УХВАЛА

23 травня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/10513/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ємця А.А. (головуючий), Жайворонок Т.Є., Малашенкової Т.М.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2024

у справі № 910/10513/23

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України

до Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія»

про відшкодування 178 704 грн,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхове товариство «Гарантія» (далі - ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія») 07.05.2024 (згідно з поштовою відміткою на конверті) звернулося до Верховного суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2024 у справі № 910/10513/23.

Як убачається з матеріалів касаційної скарги та Єдиного державного реєстру судових рішень, що у червні 2023 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просило стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» (далі - ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія») 178 704,00 грн відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

На обґрунтування заявлених вимог МТСБУ зазначає, що здійснило виплату страхового відшкодування в той час як цивільно-правова відповідальність особи, винної у ДТП, була застрахована відповідачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.12.2023 у задоволенні позову МТСБУ до Товариства про відшкодування 178 704,00 грн відмовлено повністю.

Суд встановив, що саме відповідач мав би виплачувати страхове відшкодування потерпілим особам. Але потерпілі особи не зверталися до Товариства з вимогами про виплату, а таке відшкодування було здійснено МТСБУ.

У свою чергу МТСБУ не звернулося до суду з позовом про стягнення з Товариства страхового відшкодування у межах позовної давності. До відповідача із заявою про виплату відшкодування МТСБУ звернулося 09.03.2023, оскільки про наявність чинного полісу йому стало відомо з моменту ухвалення судового рішення у справі №754/13944/21.

Суд зазначив, що позивач мав можливість дізнатися про існування полісу ще під час розгляду заяви потерпілих осіб у 2019 році, а тому в силу приписів ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності почався з 14.08.2019 (дата виплати страхового відшкодування потерпілій особі) та закінчився 15.08.2022. Твердження МТСБУ про те, що про поліс позивач дізнався лише з рішення Деснянського районного суду м. Києва, не нівелюють його обґрунтовану можливість дізнатися вказану інформацію ще у 2019 році. За наведених підстав суд дійшов висновку про застосування наслідків спливу позовної давності.

Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 08.12.2023, МТСБУ звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги МТСБУ задовольнити в повному обсязі та стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» на користь МТСБУ 178 704,00 грн шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, та судовий збір у сумі 2 684,00 грн.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2024 апеляційну скаргу МТСБУ на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2023 задоволено, рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2023 у справі №910/10513/23 скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задовольнити повністю; стягнуто з ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія» на користь МТСБУ 178 704,00 грн відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, та 2 684 грн судового збору за подання позовної заяви; стягнуто з ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія» на користь МТСБУ 4 026,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.05.2024 для розгляду касаційної скарги у справі № 910/10513/23 визначено колегію суддів у складі: - Ємця А.А., головуючий, Бенедисюка І. М., Малашенкової Т. М.

У зв`язку з відпусткою судді Бенедисюка І. М. склад судової колегії Касаційного господарського суду змінився, що підтверджується Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 20.05.204.

Згідно з Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2024 справу № 910/10513/23 передано колегії суддів у складі: Ємця А.А. (головуючий), Жайворонок Т.Є., Малашенкової Т. М.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши доводи касаційної скарги ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія» у контексті оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Частина третя статті 3 ГПК України визначає, що судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Приписами статті 189 ГПК України передбачено, що касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина перша статті 17 ГПК України.

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Отже, перелік випадків для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України, є вичерпним.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 01.01.2023 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 684 гривні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у справі №910/10513/23 є стягнення 178 704 грн відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, а, отже, ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа є малозначною згідно з наведеними приписами ГПК України (станом на 2023 рік - 268 400, 00 грн).

Верховний Суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Отже, тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія», обґрунтовуючи право на касаційне оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2024 якою скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2023 у справі №910/10513/23, наводить випадки з посиланням на підпункти «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України у поданій касаційній скарзі вважає, що:

- фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики полягає в тому, що висновок суду за результатами його розгляду впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід, до вирішення актуальної правової проблеми. на даний час залишається не вирішеною правова проблема у вирішенні спірних правовідносин, що виникли в період часу між фактичним введенням карантинних обмежень у зв`язку з короновірусною хворобою (COVID-19), а також введення військового стану в Україні і законодавчо врегульованими правовідносинами щодо нерозповсюдження позовної давності для звернення до суду про захист своїх прав та інтересів.Значна кількість рішень (постанов) Верховного Суду ухвалених з питань застосування строку позовної давності та правових наслідків спливу позовної давності, разом з тим на даний час відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо застосування строку позовної давності в період між виниклим юридичним фактом та законодавчо врегульованим питанням щодо його не поширення;

- що стосується значного суспільного інтересу, скаржник звертає увагу на те, що відповідач у цій справі (ПрАТ «СТ«Гарантія») є асоційованим членом Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) до складу якого входить 35 страховиків (страхових компаній) і своєчасне та обґрунтоване вирішення спірних правовідносин щодо проведення субрагаційних виплат має суттєве значення для об`єднання страховиків (МТСБУ) так і безпосередньо для кожного страховика. Крім того, має загальний суспільний інтерес питання застосування строку позовної давності, наслідків спливу позовної давності, а також під час введення карантинних заходів, та військового стану

Розглянувши наведені міркування у контексті наявності/відсутності випадків передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України касаційної скарги та доданих до неї документів, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність наявних випадків для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Верховний Суд зазначає, що тягар доказування наявності випадків передбачених підпунктами «а» - «г» пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України покладається на скаржника.

Використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Верховний Суд звертається до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі №922/6554/15, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.

Аргументи та доводи, викладені у касаційній скарзі щодо оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2024 якою скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2023 у справі №910/10513/23, не відповідають вказаним вище критеріям, адже вони абстрактні і декларативні і не містять жодних доказів кількісного та якісного виміру щодо наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Разом з тим скаржник не наводить обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2024 якою скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2023 у справі №910/10513/23 має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися, що питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; існує необхідність забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Касаційний суд вказує, що наведені у касаційній скарзі доводи щодо оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2024 якою скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2023 у справі №910/10513/23 фактично зводяться до незгоди позивача з висновками апеляційного суду стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, при цьому, доводи скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для задоволення позову.

Верховний Суд, оцінивши доводи скаржника щодо застосування зазначених ним норм права, дійшов висновку, що аргументи та мотиви, викладені у касаційній скарзі щодо оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2024 якою скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2023 у справі №910/10513/23, не є переконливими, доречними і достатніми, враховуючи критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі №922/6554/15, що дана справа містить правове питання щодо застосування норми права і її розгляд Верховним Судом є необхідною для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а зводяться до спонукання Суду до переоцінки доказів та встановлення обставин справи, що в силу статті 300 ГПК України не є компетенцією Суду, як «суду права».

А тому вказані твердження, щодо необхідності відкриття касаційного провадження на підставі підпунктів «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України судом відхиляються, як необґрунтовані.

Верховний Суд також виходить з того, що вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес», зокрема слід розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.

Стосовно «виняткового значення» справи для учасника, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Доводи скаржника не містять аргументованих і переконливих обґрунтувань про те, що дана справа має суспільний інтерес та є винятковою для відповідача з огляду на заявлений ним предмет та підстави позову, яким він аргументував підстави щодо позову, а зводяться лише до незгоди із судовим рішенням апеляційного суду і в цілому до заперечення результату розгляду даної справи та до власного викладення обставин справи стороною у справі щодо переоцінки доказів, які були здійсненні судом, що в силу приписів статті 300 ГПК України не входить в повноваження суду касаційної інстанції.

Таким чином, подана касаційна скарга на постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2024 якою скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2023 у справі №910/10513/23 не містить належних обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як «суду права», дану категорію справ.

Водночас касаційна скарга на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2024 якою скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2023 у справі №910/10513/23 взагалі не містить обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як «суду права», дану категорію справ.

Колегія суддів відзначає, що незгода із рішеннями апеляційного суду не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача є звичайним передбачуваним процесом

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію та врахував межі, порядок, повноваження судів щодо розгляду справи, а також правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 24.02.2024 у справі № 922/2321/22.

Касаційний господарський суд також враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Отже, наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваної постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2024 якою скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2023 у справі №910/10513/23, не дають поза розумними сумнівами підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або наявні інші підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною третьої статті 287 ГПК України. Наведені скаржником доводи зводяться до заперечення встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного викладення обставин справи і в цілому до заперечення результату розгляду справи.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Частиною четвертою статті 11 ГПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 «Справа «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі пункт 3 (а) статті 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до пункту 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункт 1 статті 6 Конвенції.

Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів, що вказана справа є малозначною, а відтак застосування наявності/відсутності критерію малозначності у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України був прередбачувальним, скаржник у касаційній скарзі не довів наявності виключних випадків, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами попередніх інстанцій, то Верховний Суд відзначає те, що можливість реалізувати свої процесуальні права залежить від суб`єктивної волі скаржника.

Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

У постанові від 18.05.2021 у справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних «фільтрів» не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних «фільтрів» допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Отже обставин, з яких би вбачалось необхідність перегляду даної справи у касаційній скарзі з огляду на вищенаведені мотиви не наведені.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Беручи до уваги вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності) колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2024 якою скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2023 у справі №910/10513/23, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Суд звертає увагу скаржника, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2024 у справі №910/10513/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя А. Ємець

Суддя Т. Жайворонок

Суддя Т. Малашенкова