ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2024 р.м. ХарківСправа № 922/4430/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ», місто Харків,
до Радіоастрономічного інституту Національної академії наук України, місто Харків,
простягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Приватне акціонерне товариство «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ», звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Радіоастрономічного інституту Національної академії наук України, про стягнення коштів за договором про постачання електричної енергії № 10116/22 від 28.04.2022 року у загальному розмірі 12 389,01 грн, з них: 10 339,59 грн заборгованість за спожиту електричну енергію, 1 450,16 грн пеня, 137,60 грн 3% річних, 461,66 грн інфляційні втрати.

1. РУХ СПРАВИ У ГОСПОДАРСЬКОМУ СУДІ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

20 жовтня 2023 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Приватного акціонерного товариства «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ» до розгляду та відкрито позовне провадження у справі № 922/4430/23. Розгляд справи № 922/4430/23 вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідачеві, згідно статті 251 Господарського процесуального кодексу України, встановлено строк п`ятнадцять днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов. 21 листопада 2023 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, задоволено заяву відповідача, Радіоастрономічного інституту Національної академії наук України, про зупинення провадження у справі (вх. № 31606 від 17 листопада 2023 року). Зупинено провадження у справі № 922/4430/23 до закінчення перегляду Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду судового рішення у справі № 911/1359/22. 02 травня 2024 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, поновлено провадження у справі № 922/4430/23.

Відносно реалізації сторонами свого права на подання заяв по суті справи: відповідачем надано відзив (вх. № 30414 від 07 листопада 2023 року), що прийнятий до розгляду ухвалою Господарського суду Харківської області від 21 листопада 2023 року; позивачем надано відповідь на відзив (вх. № 30826 від 10 листопада 2023 року), що прийнята до розгляду із залученням до матеріалів справи ухвалою Господарського суду Харківської області від 21 листопада 2023 року.

Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до частини 1 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Згідно частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Суд констатує про те, що ним було дотримано строки розгляду справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

2. ОПИС ПОЗИЦІЙ СТОРІН

Як зазначено у позовній заяві, у зв`язку з відокремленням функції з розподілу електричної енергії від функцій постачання електричної енергії, що визначено положеннями Закону України «Про ринок електричної енергії» з 01 січня 2019 року позивач є постачальником електричної енергії за вільними цінами на підставі постанови НКРЕКП № 505 від 19 червня 2018 року та постачальником універсальних послуг на території Харківської області у відповідності до Постанови НКРЕКП № 1268 від 26 жовтня 2018 року. Позивач, як постачальник електричної енергії за вільними цінами, здійснює постачання електричної енергії з 01 січня 2019 року у порядку, визначеному Правилами роздрібного ринку електричної енергії (надалі - «Правила»), затвердженими постановою НКРЕКП від 14 червня 2018 року № 312 (надалі - «Постанова») та на умовах договору постачання електричної енергії споживачу. Публічний договір постачання електричної енергії споживачу, комерційні пропозиції та заява-приєднання розміщені на офіційному сайті ПрАТ «Харківенергозбут»: www.zbutenergo.kharkov.ua. Як зазначає позивач, між ПрАТ «Харківенергозбут» (постачальник) та Радіоастрономічним інститутом НАН України (споживач) укладено та двосторонньо підписано договір про постачання електричної енергії № 10116/22 від 28.04.2022 року (надалі - «Договір») на умовах комерційної пропозиції № 1 Ф-П/06-375/22 для споживачів з запланованим обсягом споживання до 50 000 кВт*год на місяць. Позивачем також підписано договір 10116/22 від 28.04.2022 року в режимі електронного примірника документа з накладанням кваліфікованого електронного підпису, де КЕП має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису відповідно до додаткової угоди від 06.01.2021 року до Договору. Предметом Додаткової угоди є удосконалення та поліпшення системи взаємовідносин щодо постачання електричної енергії споживачу. Сторони домовились здійснювати електронний документообіг для віддаленого обслуговування споживачів (система ЕДО). Згідно із переданими даними від АТ «Харківобленерго» відповідачу проведено нарахування та за результатами розрахункового періоду сформовано та виставлено рахунки за спожиту електричну енергію за період з квітня 2022 року по листопад 2022 року. Як зазначає позивач, станом на 01.07.2023 року сума заборгованості відповідача перед позивачем за спожиту електричну енергію за Договором за період з квітня 2022 року по листопад 2022 року складає 10 339,59 грн. Як вказує позивач, наразі відповідач свої зобов`язання щодо оплати електричної енергії за Договором не виконав. У зв`язку із вищевикладеним, позивач заявляє до стягнення 10 339,59 грн заборгованості за спожиту електричну енергію, 1 450,16 грн пені, 137,60 грн 3% річних та 461,66 грн інфляційні втрати.

07 листопада 2023 року до суду від відповідача надійшов відзив (вх. № 30414). Відповідач зазначає, що позовні вимоги ним визнаються частково. Так, відповідач зазначає, що Договір підписано позивачем за допомогою КЕП 21.04.2022 року, а не 28.04.2022 року, як у позовній заяві стверджує позивач. Також, відповідач зазначає, що не розуміє яке відношення має додаткова угода до договору № 10116/21 від 06.01.2021 року до даної судової справи. 11.08.2022 року відповідачем сплачено за спожиту електричну енергію за серпень 2022 року у розмірі 892,44 грн згідно платіжного доручення №@2PL320920. Водночас, дане платіжне доручення на суму 5831,13 грн та з призначенням платежу: «Сплата за договором № 10116/21 за лютий 2022 року» не має відношення до цієї справи. У зв`язку із цим, відповідач зазначає, що визнає позовні вимоги позивача частково, а саме: заборгованість за спожиту електричну енергію за Договором у розмірі 11 232,03 грн. При цьому, пеню, 3% річних та інфляційні втрати відповідач не визнає в повному обсязі.

10 листопада 2023 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 30826). Позивач зазначає, що не погоджується із висновками відповідача, які наведені у відзиві. Відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на невідповідність дати підписання Договору, а саме 28.04.2022, посилаючись на те, що договір підписаний Позивачем 21.04.2022 в режимі електронного документообміну між Постачальником та Споживачем, у вигляді електронного примірника документа з накладанням кваліфікованого електронного підпису, де КЕП має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису. Згідно з п. 5.1. Договору строк (термін) постачання електричної енергії здійснюється з 01 квітня 2022 року по 31 грудня 2022 року. Так, Договір діє з 01.04.2022 року, тобто постачання електричної енергії розпочалося саме з 01.04.2022 року, що підтверджено доданим до позовної заяви витягом з реєстру фактичних обсягів за спожиту електричну енергію по споживачу (Радіоастрономічний інститут Національної академії наук України). Також, відповідач не заперечує щодо заборгованості за спожиту електричну енергію за період з квітня 2022 року по листопад 2022 року у розмірі 11232,03 грн. за Договором № 10116/22, та погоджується з умовами Договору № 10116/22, Додатковими угодами до Договору № 10116/22, Комерційною пропозицією 1Ф-П/06- 375/22, яка є невід`ємним додатком до Договору № 10116/22. Окремо, позивач звертає увагу, що ним в позовній заяві допущено описку, а саме: "...11.08.2022 сплачено за спожиту електричну енергію за серпень 2022 року у розмірі 892,44 грн, згідно платіжного доручення @2PL320920...", замість вірного "...11.08.2022 сплачено за спожиту електричну енергію за квітень 2022 року у розмірі 892,44 грн, згідно платіжного доручення @2PL320920...", що підтверджується розрахунком суми боргу за електричну енергію, який доданий до позовної заяви.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

3. ВІДНОСНО СТЯГНЕННЯ ОСНОВНОЇ СУМИ БОРГУ

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. В статті 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 173 ГК України, зі змістом якої кореспондуються і приписи ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, між Приватним акціонерним товариством «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ» (позивач, постачальник за Договором) та Радіоастрономічним інститутом Національної академії наук України (відповідач, споживач за Договором) укладено договір на постачання електричної енергії № 10116/22 від 28 квітня 2022 року.

Відповідно до п. 1.1. Договору постачальник зобов`язується забезпечити постачання електричної енергії: Лот № 4 - Постачання електричної енергії на Радіовимірювальний полігон Уран (лабораторія), (код за ДК 021:2015 - 09310000-5 - Електрична енергія) для забезпечення потреб замовника, а замовник сплачує постачальнику вартість спожитої електричної енергії. Згідно із п. 3.1. Договору на період з 01 квітня 2022 року по 31 грудня 2022 року ціна договору згідно з обсягами державного бюджетного фінансування становить 20 095,84 грн. у т.ч. ПДВ. Відповідно до п. 3.3. Договору вартість 1 кВт*год електричної енергії визначається єдиним роздрібним тарифом на відповідний розрахунковий період, який формується згідно з нормативно-правовими актами НКРЕКП. У відповідності до п. 4.1. Договору розрахунки споживача за електричну енергію здійснюються на підставі виставленого постачальником рахунка та акта приймання-передачі електричної енергії. Рахунок за спожиту електричну енергію надається споживачу протягом 5 робочих днів від закінчення розрахункового періоду. Споживач зобов`язаний провести оплату спожитої електричної енергії у розмірі 100% від її вартості в перебігу двадцяти календарних днів з моменту закінчення розрахункового періоду (п. 4.5. Договору). Пунктом 2 Додаткової угоди до Договору сторони передбачили внести зміни до п. 4.5. Договору та зазначили, що рахунок за спожиту електричну енергію та акт приймання-передачі електричної енергії має бути оплачений протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка та акта приймання-передачі електричної енергії споживачем.

Також, між сторонами в якості додатку № 2 до Договору, укладено комерційну пропозицію № 1Ф-П/06-375/22. Пунктом 4 цієї комерційної пропозиції передбачено, що рахунок за спожиту електричну енергію та акт приймання-передачі електричної енергії має бути оплачений протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка та акта приймання-передачі електричної енергії споживачем.

До матеріалів справи позивачем представлені рахунки за спірний період з квітня 2022 року по листопад 2022 року. Згідно наявних даних, що не заперечується відповідачем, у останнього наявна заборгованість перед позивачем за Договором у розмірі 10 339,59 грн. Означена сума визнається відповідачем в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 10 339,59 грн за Договором підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частини 3 та 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження здійснення повної оплати.

4. ВІДНОСНО СТЯГНЕННЯ ІНФЛЯЦІЙНИХ ВТРАТ ТА 3% РІЧНИХ

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови). Також, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Позивачем заявлено до стягнення 137,60 грн 3% річних, а також 461,66 грн інфляційних втрат.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 січня 2022 року по справі № 910/18557/20 зазначено наступне: «Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

Здійснивши перевірку суми нарахованих позивачем 3% річних, а також інфляційних втрат, суд прийшов до висновку, що вони здійснено арифметично вірно, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме 3% річних у сумі 137,60 грн та інфляційні втрати у розмірі 461,66 грн.

Окремо суд звертає увагу, що не визнання відповідачем 3% річних та інфляційних втрат жодним чином не обґрунтовано. Крім того, відповідач не надав власного розрахунку цих похідних вимог.

5. ВІДНОСНО СТЯГНЕННЯ З ВІДПОВІДАЧА ПЕНІ

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина 1 статті 216 та частина 1 статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій, згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України, є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України). Так, відповідно до статей 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Пунктом 8 Комерційної пропозиції до Договору передбачено, що у разі порушення споживачем строків оплати електричної енергії, передбачених п. 5 даної Комерційної пропозиції, постачальник має право провести нарахування за весь час прострочення, у тому числі за день оплати: пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який здійснюються нарахування, від суми боргу, за кожен день прострочення платежу.

Позивач нараховує 1 450,16 грн пені за період з 24.05.2022 року по 22.06.2023 року (включно).

Здійснивши перевірку суми нарахованої позивачем пені, суд прийшов до висновку, що розрахунок здійснений повністю невірно.

Відповідно до п. 5 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг № 332 від 25.02.2022 (в редакції від 27.02.2022) рекомендовано учасникам ринку електричної енергії на період дії особливого періоду зупинити нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії». В подальшому, відповідно до п. 16 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг № 332 від 25.02.2022 (в редакції від 26.04.2022) вирішено на період дії в Україні воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування надати такі настанови: зупинити нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії», між учасниками ринку електричної енергії.

Тобто, до 26.04.2022 постанова НКРЕКП № 332 від 25.02.2022 року передбачала рекомендацію щодо зупинення нарахування та стягнення штрафних санкцій, а вже після 26.04.2022 постановою встановлено чітку заборону нарахування та стягнення штрафних санкцій.

Як вбачається з представлених розрахунків пені, вона повністю нарахована після 26.04.2022 року, що суперечить постанові НКРЕКП № 332 від 25.02.2022 року (в редакції від 27.02.2022 та 26.04.2022).

Таким чином, суд прийшов до висновку про повну відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені.

Під час ухвалення цього рішення судом враховано, що постановою ОП КГС від 19 квітня 2024 року у справі № 911/1359/22 касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 16.12.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2023 у справі № 911/1359/22 в оскаржуваній частині щодо вимог про стягнення пені у розмірі 17 933 524,59 грн залишено без змін. При цьому, судом першої інстанції, що підтверджено судом апеляційної інстанції, відмовлено у задоволенні вимог про стягнення пені на підставі постанови НКРЕКП.

6. ВІДНОСНО РОЗПОДІЛУ СУДОВИХ ВИТРАТ

Таким чином, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про часткове задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем, покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, п. 2 ч. 1 ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов Приватного акціонерного товариства «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ» задовольнити частково.

Стягнути з Радіоастрономічного інституту Національної академії наук України (61002, місто Харків, вулиця Мистецтв, будинок 4; ) на користь Приватного акціонерного товариства «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ» (61037, місто Харків, вулиця Плеханівська (нова назва - Георгія Тарасенка), будинок 126; ) за договором про постачання електричної енергії споживачу № 10116/22 від 28.04.2022 року заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 10 339,59 грн на п/р із спеціальним режимом використання в філії ХОУ АТ «Ощадбанк» UA1529792, МФО 351823, .

Стягнути з Радіоастрономічного інституту Національної академії наук України (61002, місто Харків, вулиця Мистецтв, будинок 4; ) на користь Приватного акціонерного товариства «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ» (61037, місто Харків, вулиця Плеханівська (нова назва - Георгія Тарасенка), будинок 126; ) за договором про постачання електричної енергії споживачу № 10116/22 від 28.04.2022 року 3% річних у розмірі 137,60 грн, інфляційні втрати у розмірі 461,66 грн, а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 2 369,83 грн. на ХОУ АТ «Ощадбанк» UA0529792, МФО 351823, .

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "27" травня 2024 р.

Суддя Н.В. Калініченко