РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.05.2024Справа № 910/19998/23

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Мандриченка О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін,

справу № 910/19998/23

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київенерго-Борг";

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енвіл";

про стягнення 35 574,06 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Київенерго-Борг" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Енвіл" основну суму заборгованості за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді від 27.10.2000 № 220237 у розмірі 35 574,06 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2024 відкрито провадження у справі № 910/19998/23, справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

09.02.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "Енвіл" подало до господарського суду відзив на позовну заяву, в якому просило у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Київенерго-Борг" 20.02.2024 до господарського суду подало відповідь на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Енвіл".

08.03.2024 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Енвіл" до господарського суду надійшло заперечення на відповідь на відзив.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

27.10.2000 між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (далі - постачальник, енергопостачальна організація) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Енвіл" (далі також - абонент, відповідач) укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 220237, відповідно до п. 1.1. якого, предметом договору є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, для проведення пусконалагоджувальних робіт на умовах, передбачених договором

За умовами п. 2.2.1. договору, енергопостачальна організація зобов`язалася постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та в обсягах згідно з додатком №1 до цього договору.

Згідно з п. 2.3.1. договору, абонент зобов`язався додержуватися кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у додатку 1 до договору, не допускаючи їх перевищення, та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Пунктом 5.1. договору встановлено, що облік споживання абонентом теплової енергії проводиться розрахунковим способом.

Відповідно до п. 5 додатку №4 до договору, абонент щомісяця з 12 по 15 число самостійно отримує в районному відділі теплозбуту № 3, за адресою: вул. Щекавицька, 37/48, розрахункова група, тел. 416-13-64, табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період, акт звіряння розрахунків на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки повертає в РВТ).

Як передбачено п. 8.1. договору, цей договір набуває чинності з дня його підписання, та діє до 31.12.2000.

У п. 8.3. договору сторони погодили, що припинення дії договору не звільняє абонента від обв`язку повної сплати спожитою теплової енергії.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (п. 8.4. договору).

25 серпня 2021 року відбувся електронний аукціон з продажу майна в процедурі банкрутства Публічного акціонерного товариства "Київенерго", яке змінило найменування на Акціонерне товариство "К.Енерго", порушений Господарським судом Донецької області у справі №905/1965/19, права вимоги на дебіторську заборгованість за спожиту теплову енергію та супутні послуги, переможцем якого визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "СПОРТСЕРВІС-СТМ" (в подальшому змінено найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю "Київенерго-Борг" (далі також - позивач, ТОВ "Київенерго-Борг")), що підтверджується протоколом електронного аукціону №UA-PS-2021-08-10-000016-3.

Згідно з Актом про придбання майна на аукціоні від 30.08.2021, Акціонерне товариство "К.Енерго" передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Київенерго-Борг" прийняло майно, що є предметом продажу на аукціону №UA-PS-2021-08-10-000016-3 по лоту 71, який відбувся 25.08.2021, а саме: право вимоги на дебіторську заборгованість за спожиту теплову енергію та супутні послуги на суму 241 900 394,18 грн. Так, у витягу з додатку №1 до акту про придбання майна на аукціоні від 30.08.2021 визначено, що право вимоги було продано до контрагента - Товариства з обмеженою відповідальністю ""Енвіл", зокрема, за договором №220237 у розмірі 35 574,06 грн.

Позивач зазначає, що відповідач заборгованість за договором, право вимоги якої перейшло до нього не сплатив, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості у розмірі 35 574,06 грн за період з 01.02.2018 по 01.05.2018.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує, що зобов`язання зі сплати боргу у розмірі 35 574,06 грн за договором №220237 було припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки у Акціонерного товариства "К.Енерго" існувала перед відповідачем заборгованість за договором № 220241 у розмірі 58 345,10 грн, а незгода нового кредитора з проведеним зарахуванням є юридично неспроможною та не має наслідком відновлення такої заборгованості.

Також відповідач зазначає, що його не було належним чином повідомлено про заміну кредитора в зобов`язанні.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона -постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з п. 6 ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частинами 1-3 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Положеннями статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно з частинами 6, 7 статті 276 Господарського кодексу України, розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору.

Згідно зі ст. 20 Закону України "Про теплопостачання", тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво теплової енергії, у тому числі на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням альтернативних джерел енергії, на транспортування та постачання теплової енергії встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, а саме з акту звіряння розрахунків за теплову енергію від 30.11.2018, станом на 30.11.2018 у відповідача була наявна перед енергопостачальною організацією заборгованість у розмірі 35 574,06 грн.

Суд зазначає, що вказаний акт підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їхніми печатками.

В свою чергу, 25 серпня 2021 року відбувся електронний аукціон з продажу майна в процедурі банкрутства Акціонерного товариства "К.Енерго", порушений Господарським судом Донецької області у справі №905/1965/19, права вимоги на дебіторську заборгованість за спожиту теплову енергію та супутні послуги, переможцем якого визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "СПОРТСЕРВІС-СТМ", що підтверджується протоколом електронного аукціону №UA-PS-2021-08-10-000016-3.

Згідно з Актом про придбання майна на аукціоні від 30.08.2021, Акціонерне товариство "К.Енерго" передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Київенерго-Борг" прийняло майно, що є предметом продажу на аукціону №UA-PS-2021-08-10-000016-3 по лоту 71, який відбувся 25.08.2021, а саме: право вимоги на дебіторську заборгованість за спожиту теплову енергію та супутні послуги на суму 241 900 394,18 грн.

Так, у витягу з додатку №1 до акту про придбання майна на аукціоні від 30.08.2021 визначено, що право вимоги було продано до контрагента - Товариства з обмеженою відповідальністю "Енвіл", зокрема, за договором №220237 у розмірі 35 574,06 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

За змістом ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому в ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (аналогічний висновок міститься у п. 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18).

Результати аукціону № UA-PS-2021-08-10-000016-3 є чинними, докази протилежного в матеріалах справи відсутні, відтак, суд дійшов висновку, що позивач є новим кредитором за договором № 220237 та набув права вимоги до відповідача щодо погашення заборгованості за цим договором у розмірі 35 574,06 грн.

Таким чином, 25.08.2021 заборгованість, яка виникла у відповідача перед АТ "К.Енерго" за договором про постачання теплової енергії у гарячій воді від 27.10.2000 № 220237 була придбана ТОВ "СПОРТСЕРВIС-СТМ" на аукціоні з придбання майна банкрута - АТ "К.ЕНЕРГО" за лотом № 71.

В свою чергу, 21.09.2021, коли відповідачем заявлено про зарахування зустрічних однорідних вимог до АТ "К.Енерго" на всю суму заборгованості у розмірі 35 574,06 грн, АТ "К.Енерго" вже не було кредитором за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді від 27.10.2000 № 220237 у розмірі 35 574,06 грн, адже така заборгованість 25.08.2021 була продана на аукціоні, що був примусовою формою реалізації активів АТ "К.Енерго" з метою задоволення кредиторів, тому зарахування зустрічних однорідних вимог вже було неможливе.

А відтак, зарахування зустрічних однорідних вимог не могло відбутися, оскільки така заборгованість була відсутня в обліку АТ "К.Енерго" з 25.08.2021, після проведення аукціону.

При цьому, вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам (ст. 601 Цивільного кодексу України): бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей).

При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог.

Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Виходячи з приписів наведеної норми, зарахування - представляє собою спосіб припинення зобов`язання та можливе за наявності умов їх зустрічності та однорідності, настання строків виконання зобов`язання, а також відсутності спору відносно характеру зобов`язання, його змісті, умов виконання, тощо.

Проте, суд вказує, що 18.11.2019 ухвалою Господарського суду Донецької області відкрито провадження по справі № 905/1965/19 про банкрутство Акціонерного товариства "К.Енерго" та разом з тим введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства, мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Відповідно до ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства, конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - це кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство.

Оскільки, вимоги ТОВ "Енвіл" виникли до порушення провадження у справі про банкрутство, то вони є конкурсними, тому на них розповсюджується дія мораторію на їх задоволення.

Також суд звертає увагу на те, що відповідач звертався до позивача із заявою про зарахування однорідних зустрічних вимог № 62 від 02 серпня 2023 року, однак грошові вимоги, на які відповідач посилається в заяві від 02.08.2023 № 62, не є зустрічними, оскільки вони існують у різних юридичних осіб та на підставі різних договорів.

При цьому суд зазначає, що визнання вимог відповідача Господарським судом Донецької області у розмірі 22 771,04 грн (як вказує відповідач, з урахуванням заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог) ухвалою від 01.11.2021 у справі № 905/1965/19 не може бути підтвердженням того, що заява про зарахування зустрічних однорідних вимог акцептована ліквідатором Акціонерного товариства "К.Енерго", а свідчить про визнання вимог кредитора, відповідача, в частині заборгованості Акціонерного товариства "К.Енерго" перед ним за договором №220241.

Також суд вказує, що позивач 16.05.2023 звертався до відповідача з вимогою № 220237 про сплату заборгованості, однак станом на час розгляду справи вказана заборгованість не сплачена відповідачем, доказів протилежного матеріали справи не містять.

Таким чином, суд зазначає, що заборгованість ТОВ "Енвіл" перед ТОВ "Київенерго-Борг" за договором № 220237 від 27.10.2000, що становить 35 574,06 грн, є підтвердженою належними та допустимими доказами.

У позовній заві позивач просив суд зазначити у рішенні про нарахування 3% річних за період з моменту припинення/закінчення воєнного стану в Україні до моменту виконання рішення суду.

При цьому судом ураховано, що позивачем пред`явлено позовні вимоги лише про стягнення з відповідача суми основного, а вимог про нарахування відсотків в позові не заявлено.

Відповідно до ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Згідно з ч. 11, 12 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

Слід зазначити, що застосування вищезазначених положень Господарського процесуального кодексу України є правом, а не обов`язком суду.

Проте, рішення суду не може прийматись на майбутнє, як застереження від будь-яких порушень, не може містити будь-яких умов, за яких воно буде виконуватись.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Ухвалення рішення на майбутнє, приймаючи за наявність неіснуюче порушення, прямо суперечить завданням судочинства.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Враховуючи вищенаведене та те, що при поданні даного спору позивачем не було заявлено про стягнення 3% річних за загальний період прострочення з початку виникнення обов`язку відповідача по сплаті заборгованості, суд не вбачає підстав для застосування вказаної норми Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи зібрані докази по справі, пояснення представників сторін та керуючись статтями 129, 232, 236-241 Господарського процесуального кодексу України

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Енвіл" (01103, місто Київ, вулиця Бойчука Михайла, будинок 18, ідентифікаційний код 30550772) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Київенерго-Борг" (01011, місто Київ, вулиця Рибальська, будинок 13, ідентифікаційний код 32826328) 35 574 (тридцять п`ять тисяч п`ятсот сімдесят чотири) грн 06 коп. заборгованості та 2 148 (дві тисячі сто сорок вісім) грн 00 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Мандриченко