ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" травня 2024 р. Справа№ 927/1644/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Андрійчук С.Я.;

від відповідача: Григор`єв О.М.;

від третьої особи: не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго»

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 20.03.2024 року (повний текст рішення складено і підписано 11.03.2024)

у справі № 927/1644/23 (суддя - Моцьор В.В.)

за позовом Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго»

до Акціонерного товариства «Чернігівобленерго»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

про визнання недійсним одностороннього правочину та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» звернулося до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Акціонерного товариства «Чернігівобленерго» про:

- визнання недійсною заяви Акціонерного товариства «Чернігівобленерго» про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог від 17.08.2023 №24/6674/01-14;

- зобов`язання Акціонерне товариство «Чернігівобленерго» виконати зобов`язання за договором про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» з оплати спожитої ним електричної енергії у сумі 612 642,24 грн шляхом перерахування коштів на спецрахунок постачальника.

Позов обґрунтовано тим, що дії АТ «Чернігівобленерго» щодо припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог, призвели до порушень положень ст. 58 та 75 Закону України «Про ринок електричної енергії», постанов НКРЕКП від 18.06.2019 № 1041 Про затвердження Порядку розподілу коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання електропостачальників та внесення зміни до постанови НКРЕКП від 18.01.2019 № 26 та від 27.06.2019 № 1246 «Про алгоритм розподілу коштів».

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 20.03.2024 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Чернігівської області від 20.03.2024 у справі №927/1644/23 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав оцінки доказам, які підтверджують встановлення особливого механізму розрахунків між споживачем та ДПЗД «Укрінтеренерго» за договором про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», враховуючи отриманий позивачем статус «Дефолтний», в результаті чого щодо нього були застосовані певні обмеження під час здійснення господарської діяльності. При цьому, судом не було розглянуто та не надано оцінку аргументам НКРЕКП, викладеним у письмових поясненнях від 25.01.2024 № 66/15-24.

Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції прийшов до необгрунтованого висновку щодо неправильно обраного позивачем способу захисту порушеного права в частині позовної вимоги про зобов`язання позивача виконати зобов`язання за договором.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2024 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» та призначено до розгляду на 29.05.2024.

10.05.2024 до Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив апеляційну скарга залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Зокрема, відповідач зазначив, що положення Закону України «Про ринок електричної енергії» та Порядок розподілу коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання електропостачальників, затверджений постановою НКРЕКП від 18.06.2019 № 1041 та постанову НКРЕКП від 27.06.2019 № 1246 «Про алгоритм розподілу коштів» направлені на врегулювання саме питання здійснення розрахунків між учасниками ринку електричної енергії. Зарахування зустрічних однорідних вимог не є формою розрахунків, а однією з підстав припинення зобов`язань.

Представник позивача у судовому засіданні 29.05.2024 підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 29.05.2024 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи у судове засідання 29.05.2024 не з`явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа.

Зважаючи на те, що явка учасників справи обов`язковою не визнавалася, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника третьої особи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступного.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, між Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (постачальник) та Акціонерним товариством «Чернігівобленерго» (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» на умовах публічного договору постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» та комерційної пропозиції, розроблених відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 року № 312 (далі - ПРРЕЕ).

Публічний договір постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» є додатком 7 до ПРРЕЕ та є типовим договором приєднання.

Відповідно до п.2.1. договору постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору, що зазначені в додатку 1 до договору (комерційна пропозиція).

Електрична енергія постачаєтеся до електроустановок споживача протягом строку, що не може перевищувати 90 днів. Якщо після закінчення зазначеного строку постачання електричної енергії споживач не розпочав процедуру зміни електропостачальником, постачання електричної енергії на об`єкт призупиняється (п.3.4. договору постачання електричної енергії постачальником «останньої надії»).

Розрахунки споживача за цим договором здійснюються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання (далі - спецрахунок). При цьому, споживач не обмежується в праві здійснювати оплату за цим договором через банківську платіжну систему, он-лайн переказ, поштовий переказ, внесення готівки через касу постачальника, та в інший не заборонений законодавством спосіб. Оплата вартості електричної енергії за цим договором здійснюється споживачем виключно шляхом перерахування коштів на спецрахунок постачальника. Оплата вважається здійсненою після того, як на спецрахунок постачальника надійшла вся сума коштів. спецрахунок постачальника зазначається у платіжних документах постачальника, у тому числі у разі його зміни (п.5.9 договору постачання електричної енергії постачальником «останньої надії»).

На виконання умов договору постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» позивач поставив відповідачу з 05.07.2023 по 31.07.2023 електричну енергію на загальну суму 2 829 417,98 грн (рахунок №33/24/О07/51775 від 09.08.2023).

Як зазначає позивач та не спростовано відповідачем, залишок несплаченої відповідачем спожитої електричної енергії, поставленої позивачем на виконання договору постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», становить 612 642,24 грн.

Крім того, шляхом надання заяви-приєднання до договору електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії, між Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (постачальник) та Акціонерним товариством «Чернігівобленерго» (оператор системи) укладено договір електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії.

Відповідно до пункту 1.1 договору електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії він є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови передачі (розподілу) електричної енергії споживачам електропостачальника як послуги оператора системи. Договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України шляхом приєднання постачальника до умов цього договору.

Відповідно до розділу 2 договору електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії оператор системи надає послуги з розподілу електричної енергії за сукупністю споживачів, які входять до групи постачальника згідно з реєстром за ЕІС-кодами споживачів та їх точками вимірювання. Реєстр ведеться ОСР в електронному вигляді.

ОСР забезпечує надання послуг з розподілу в обсязі, необхідному та достатньому для виконання постачальником функцій відповідного суб`єкта роздрібного ринку електричної енергії, та надання інших послуг, зокрема з відключення та підключення споживачів.

Постачальник здійснює придбання та оплату послуг з розподілу електричної енергії згідно з умовами глави 3 цього договору за сукупністю споживачів постачальника, які згідно з умовами договорів про постачання електричної енергії (комерційних пропозицій постачальника) здійснюють оплату послуг з розподілу електричної енергії через постачальника, та інших послуг ОСР згідно з порядком розрахунків, який є додатком 1 до цього договору.

Рішеннями Господарського суду міста Києва від 24.07.2020 у справі №910/3548/20 та від 22.02.2022 у справі №910/13046/21, які набрали законної сили, задоволено позовні вимоги Акціонерного товариства «Чернігівобленерго» до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» про стягнення боргу за договором електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії від 22.12.2018.

Вказаними рішеннями встановлено факт невиконання Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» зобов`язань з оплати наданих Акціонерним товариством «Чернігівобленерго» послуг з розподілу електричної енергії за договором електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії у встановлений строк.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 24.07.2020 у справі №910/3548/20 стягнуто з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на користь Акціонерного товариства «Чернігівобленерго» 248 391,41 грн боргу, 15 168,27 грн пені 1 691,01 грн процентів річних, 502,79 грн втрат від інфляції та 3 986,31 грн судового збору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 у справі №910/13046/21 стягнуто з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на користь Акціонерного товариства «Чернігівобленерго» 345 525,09 грн боргу та 5182,88 грн судового збору.

Акціонерне товариство «Чернігівобленерго» звернулося до ДПЗД «Укрінтеренерго» із заявою від 17.08.2023 № 24/6674/01-14, в якій заявило про припинення з 16.08.2023 зобов`язань щодо сплати заборгованості перед ДПЗД «Укрінтеренерго» на виконання зобов`язань по договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» в сумі 612 642,24 грн в рахунок погашення боргу ДПЗД «Укрінтеренерго» перед АТ «Чернігівобленерго» в сумі 612 642,24 грн (593 916,50 грн - заборгованість за надані послуги з розподілу електричної енергії, 13 542,86 грн - пеня, 5182,88 грн - судовий збір), що підтверджується рішеннями Господарського суду м. Києва від 24.07.2020 у справі № 910/3548/20 та від 22.02.2022 у справі № 910/13046/21, які набрали законної сили.

Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» листом від 23.08.2023 № 44/11-2727/ПОН було надано відповідь на заяву Акціонерного товариства «Чернігівобленерго» про відсутність правових підстав для задоволення заяви щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, у зв`язку з тим, що дії АТ «Чернігівобленерго» призведуть до порушення правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії. ДПЗД «Укрінтеренерго» просило АТ «Чернігівобленерго» відізвати заяву про припинення зобов`язання зустрічних вимог до 01.09.2023.

Акціонерне товариство «Чернігівобленерго», не погоджуючись з позицією ДПЗД «Укрінтеренерго», листом від 31.08.2023 № 107.01/7048/01-14 повідомило, що наполягає на зарахуванні зустрічних однорідних вимог.

Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» листом від 18.09.2023 № 44/22-1161 звернулося до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП), як Регулятора, для отримання роз`яснень щодо відповідності дій АТ «Чернігівобленерго» положенням нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії.

Листом від 22.11.2023 №12605/22.3.1/7-23 НКРЕКП було надано відповідь, що оплата вартості електричної енергії за договором здійснюється споживачем виключно шляхом перерахування коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника. Оскільки законом та договором передбачено особливий механізм розрахунків між споживачем та постачальником за договором про постачання електричної енергії споживачу, в тому числі за договором про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», який передбачає, що розрахунки за спожиту електроенергію здійснюються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання, застосування неттінгу за вказаними договорами не вбачається можливим.

Зважаючи на викладене, позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсною заяви АТ «Чернігівобленерго» про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог від 17.08.2023 року № 24/6674/01-14 та зобов`язання останнього виконати зобов`язання за договором з оплати спожитої електричної енергії у сумі 612 642, 24 грн.

Згідно з статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до положень частин 1-3 та 5 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однією сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Із змісту положень ст.ст. 15, 16 ЦК України слідує, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є: визнання правочину недійсним.

Приписами ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтями 202, 203 ГК України визначено, що зобов`язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Отже, заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином.

Положеннями статті 601 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Таким чином, вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам (стаття 601 Цивільного кодексу України):

- бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);

- строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2018 у справі №914/3217/16.

Відповідно до статті 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

З огляду на положення чинного законодавства зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку має на меті оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, що становлять предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що потрібно розмежовувати зарахування та заяву про зарахування, оскільки, сама по собі наявність зустрічних однорідних вимог не призводить до їх зарахування, і, відповідно не припиняє зобов`язання, для цього (припинення зобов`язання) необхідна наявність заяви про зарахування зустрічних вимог хоча б однієї із сторін.

Заява однієї із сторін про зарахування зустрічних вимог для досягнення бажаного правового ефекту не потребує відповіді з боку адресата, а потребує лише сприйняття заяви останнім. Наслідком подання заяви про зарахування зустрічних вимог, за наявності передбачених умов для зарахування, є остаточне і безповоротне припинення відповідних зобов`язань повністю або частково.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог можливе на будь-якій стадії розвитку відносин сторін, у тому числі й на стадії виконання судового рішення.

Отже, у разі несприйняття адресатом заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, учасники правовідносин мають можливість звернутися за судовим захистом, подавши позов про визнання такого правочину недійсним або визнання зобов`язань такими, що припинилися у зв`язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.05.2023 у справі № 910/9268/22.

Із змісту заяви відповідача від 17.08.2023 № 24/6674/01-14 вбачається, що АТ «Чернігівобленерго» заявило про припинення з 16.08.2023 зобов`язань щодо сплати заборгованості перед ДПЗД «Укрінтеренерго» на виконання зобов`язань по договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» в сумі 612 642,24 грн в рахунок погашення боргу ДПЗД «Укрінтеренерго» перед АТ «Чернігівобленерго» в сумі 612 642,24 грн (593 916,50 грн - заборгованість за надані послуги з розподілу електричної енергії, 13 542,86 грн - пеня, 5182,88 грн - судовий збір), що підтверджується рішеннями Господарського суду м. Києва від 24.07.2020 у справі № 910/3548/20 та від 22.02.2022 у справі № 910/13046/21, які набрали законної сили.

Заперечуючи проти можливості здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог, позивач вказує, НКРЕКП було застосовано до позивача (у зв`язку з набуттям ним статусу «Дефолтний») алгоритм розподілу коштів, передбачений положеннями статті 75 Закону, постановою НКРЕКП від 18.06.2019 № 1041 «Про затвердження Порядку розподілу коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання електропостачальників та внесення зміни до постанови НКРЕКП від 18 січня 2019 року № 26» та постановою НКРЕКП від 27.06.2019 № 1246 «Про алгоритм розподілу коштів», а законом та договором про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» передбачено особливий механізм розрахунків між споживачем та постачальником за договором про постачання електричної енергії споживачу, позивач вважає, що заява відповідача про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог не містить правових підстав для задоволення.

Відповідно до частини 2 статті 75 Закону України «Про ринок електричної енергії», покупці електричної енергії, які і купують електричну енергію в електропостачальників, вносять плату за отриману електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання електропостачальника в одному з уповноважених банків.

Згідно з п. 5.9 договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», розрахунки cпоживача за цим договором здійснюються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання (далі - спецрахунок). Оплата вартості електричної енергії за цим договором здійснюється cпоживачем виключно шляхом перерахування коштів на спецрахунок Постачальника.

Згідно з ч. 1 статті 599 ЦК України, положення якої кореспондуються із частиною 1 статті 203 ГК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У свою чергу форми розрахунків визначені статтею 1087 ЦК України.

Так, відповідно до статті 1087 ЦК України, розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом.

Вказаною статтею визначено способи здійснення розрахунків та закріплено дві форми розрахунків: готівкову та безготівкову.

Як вбачається з наведеного, положення частини 2 статті 75 Закону України «Про ринок електричної енергії» та пункту 5.9 публічного договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» стосуються саме встановлення певних форм проведення розрахунків за спожиту електричну енергію.

При цьому, положення Закону України «Про ринок електричної енергії», встановлюючи порядок проведення розрахунків при здійсненні оплати спожитої електричної енергії, не містять жодної заборони на здійснення припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Тобто, встановлення певних форм проведення розрахунків за спожиту електричну енергію, за відсутності прямої вказівки про це у відповідному нормативному акті, не означає саме по собі встановлення заборони на проведення зарахування зустрічних однорідних вимог.

Отже, виходячи з наведеного вище та враховуючи обставини даної справи, зарахування зустрічних однорідних вимог є не формою розрахунків, а є однією з підстав припинення зобов`язань, врегульованих главою 50 ЦК України "Припинення зобов`язань".

Зарахування зустрічних однорідних вимог регулюється статтями 601, 602 ЦК України, і ця підстава припинення зобов`язання відрізняється від виконання зобов`язання (стаття 599 ЦК України) або припинення зобов`язання за домовленістю сторін (стаття 603 ЦК України).

Аналогічні за змістом висновки містяться зокрема у постанові Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що Закон України «Про ринок електричної енергії» не містить заборон щодо проведення зарахування зустрічних однорідних вимог, не містять таких заборон і умови укладених між сторонами договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» та договору електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії, що свідчить про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача.

Щодо твердження апелянта, що правовідносини у справі № 910/11116/19 не є подібними ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог до даної справи, а отже висновки у справі № 910/11116/19 не можуть бути застосовані у даній справі, то колегія суддів зазначає наступне.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15ц).

У справі №910/11116/19 Верховним Судом вирішувався спір Державного підприємства «Енергоринок» з Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом». Державне підприємство «Енергоринок» просило визнати недійсною заяву ДП «НАЕК «Енергоатом» про припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог від 08.08.2019. Між сторонами також укладався купівлі-продажу електричної енергії, відповідно до якого ДП «НАЕК «Енергоатом» продавав, а ДП «Енергоринок» купував електричну енергію; відповідно до умов цього договору також ДП «НАЕК Енергоатом» купувало у позивача електричну енергію, необхідну для заповнення верхнього водосховища Ташлицької ГАЕС на оптовому ринку електричної енергії України. Заборгованість учасників спору між собою була підтверджена і співпадала з тією, що зазначена в заяві про зарахування зустрічних вимог. Підставами позову було вказано не безспірність заборгованості, суперечність заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог положенням договору і приписам спеціального законодавства, у зв`язку з тим, що розрахунки за куповану ДП «Енергоринок» електричну енергію на Оптовому ринку електричної енергії України були можливі лише через поточні рахунки зі спеціальним режимом використання, виключно на підставі алгоритму розподілу коштів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду вважає, що справа, що розглядається, і справа №910/11116/19 є подібними, спірні правовідносини і обставини справи також є подібними, що дає підстави суду для врахування висновку Верховного Суду, викладеного в постанові у справі №910/11116/19, при вирішенні спору у справі № 927/1644/23 відповідно до ч.4 статті 236 ГПК України.

Щодо тверджень апелянта, що судом першої інстанції не надано оцінки аргументам НКРЕКП, викладених у поясненнях від 25.01.2024 № 66/15-24, то вони є необґрунтованими, оскільки зміст вказаних пояснень є тотожним обґрунтуванню позовних вимог, дослідження та оцінка яких була надана місцевим господарським судом.

Колегією суддів встановлено, що предметом зарахування зустрічних однорідних вимог позивача правомірно були визначені грошові зобов`язання АТ «Чернігівобленерго» перед ДПЗД «Укрінтеренерго» за договором про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» в сумі 612 642,24 грн в рахунок погашення боргу ДПЗД «Укрінтеренерго» перед АТ «Чернігівобленерго» в сумі 612 642,24 грн, що підтверджується рішеннями Господарського суду м. Києва від 24.07.2020 у справі № 910/3548/20 та від 22.02.2022 у справі № 910/13046/21, які набрали законної сили.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновками судуд першої інстанції, що односторонній правочин у формі заяви АТ «Чернігівобленерго» від 17.08.2023 № 24/6674/01-14 про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних вимог на суму 612 642,24 грн відповідає вимогам статей 601, 602 Цивільного кодексу України та статті 203 Господарського кодексу України, оскільки грошове зобов`язання є безспірним, а відтак правочин щодо припинення взаємних зобов`язань сторін шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог є правомірним.

Беручи до уваги викладене, позовна вимога про визнання недійсною заяви Акціонерного товариства «Чернігівобленерго» про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог від 17.08.2023 №24/6674/01-14 задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання АТ «Чернігівобленерго» виконати зобов`язання за договором про постачання електричної енергії постачальником останньої надії з оплати спожитої ним електричної енергії у сумі 612 642,24 грн шляхом перерахування коштів на спецрахунок постачальника, то колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому, згідно частини другої статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Крім того, у відповідності до частини другої статті 20 ГК України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Отже, саме положеннями статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України визначені способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання.

Тобто, розпорядження своїм правом на захист є засадничим принципом цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як вже зазначено вище, зі змісту прохальної частини позовної заяви вбачається, що ДПЗД «Укрінтеренерго», звертаючись до суду з позовом про захист порушеного, на його думку, права, просить суд зобов`язати АТ «Чернігівобленерго» виконати зобов`язання за договором про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», з оплати спожитої електричної енергії у сумі 612 642,24 грн, шляхом перерахування коштів на спецрахунок постачальника.

Враховуючи предмет, підстави позову та заявлені позовні вимоги, колегія суддів вказує, що такий спосіб захисту прав і законних інтересів, як зобов`язання виконати зобов`язання за відповідним договором з оплати спожитої електричної енергії, шляхом перерахування коштів, законом не передбачений, адже задоволення відповідної вимоги не здатне призвести до захисту прав і законних інтересів, забезпечити поновлення порушеного права та не буде спрямоване на підсилення обов`язку виконувати зобов`язання, яке, на думку ДПЗД «Укрінтеренерго», не виконується.

Посилання апелянта на норми ст. 57, 58 Закону України «Про ринок електричної енергії», згідно яких споживач зобов`язаний сплачувати за поставлену електричну енергію, не спростовує факту обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав.

За таких обставин, місцевий господарський суд обґрунтовано відмовив у вказаній позовній вимозі.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 20.03.2024 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 20.03.2024 у справі № 927/1644/23 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 927/1644/23 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

А.Г. Майданевич

Дата складення повного тексту 06.06.2024