ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2024 р. м. Житомир Справа № 906/1422/20

Господарський суд Житомирської області у складі: судді Тимошенка О.М.

секретар судового засідання: Бура Д.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Грабчук О.В. (адвокат)

від відповідача: Вотава І.Л. (адвокат)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізична особа-підприємець Ковальський Віталій Деонізович

до Товариство з обмеженою відповідальністю "Волинянка"

про стягнення 783230 грн.

Зміст позовних вимог та заперечень.

У грудні 2020 року позивач звернувся з позовом до суду , в якому просить стягнути з відповідача 783230,00 грн. безпідставно набутих відповідачем коштів за рахунок позивача. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між сторонами був укладений договір оренди, за яким позивач орендував у відповідача приміщення. Орендна плата у договорі була встановлена 1700,00 грн. на місяць, однак на вимогу відповідача/орендодавця позивач сплачував більшу суму готівкою директору відповідача, про що робились відмітки у створеному позивачем журналі (зошиті) у період 2013 2020 роки. Так, позивача зазанчає, що сплатив відповідачу 912430,00 грн. в якості орендної плати, тоді як виходячи з умов договору мав би сплатити 129200,00 грн, різниця становить 783230,00 грн. В якості правового обґрунтування вимоги позивач вказує на статтю 1212 ЦК України.

18.01.2021 до суду надійшов відзив, в якому відповідач позов не визнає, зазначає, що відповідач не вимагав у позивача сплати орендної плати більшої ніж визначено договором, суми, які вказані в записах позивача включають в себе комунальні послуги. Також відповідач зазначив, що записи, які надані позивачем до суду є неналежними докази сплати ним коштів, також просить застосувати позовну давність. Крім того, у відзиві відповідач заявив про орієнтовний розмір судових витрат, які він планує понести, а саме 9000,00 грн. на правничу допомогу.

15.02.2021 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що комунальні послуги позивач сплачував окремо. Також зазначає, що строк позовної давності не пропущено.

24.02.2021 відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому продублював аргументи відзиву.

Рух справи.

03.12.2020 надійшла позовна заява.

Рішенням суду від 08.09.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2021 рішення залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 03.08.2022 рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 29.12.2022 призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі.

У зв`язку із звільненням з посади судді розпорядженням керівника апарату суду проведено повторний автоматичний розподіл справи 03.04.2023, за результатами якого справу передано на розгляд судді Тимошенку О.М.

Ухвалою суду від 10.08.2023 уточнено перелік питань експерту, які ставились в ухвалі від 29.12.2022, провадження у справі зупинено до проведення експертизи.

29.09.2023 до суду надійшов висновок експерта.

Ухвалою суду від 21.11.2023 призначено судову технічну експертизу документів, провадження у справі зупинено.

09.01.2024 надійшло повідомлення експерта про неможливість проведення експертизи у зв`язку з відсутністю дозволу власника документів на руйнування (знищення) документів.

Ухвалою від 01.03.2024 провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 08.04.2024 витребувано докази.

Встановлені судом обставини.

15.11.2013 року між сторонами укладено договір оренди (том 1 а.с.5), за яким відповідач передав позивачу в оренду приміщення по вул.Житомирській, 110 в м.Новоррад-Волинський (теперішня назва Звягель) строком з 15.11.2013 по 15.11.2016 для розміщення кафе. Розмір орендної плати встановлено 1700,00 грн. на місяць. Пунктом 5.3 договору передбачено, що позивач сплачує комунальні послуги самостійно. Пунктом 5.7 договору визначено, що якщо орендар продовжує користуватися майном після закінчення строку договору, то за відсутності заперечень орендодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, встановлений цим договором.

За актом прийому-передачі від 01.12.2013 майно передано позивачу (том 1 а.с.7 зв)

Позивачем орендна плата сплачувалась на користь відповідача у більшому розмірі, ніж було передбачено договором від 15.11.2013. На підтвердження цього позивачем надано письмові докази у вигляді зошитів з рукописним текстом, в яких у формі таблиці відображені дати та суми. (том 1 а.с. 8-11) Таблиці мають назву «Орендна плата за кафе «Волинянка» м.Новоград-Вотнський вул.Житомирська, 110» З пояснень позивача ці таблиці вказують на отримання відповідачем через директора Савчук Л.П. готівкою коштів в рахунок орендної плати в період з 27.12.2013 по 07.05.2020. Загальний розмір коштів, які вказані в таблицях становить 901940,00 грн. Таблиця біля кожної дати та суми містить підпис. Позивач зазначає, що це є підпис директора відповідача, яка цим підписом підтверджувала отримання від позивача орендну плату у вказаному розмірі.

Відповідно до висновку експерта Житомирського науково-дослідного експертного криміналістичного центру №СЕ-19/106-23/3969-ПЧ від 27.09.2023 підписи у вищевказаних таблицях в стовпці «підпис» напрати дат та сум виконані Савчук Людмилою Петрівною, тобто директором ТОВ «Волинянка». Остання у судовому засіданні категорично не заперечувала належність їй підписів, ставила їх під сумнів, деякі підписи визнавала.

З викладеного суд робить висновок, що позивач в період з 27.12.2013 по 07.05.2020 сплатив на користь відповідача через керівника ОСОБА_1 готівкою 901940,00 грн. в якості орендної плати за оренду приміщення, яке є предметом вищевказаного договору від 15.11.2013.

Також позивач сплатив на користь відповідача у липні 2020 року 8934,00 грн., що підтверджується двома квитанціями від 22.07.2020 та від 30.07.2020 (а.с.12 зв)

Таблиці із записами про отримання відповідачем орендної плати, які надані позивачем до суду в якості доказу, містяться у зошитах з певним дизайном обкладинки. На запит суду щодо періоду виготовлення зошитів з таким дизайном обкладинки виробник ТОВ «Тетрада» надав відповідь від 16.04.2024 про те, що зошити з таким дизайном виготовлялись у 2015-2017 роках. Більш точну інформацію виробник надати не може у зв`язку зі знищенням обліку використаних дизайнів.

Оскільки відповідь на запит суду не є категоричною суд не вважає її беззаперечним доказом підтвердження того, що дизайн зошитів почав використовуватись саме з 2015 року.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 22.12.2020 у справі №906/892/20 встановлено нікчемність вищевказаного договору від 15.11.2013 та зобов`язано ФОП Ковальського В.Д. повернути ТОВ «Волинянка» предмет оренди. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 вказане рішення змінено, однак констатовано, що договір від 15.11.2013 є нікчемний

Висновки суду та норми права.

Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України - недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Оскільки судом встановлено нікчемність договору від 15.11.2013, цей договір є недійсний з моменту його укладення.

Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України - Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Однак позивач не просить застосувати наслідки недійсності правочину (реституцію), а просить стягнути з відповідача суму коштів, яка, на думку позивача, сплачена безпідставно, а саме в більшому розмірі ніж було визначено договором.

З цього приводу суд констатує наступне.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії позивача ОСОБА_2 , який добровільно (оскільки іншого не встановлено) сплачував орендні платежі в більшому розмірі, ніж передбачено договором, а згодом пред`являє позов про повернення цих платежів, суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними.

Подібний висновок зроблено у постанові Верховного суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17.

Сплата орендних платежів в певному розмірі позивачем і отримання цих платежів в цьому ж розмірі відповідачем свідчить про те, що такими діями сторони узгодили розмір орендної плати інший, ніж було обумовлено в договорі від 15.11.2013. Такі узгодження відбулися в письмовій формі шляхом складання позивачем тексту та проставлення повноважною особою відповідача свого підпису. Такі дій сторін суд розцінює як внесення змін до договору в частині розміру орендної плати. Договір з такими змінами виконувався сторонами шляхом оплати позивачем та прийняття оплати відповідачем.

З викладеного суд робить висновок, що кошти, які позивач вважає безпідставно сплаченими, направді є такими, що сплачені на виконання нікчемного/недійсного договору від 15.11.2013 в якості орендних платежів розмір яких був узгоджений обома сторонами в момент їх сплати.

Верховний суд у цій справі у постанові від 03.08.2022 виснував таке:

«34. Системне тлумачення зазначених норм законодавства свідчить про те, що правила частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція, а в тому разі, коли тільки одна зі сторін недійсного правочину здійснила його виконання, для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 зазначеного Кодексу.»

«37. Однак, враховуючи те, що господарські суди попередніх інстанцій встановили обставини, які свідчать про використання Позивачем Орендованого майна з моменту підписання акту приймання-передачі до моменту ухвалення постанови апеляційного господарського суду у справі №906/892/20, Верховний Суд виходить з того, що положення статті 1212 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до правовідносин щодо повернення Позивачу коштів, сплачених ним Відповідачу саме на виконання нікчемного Договору оренди, адже у такому випадку повернення сторін зазначеного нікчемного правочину до попереднього стану має відбуватися відповідно до вимог статті 216 зазначеного Кодексу.

38. Верховний Суд неодноразово наголошував, що саме застосування двосторонньої реституції зумовлює дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства загалом щодо недопущення можливості порушення імперативних приписів актів цивільного законодавства та інтересів учасників недійсного правочину у збереженні кожним із них того, що було ним передано на виконання недійсного правочину. При цьому у разі неможливості повернути одержане за недійсним правочином (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном) для забезпечення збереження справедливої рівноваги має застосовуватися положення абзацу 2 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України щодо відшкодування вартості одержаного за цінами, які існують на момент відшкодування. Зокрема, подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №43/75-15/7-б.»

«45. Натомість суди послалися на те, що з наданих Позивачем документів неможливо встановити, які саме суми сплачувалися за користування майном, оскільки Договором оренди обумовлювалася орендна плата в розмірі 1700 грн, яка підлягала коригуванню щорічно з урахуванням інфляції, а жодних виставлених Позивачу рахунків матеріали справи не містять. Водночас, констатувавши визнання Відповідачем факту отримання грошових коштів від позивача готівкою, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що така сплата готівкових коштів порушує законодавчо встановлені вимоги здійснення розрахунків та дійшли суперечливого висновку про недоведеність факту сплати спірних коштів належними та допустимими доказами. При цьому в оскаржених судових рішеннях не наведено доводів щодо відсутності правових підстав для застосування положень частини 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України в даному випадку.»

Однак, як зазначено вище, господарським судом під час нового розгляду справи встановлено, що кошти, які сплачені позивачем і які він просить стягнути з відповідача, є такими, що сплачені в якості орендної плати за майно, яким позивач користувався на виконання договору від 15.11.2013, тому виходячи із зазначених висновків Верховного суду ці кошти не можуть бути стягнуті з відповідача ні на підставі статті 216 ні на підставі статті 1212 ЦК України, отже позов задоволенню не підлягає.

Судові витрати.

Представником відповідача заявлено про понесені витрати на правничу допомогу, докази яких будуть надані після ухвалення рішення.

Відповідно до частини 6 статті 238 ГПК України У разі необхідності у резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення.

Керуючись статтями 129, 221, 236, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити в задоволені позову.

2. Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 29 травня 2024 року о 12:30 год. в приміщенні Господарського суду Житомирської області, зал 207.

3. Встановити відповідачу термін п`ять днів для направлення позивачу копію заяви щодо судових витрат з додатками.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 30.05.24

Суддя Тимошенко О. М.

Віддрукувати:

1 - в справу

2,3 - сторонам рек з повідомл