протягом п`ятнадцяти календарних днів до закінчення строку дії цього договору не заявить в письмовій формі (шляхом надсилання рекомендованого листа) про свій намір припинити дію даного договору та припинення дії договору не буде оформлення сторонами належним чином, то строк дії цього договору, вважається автоматично продовженим на кожний наступний календарний рік.

Сторонами доказів в підтвердження виявлення однією із сторін небажання продовжувати договірні відносини не подано, а отже договір є чинним.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2.1 договору тариф на послуги за цим договором становить 234,22 з ПДВ за 1 м3, в місяць - 3.243,89 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Згідно з п. 2.5 договору за результатами наданих послуг виконавець направляє замовнику для підписання акти наданих послуг в двох екземплярах та податкову накладну. Акт наданих послуг підписується щомісячно до 15 числа місяця наступного за звітним. Після підписання акту наданих послуг уповноваженими представниками сторін усі суперечки щодо обсягу наданих послуг вважаються необґрунтованими. Замовник зобов`язаний протягом 5 робочих днів з дати підписання повернути акт наданих послуг виконавцю. Якщо замовник не повернув його протягом зазначеного терміну, акт наданих послуг вважається підписаним та вважається, що замовник не має жодних претензій до обсягів наданих послуг.

Пунктом 2.8 договору сторони погодили, що вони можуть фіксувати факти здійснення господарських операцій за договором шляхом ведення первинних документів в електронному вигляді, у зв`язку з чим сторони визнають всі первинні бухгалтерські документи за договором в електронному вигляді, які були виконані, опрацьовані, відправлені, передані, отримані для зберігання, використання, знищення електронних документів, які виконуються із застосуванням перевірки цілісності з підтвердженням факту отримання таких документів в процесі здійснення господарської діяльності сторін через систему електронного документообігу M.E.Doc, поданих в електронному вигляді з використанням кваліфікованого електронного підпису (далі -КЕП), як оригінал. Передача сторонами документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв`язку та/або на електронних носіях здійснюється з дотриманням та у чіткій відповідності до, вимог Податкового кодексу України, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України)», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», Закону України «Про електронний. цифровий підпис», «Вимогам у сфері електронних довірчих послуг» затверджених постановою КМУ № 992 від 07.11.2018 , «Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку».

Матеріали справи містять підписані позивачем з використанням КЕП та направлені відповідачу через систему електронного документообігу M.E.Doc акти надання послуг (з відміткою «документ доставлено контрагенту») на загальну суму 66.914,04 грн, а саме

№ 52066 від 30.09.2022 на суму 3.936,12 грн;

№ 52608 від 31.10.2022 на суму 3.936,12 грн;

№ 66363 від 30.11.2022 на суму 3.936,12 грн;

№ 66905 від 31.12.2022 на суму 3.936,12 грн;

№ 2682 від 31.01.2023 на суму 3.936,12 грн;

№ 3219 від 28.02.2023 на суму 3.936,12 грн;

№ 15277 від 31.03.2023 на суму 3.936,12 грн;

№ 15824 від 30.04.2023 на суму 3.936,12 грн;

№ 28012 від 31.05.2023 на суму 3.936,12 грн;

№ 28557 від 30.06.2023 на суму 3.936,12 грн;

№ 41390 від 31.07.2023 на суму 3.936,12 грн;

№ 41950 від 31.08.2023 на суму 3.936,12 грн;

№ 56932 від 30.09.2023 на суму 3.936,12 грн;

№ 57492 від 31.10.2023 на суму 3.936,12 грн;

№ 70890 від 30.11.2023 на суму 3.936,12 грн;

№ 71460 від 31.12.2023 на суму 3.936,12 грн;

№ 4274 від 31.01.2023 на суму 3.936,12 грн.

Враховуючи умови п.п. 2.5, 2.8 договору, вище перераховані акти наданих послуг відповідачем прийнято та підписано без зауважень.

Відповідач не заперечує факт отримання ним вищезгаданих актів наданих послуг.

Частиною 1 ст. 903 Цивільного кодексу України визначено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 2.3 договору визначено, що оплата послуг за цим договором, у розмірі, що вказаний у п. 2.1 даного договору, з урахуванням ПДВ, здійснюється замовником протягом 5 банківських днів на розрахунковий рахунок виконавця на підставі виписаного виконавцем рахунку з моменту отримання направленого виконавцем замовнику рахунку фактури (можливе направлення в електронному вигляді через систему електронного документообігу).

Матеріали справи містять підписані позивачем з використанням КЕП та направлені відповідачу через систему електронного документообігу M.E.Doc рахунки на оплату (з відміткою «документ доставлено контрагенту») на загальну суму 70.850,16 грн, а саме

№ 51868 від 01.09.2022 на суму 3.936,12 грн, рахунок доставлено відповідачу 12.09.2022, а отже відповідач мав його сплатити до 19.09.2022 включно;

№ 52410 від 01.10.2022 на суму 3.936,12 грн, рахунок доставлено відповідачу 12.09.2022, а отже відповідач мав його сплатити до 19.09.2022 включно;

№ 66111 від 01.11.2022 на суму 3.936,12 грн, рахунок доставлено відповідачу 07.11.2022, а отже відповідач мав його сплатити до 14.11.2022 включно;

№ 66653 від 01.12.2022 на суму 3.936,12 грн, рахунок доставлено відповідачу 07.11.2022, а отже відповідач мав його сплатити до 14.11.2022 включно;

№ 2680 від 01.01.2023 на суму 3.936,12 грн, рахунок доставлено відповідачу 13.01.2023, а отже відповідач мав його сплатити до 20.01.2023 включно;

№ 3217 від 01.02.2023 на суму 3.936,12 грн, рахунок доставлено відповідачу 13.01.2023, а отже відповідач мав його сплатити до 20.01.2023 включно;

№ 15263 від 01.03.2023 на суму 3.936,12 грн, рахунок доставлено відповідачу 03.03.2023, а отже відповідач мав його сплатити до 10.03.2023 включно;

№ 15811 від 01.04.2023 на суму 3.936,12 грн, рахунок доставлено відповідачу 03.03.2023, а отже відповідач мав його сплатити до 10.03.2023 включно;

№ 28012 від 01.05.2023 на суму 3.936,12 грн, рахунок доставлено відповідачу 02.05.2023, а отже відповідач мав його сплатити до 09.05.2023 включно;

№ 28557 від 01.06.2023 на суму 3.936,12 грн, рахунок доставлено відповідачу 31.05.2023, а отже відповідач мав його сплатити до 08.06.2023 включно;

№ 41340 від 01.07.2023 на суму 3.936,12 грн, рахунок доставлено відповідачу 03.07.2023, а отже відповідач мав його сплатити до 10.07.2023 включно;

№ 41900 від 01.08.2023 на суму 3.936,12 грн, рахунок доставлено відповідачу 18.07.2023, а отже відповідач мав його сплатити до 25.07.2023 включно;

№ 56932 від 01.09.2023 на суму 3.936,12 грн, рахунок доставлено відповідачу 30.08.2023, а отже відповідач мав його сплатити до 07.09.2023 включно;

№ 57492 від 01.10.2023 на суму 3.936,12 грн, рахунок доставлено відповідачу 28.09.2023, а отже відповідач мав його сплатити до 06.10.2023 включно;

№ 70890 від 01.11.2023 на суму 3.936,12 грн, рахунок доставлено відповідачу 30.10.2023, а отже відповідач мав його сплатити до 06.11.2023 включно;

№ 71460 від 01.12.2023 на суму 3.936,12 грн, рахунок доставлено відповідачу 30.11.2023, а отже відповідач мав його сплатити до 08.12.2023 включно;

№ 4274 від 01.01.2024 на суму 3.936,12 грн, рахунок доставлено відповідачу 02.01.2024, а отже відповідач мав його сплатити до 09.01.2024 включно;

№ 4863 від 01.02.2024 на суму 3.936,12 грн, рахунок доставлено відповідачу 01.02.2024, а отже відповідач мав його сплатити до 08.02.2024 включно.

Водночас, звертаючись до суду позивач у своїй позовній заяві вказує, що за весь період виконання договору позивачем було надано відповідачу послуги на загальну суму 141.523,51 грн, з яких відповідачем було сплачено 76.428,45 грн (докази сплати наявні в матеріалах справи), а тому сума основної заборгованості відповідача перед позивачем за даним договором становить 65.095,06 грн.

В підтвердження заявленої до стягнення суми позивач посилається також на акт звірки взаємних розрахунків між позивачем та відповідачем за період: жовтень 2020 року - січень 2022 року.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на акт звірки взаємних розрахунків, як на доказ наданий в підтвердження суми заборгованості, з огляду на наступне

У постанові Верховного Суду від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17 та від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 викладено правову позицію, згідно з якою відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату.

Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, судом не приймається до уваги подана копія акту звірки взаємних розрахунків, у зв`язку з тим, що сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій, оскільки такий акт не є первинним бухгалтерським документом в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік». Більш того, в наданому позивачем до суду акті звірки взаємних розрахунків відсутній підпис уповноваженого представника відповідача.

Відповідач у поданому до суду відзиві не заперечує твердження позивача, що останнім було надано відповідачу послуги на загальну суму 141.523,51 грн, проте заперечує те, що відповідачем в рахунок погашення боргу було сплачено лише 76.428,45 грн. Відповідач стверджує, що загальна сума, яка була сплачена за надані позивачем послуги за договором № ВП-20514-Дн від 01.10.2020 становить 149.395,75 грн, в підтвердження чого відповідачем надано наступні меморіальні ордери:

- меморіальний ордер № L49O0Y76IP від 09.04.2021 на суму 22.707,23 грн;

- меморіальний ордер № M6EO1A9ANL від 14.06.2022 на суму 45.414,46 грн;

- меморіальний ордер № NA2O1MQIVO від 02.10.2023 на суму 53.721,22 грн;

- меморіальний ордер № O3EO045N5Z від 14.03.2024 на суму 27.552,84 грн.

Сплата за надані послуги у розмірі 76.428,45 грн, яка підтверджується меморіальними ордерами № L49O0Y76IP від 09.04.2021 та № NA2O1MQIVO від 02.10.2023 сторонами не оспорюється та визнається двосторонньо.

Проте позивач заперечує щодо зарахування перерахованих відповідачем коштів у сумі 45.414,46 грн (меморіальний ордер № M6EO1A9ANL від 14.06.2022) саме в рахунок погашення заборгованості за договором № ВП-20514-Дн від 01.10.2020 та вказує, що, оскільки, в призначенні платежу даного платіжного документу було відсутнє посилання на договір чи акти, за які сплачував відповідач, позивачем кошті у розмірі 45.414,46 грн було зараховано в рахунок погашення заборгованості за іншим договором (№ 13520-П від 01.06.2016).

Дослідивши наданий відповідачем меморіальний ордер № M6EO1A9ANL від 14.06.2022, яким останнім сплачено позивачу 45.414,46 грн, судом встановлено, що в розділі «призначення платежу» міститься наступна інформація: «оплата за вивіз ТПВ за 05/21-06/22 зг. рахунків, актів за травень 2021 - червень 2022, у т.ч. ПДВ - 7.569,08 грн. 3099541».

Пунктом 41 Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 163 від 29.07.2022, встановлено, що платник заповнює реквізит «призначення платежу» платіжної інструкції так, щоб надавати отримувачу коштів повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється платіжна операція. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

З викладеного вбачається, що саме платнику надається право вказувати та визначати призначення здійсненого ним платежу.

Постановою Верховного Суду № 911/2630/18 від 26.12.2019 встановлено, що у випадку, коли в графі платіжного доручення «призначення платежу» відсутні посилання на період, дату, номер договору, згідно якого здійснюється платіж, тощо, такий період має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів. Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, то у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.

Наведений вище алгоритм розподілу коштів урегульований в статті 534 Цивільного кодексу України, яка визначає правила виконання грошового зобов`язання, якщо наявна сума грошей є меншою за суму боргу, і вимоги кредитора в повному обсязі не можуть бути задоволені. У такому випадку вимоги кредитора погашаються у встановленій черговості: - у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання. В даному випадку мова йдеться про судові витрати, витрати на сплату держмита та інших обов`язкових платежів, витрати на юридичну допомогу тощо. Такі витрати мають бути підтверджені кредитором (наприклад, підлягатиме стягненню за рішенням суду тощо); - у другу чергу підлягають сплаті проценти та неустойка, в разі їх нарахування на підставі договору або закону; - і лише в третю чергу сплачується основна сума боргу. Інший порядок погашення вимог кредитора може бути встановлений договором. Сторони можуть передбачити, наприклад, першочергове погашення основної суми боргу або інші правила тощо.

Можливість застосування положень статті 534 Цивільного кодексу України безпосередньо залежить від змісту реквізиту «призначення платежу» платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена статтею 534 цього Кодексу застосовуватися не може.

Розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до статті 534 Цивільного кодексу України у випадку, коли стягнення заборгованості здійснюється в порядку виконавчого провадження, або платіж буде отримано без реквізиту «призначення платежу» чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості тощо.

Відповідний порядок наведено у пункті 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку Україні № 22 від 21.01.2004 та пункті 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, згідно з якими отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платник чітко визначив призначення платежу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16, від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18.

Враховуючи викладене та те, що відповідач сплачуючи позивачу 45.414,46 грн не визначив чіткого призначення платежу (відсутнє посилання на договір та номери актів/рахунків), а також те, що відповідачем не надано до суду жодних інших належних та допустимих доказів щоб підтверджували, що дані кошти сплачено саме за договором № ВП-20514-Дн від 01.10.2020, тому суд приходить до висновку, що позивачем правомірно на свій розсуд зараховано вказану суму в рахунок погашення заборгованості за іншим договором (№ 13520-П від 01.06.2016).

Позивач звертався до відповідача з претензіями № 000006673 від 26.12.2022, № 000009167 від 28.02.2023, № 000011492 від 19.04.2023 та № 000013192 від 12.06.2023 (докази направлення містяться в матеріалах справи) з вимогою сплатити борг за договором № ВП-20514-Дн від 01.10.2020.

Відповідачем заперечень щодо отримання претензій № 000011492 від 19.04.2023 та № 000013192 від 12.06.2023 до суду надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3.7 договору замовник зобов`язався здійснювати 100% оплату послуг на умов визначених у п. 2.3 та п. 2.5 цього договору.

Проте, матеріали справи свідчать, що відповідач в порушення взятих на себе за договором зобов`язань вартість наданих позивачем послуг у визначений строк не сплатив, у зв`язку з чим виникла заборгованість перед позивачем, розмір якої, на момент звернення позивача до суду становила 65.095,06 грн.

Разом з цим, поданий відповідачем меморіальний ордер № O3EO045N5Z від 14.03.2024 свідчить, що відповідач після 22.02.2024 (дата звернення позивачем до суду з позовною заявою) перерахував позивачу кошти за договором в загальному розмірі 27.552,84 грн, що підтверджується позивачем у поданій до суду відповіді на відзив.

Стаття 231 Господарського процесуального кодексу України містить вичерпний перелік підстав з яких господарський суд закриває провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, в тому випадку коли спір врегульовано самими сторонами шляхом перерахування боргу (передачі майна чи усунення перешкод у користуванні ним) після звернення кредитора з позовом за умови подання доказів такого врегулювання.

Надані докази свідчать про відсутність предмету спору, що у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, тягне за собою закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача 27.552,84 грн основного боргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів того, що відповідачем виконано зобов`язання по сплаті наданих послуг за договором в повному обсязі не подано.

Щодо заявленого відповідачем у відзиві на позов клопотання про застосування до позовних вимог наслідків спливу позовної давності, суд звертає увагу відповідача на те, що пунктом 8.5 договору сторони домовилися, що будь-яка позовна давність по даному договору встановлюється тривалістю 5 років, а отже заявлене відповідачем клопотання задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність передбачених чинним законодавством правових підстав для стягнення з відповідача боргу за надані послуги з вивезення ТПВ в розмірі 37.542,22 грн (65.095,06 грн - 27.552,84 грн).

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується що відповідач, в порушення умов договору, у визначений строк зобов`язання щодо оплати наданих послуг не здійснив, та є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Згідно зі ст.ст. 546, 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Так, розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 4.2 договору за прострочення оплати послуг з вивезення побутових відходів за цим договором замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період прострочення, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

При укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов`язання щодо оплати послуг, проте не передбачили інший період нарахування ніж встановлений законом.

З урахуванням наведеного вище, за розрахунками суду (знаходиться в матеріалах справи) розмір пені становить 2.281,00 грн.

З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 2.281,00 грн пені обґрунтовані та підлягають задоволенню, а в іншій частині стягнення пені слід відмовити повністю, оскільки при здійсненні розрахунку в періоді першому (16.08.2023-19.02.2024) позивачем здійснено нарахування пені з перевищенням 6-ти місячного строку.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру неустойки до 1,00 грн суд відзначає наступне.

Пунктом 1 ст. 233 Господарського кодексу України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора.

Право господарського суду зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, закріплено в п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, як необхідність використання права на зменшення розміру штрафних санкцій так і розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявленого неустойки (штрафу, пені), який нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з статтею 74 ГПК України, статтею 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 910/9765/18.

Таким чином, беручи до уваги обставини даної справі та мотивування поданого відповідачем клопотання, суд не вбачає правових підстав для його задоволення та зменшення заявленої неустойки до 1,00 грн.

В зв`язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті за надані послуги, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 1.955,04 грн інфляційних втрат та 1.455,69 грн 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору не визначено інший розмір процентів.

Слід зазначити, що в силу умов п. 2.3 договору відповідач зобов`язаний був вносити платежі протягом 5 банківських днів з дати отримання рахунку фактури, тому момент прострочення виконання зобов`язання слід встановлювати щодо кожного рахунку окремо, і, в залежності від встановленого, нараховувати інфляційні втрати та 3% річних, за кожним рахунком.

При цьому, якщо момент прострочення виконання зобов`язання встановлений договором наступив раніше ніж той строк, який визначено позивачем як початок прострочення, суд при здійснені перерахунку суми нарахування інфляційних втрат та 3% річних бере за початок порушення зобов`язання дату встановлену позивачем як початок перебігу прострочення, тобто пізнішу дату, оскільки у суду відсутні повноваження виходити за межі пред`явлених позовних вимог (ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України).

Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 1.955,04 грн інфляційних втрат та 1.455,69 грн 3% річних (за обґрунтованими розрахунками позивача).

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому судом враховано ту обставину, що основний борг частково сплачений після відкриття провадження у справі.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Провадження у справі в частині стягнення 27.552,84 грн основного боргу закрити.

3. Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» (04053, м. Київ, вул. Кудрявська, 23, ) 37.542 (тридцять сім тисяч п`ятсот сорок дві) грн 22 коп. основного боргу, 2.281 (дві тисячі двісті вісімдесят одна) грн 00 коп. пені, 1.955 (одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят п`ять) грн 04 коп. інфляційних втрат, 1.455 (одна тисяча чотириста п`ятдесят п`ять) грн 69 коп. 3% річних та 2.420 (дві тисячі чотириста двадцять) грн 16 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя В.В.Сівакова