ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2024 р.м. ХарківСправа № 922/1264/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Малого приватного підприємства "АГРОТЕХСЕРВІС", Харківська обл., Куп`янський р-н, село Василенкове,
до Харківського квартирно-експлуатаційного управління, місто Харків,
простягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Мале приватне підприємство "АГРОТЕХСЕРВІС", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Харківського квартирно-експлуатаційного управління, про стягнення коштів у загальному розмірі 130 691,77 грн, з них: заборгованість з відшкодування витрат за спожиту електроенергію за Договором спільного тимчасового безоплатного користування № 349 від 02.10.2023 року за період з 01 жовтня 2023 року по 30 листопада 2023 року у розмірі 68 647,79 грн та заборгованість з відшкодування витрат за спожиту електроенергію за Договором спільного тимчасового безоплатного користування № 349 від 02.10.2023 року за грудень 2023року, у розмірі 62 043,98 грн.

1. РУХ СПРАВИ У ГОСПОДАРСЬКОМУ СУДІ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

16 квітня 2024 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Малого приватного підприємства "АГРОТЕХСЕРВІС" до розгляду та відкрито позовне провадження у справі № 922/1264/24. Розгляд справи № 922/1264/24 вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Щодо реалізації сторонами свого права на подання заяв по суті справи: відповідачем надано відзив (вх. № 11387 від 30 квітня 2024 року), що прийнятий до розгляду із залученням до матеріалів справи ухвалою Господарського суду Харківської області від 01 травня 2024 року; позивачем надано відповідь на відзив (вх. № 12341 від 13 травня 2024 року), що прийнята до розгляду із залученням до матеріалів справи ухвалою Господарського суду Харківської області від 13 травня 2024 року.

Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до частини 1 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Згідно частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Суд констатує про те, що ним було дотримано строки розгляду справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

2. ОПИС ПОЗИЦІЙ СТОРІН

Як зазначено у позовній заяві, 02.10.2023 року між Малим приватним підприємством «АГРОТЕХСЕРВІС», як балансоутримувачем (далі - Сторона-1, позивач), з однієї сторони, Військовою частиною НОМЕР_1 , як користувачем (далі Сторона-2, користувач) з другої сторони, та Харківським квартирно-експлуатаційним управлінням, як платником (далі-Сторона-3, відповідач), укладений Договір спільного тимчасового безоплатного користування № 349 (далі «Договір»). Згідно п. 1.1 Договору сторона-1 надає стороні-2 можливість на спільне тимчасове безоплатне користування нерухомим майном (нежитлові приміщення «їдальні», загальною площею 227,8 кв.м. розташованих на земельній ділянці загальною площею 0,02278 га за адресою: Харківська область, Куп`янський район, село Василенкове, вул. Журавського, 1А. Пунктом 10.1 Договору встановлено, що він розпочинає свою дію з 04.09.2023 року та діє впродовж воєнного стану, що відповідає положенням пункту 3 ст. 631 ЦК України за яким сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Пунктом 3.2 Договору сторони передбачили, що саме платник (відповідач) несе зобов`язання з відшкодування Балансоутримувачу всіх витрат за комунальні послуги, які були отриманні Користувачем за час дії цього Договору. За Актом приймання-передачі нерухомого майна згідно договору безкоштовного використання, позивач передав, а сторона-2 прийняла 04.09.2023 року у користування нежитлові приміщення зазначені у п. 1.1. Договору. За змістом пункту 4.7. Договору до обов`язків Користувача віднесено обов`язок укласти із Стороною-1 та Стороною-3 договори на відшкодування спожитих комунальних послуг окремо за кожним видом комунальних послуг. В силу зазначеного вище положення Договору, між тими ж Сторонами укладено Договір про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги розподілу електричної енергії № б/н від 02.10.2023 року (далі «Договір про відшкодування»). Відповідно до п. 1.1 Договору про відшкодування Сторона-3 відшкодовує Стороні-1 витрати понесені Стороною-2 з оплати електричної енергії, яка була спожита Стороною-2, за встановленими тарифами в терміни передбачені даним договором. Пунктами 1.2 та 1.2.2 встановлено, що відшкодування витрат за спожиту електричну енергію здійснюється відповідно до показників лічильників або розрахунку згідно Договору. На виконання Договору про відшкодування Стороною-2 та Стороною-3 був складений Акт виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 30.11.2023 року на підтвердження того, що в період з 01.10.2023 року по 30.11.2023року сума відшкодування витрат за спожиту електроенергію складає 68 647,79 грн. Також, між тими ж сторонами був укладений аналогічний Договір про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги розподілу електричної енергії № б/н від 01.12.2023 року (далі «Договір про відшкодування-2»), на період: грудень 2023 року (пункт 2.1). Актом виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 31.12.2023 року за Договором про відшкодування-2 сторони засвідчили, що в період з 01.12.2023 року по 30.12.2023 року сума відшкодування витрат за спожиту електроенергію складає 62 043,98 грн. Таким чином, на думку позивача, з аналізу положень п.п. 1.1, 4.2.2 Договорів про відшкодування, можна дійти висновку, що саме на відповідача покладене зобов`язання з відшкодування витрат з оплати електричної енергії на користь позивача: за період з 01.10.2023 року по 30.11.2023 року у розмірі 68 647,79 грн; за період: грудень 2023 року у розмірі 620 43,98 грн.

30 квітня 2024 року до суду від відповідача надійшов відзив (вх. № 11387). У відзиві зазначено, що невиконання відповідачем зобов`язання по оплаті за надані послуги сталося внаслідок недостатку бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Для сплати заборгованості за попередній період у Харківського КЕУ відсутнє відповідне фінансування. При цьому, на переконання відповідача, ані предмет, ані підстави позову не містять жодного обґрунтування та документального підтвердження наміру умисного невиконання відповідачем Договору. За викладених обставин, відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

13 травня 2024 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 12341). У відповіді на відзив зазначено, що позивач, щомісячно подає відповідачу документи на відшкодування витрат з використаних комунальних послуг, у складі яких обов`язково йдуть і рахунки енергопостачальної організації. Між тим, відповідач не надав належних та допустимих доказів того що ним вимагалась від позивача будь-які додаткові документи, яких не вистачало для здійснення платежу. Крім того, відповідачем надана відповідь на претензію позивача, в якій він зазначає про неможливість проведення оплати за період з листопада-грудень 202 3року, з огляду на закінчення бюджетного року, та як наслідок неможливість передати до органу Казначейства України доручення на здійснення такої оплати зазначеного періоду. Таким чином, на думку позивача, із змісту відповіді на претензію, вбачається, що відповідач не заперечує проти відшкодування в добровільному порядку за наявності бюджетних асигнувань, і додаткових вимог щодо наявності та/або повноти наданого позивачем пакету документів не висував. Разом з тим, позивач зазначає, що для повноти та об`єктивності розгляду даної справи надає рахунки постачальник електроенергії, виставлені на адресу позивача за період листопад-грудень 2023 року.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

3. ВІДНОСНО ВИРШІЕННЯ СПОРУ ПО СУТІ

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. В статті 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 173 ГК України, зі змістом якої кореспондуються і приписи ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 02 жовтня 2023 року між Малим приватним підприємством «Агротехсервіс» (позивач, сторона-1 за Договором), Військовою частиною НОМЕР_1 (сторона-2 за Договором) та Харківським квартирно-експлуатаційним управлінням (відповідач, сторона-3 за Договором) укладено договір спільного тимчасового безоплатного користування нерухомим майном від 02 жовтня 2023 року. Відповідно до п. 1.1. Договору сторона-1 надає стороні-2 можливість на спільне тимчасове безоплатне користування нерухомим майном сторони-1 - нежитлові приміщення, загальною площею 227,8 кв.м. розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,02278 га за адресою: Харківська область, Куп`янський район, село Василенкове, вул. Журавського, 1А. Пунктом 3.2 Договору сторони передбачили, що сторони-3 (відповідач) зобов`язана відшкодувати стороні-1 всі витрати за комунальні послуги за договорами відшкодування комунальних послуг, які були отримані стороною-2 за час дії цього Договору. У відповідності до п. 3.3. Договору відшкодування за спожиті комунальні послуги стороною-2 сплачуються стороною-3 на підставі укладених договорів на відшкодування окремо за кожним видом наданих комунальних послуг (електричної енергії, водовідведення, водопостачання, теплової енергії або природного газу, вивіз ТБО) за відповідним пакетом документів до них. Пунктом 10.1. Договору встановлено, що йог дія, відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України, починається з 04 вересня 2023 року і діє до 31 грудня 2023 року включно, але не довше дії воєнного стану.

За Актом приймання-передачі нерухомого майна згідно договору безкоштовного використання, позивач передав, а Сторона-2 прийняла 04.09.2023 року у користування нежитлові приміщення зазначені у п. 1.1. Договору. У цьому акті зафіксовані показання лічильника електроенергії.

На виконання вищезазначених умов Договору, 02 жовтня 2023 року між сторонами укладено Договір про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з розподілу електричної енергії. Згідно із п. 1.1. Договору про відшкодування сторона-2 (позивач) забезпечує постачання електричної енергії, що використовується стороною-3 (військовою частиною), а сторона-1 (відповідач) відшкодовує витрати, понесені стороною-2 з оплати електричної енергії, яка була спожита стороною-3, за встановленими тарифами в терміни, передбачені даним Договором. У відповідності до п. 2.4. Договору загальна вартість цього Договору на дату його складання становить 68 647,79 грн. У відповідності до п. 3.6. Договору оплата здійснюється згідно із ст. 46, 48, 49 БКУ, на підставі належним чином оформленого акту виконаних робіт (наданих послуг) протягом 30 календарних днів. До цього Договору про відшкодування між сторонами складено акт виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 30 листопада 2023 року на суму 68 647,79 грн. Відповідачем на надано доказів оплати цієї заборгованості.

Крім того, 01 грудня 2023 року між сторонами укладено Договір про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з розподілу електричної енергії. Відповідно до п. 1.1. Договір про відшкодування витрат-2 сторона-2 (позивач) забезпечує постачання електричної енергії, що використовується стороною-3 (військовою частиною), а сторона-1 (відповідач) відшкодовує витрати, понесені стороною-2 з оплати електричної енергії, яка була спожита стороною-3, за встановленими тарифами в терміни, передбачені даним Договором. У відповідності до п. 2.4. Договору загальна вартість цього Договору на дату його складання становить 62 043,98 грн. У відповідності до п. 3.6. Договору оплата здійснюється згідно із ст. 46, 48, 49 БКУ, на підставі належним чином оформленого акту виконаних робіт (наданих послуг) протягом 30 календарних днів. До цього Договору про відшкодування-2 між сторонами складено акт виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 31 грудня 2023 року на суму 62 043,98 грн. Відповідачем на надано доказів оплати цієї заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в розмірі 68 647,79 грн та 62 043,98 грн за Договорами підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частини 3 та 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження здійснення повної оплати.

ВІДНОСНО РОЗПОДІЛУ СУДОВИХ ВИТРАТ

Таким чином, суд прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про повне задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем, покладаються на відповідача.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, п. 2 ч. 1 ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов Малого приватного підприємства "АГРОТЕХСЕРВІС" задовольнити повністю.

Стягнути з Харківського квартирно-експлуатаційного управління (61024, Харківська обл., місто Харків, вулиця Пушкінська, будинок 61; ) на користь Малого приватного підприємства "АГРОТЕХСЕРВІС" (63620, Харківська обл., Куп`янський р-н, село Василенкове, вул. Стадіонна, будинок 1; ) заборгованість з відшкодування витрат за спожиту електроенергію за Договором спільного тимчасового безоплатного користування № 349 від 02.10.2023 року за період з 01.10.2023 року по 30.11.2023 року у розмірі 68 647,79 грн та за період грудень 2023 року у розмірі 62 043,98 грн, а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 2 422,40 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "10" червня 2024 р.

Суддя Н.В. Калініченко