ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"27" травня 2024 р. Справа№ 925/1743/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Ходаківської І.П.

Демидової А.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Уманської міської ради

на рішення Господарського суду Черкаської області від 27.02.2024 (рішення складено 27.02.2024)

у справі № 925/1743/23 (суддя Довгань К.І.)

за позовом Акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Черкаської філії Акціонерного товариства «Укртелеком»

до Управління праці та соціального захисту населення Уманської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Уманська міська рада

про стягнення 132 054,17 грн,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Укртелеком» в особі Черкаської філії Акціонерного товариства «Укртелеком» (далі по тексту - позивач) звернулося до Господарського суду Черкаської області із позовом до Управління праці та соціального захисту населення Уманської міської ради (далі по тексту - відповідач) про стягнення заборгованості по компенсації пільг на телекомунікаційні послуги у розмірі 141 040,77 грн за період з жовтня 2022 року по червень 2023 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач на протязі з жовтня 2022 року по червень 2023 року, всупереч положенням чинного законодавства України, не компенсував позивачу за вказаний період витрати за надані останнім послуги зв`язку пільговим категоріям населення, які проживають у місті Умань.

Господарський суд Черкаської області ухвалою від 19.12.2023 відкрив провадження у справі №925/1743/23 та вирішив проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Уманську міську раду (далі по тексту - третя особа).

В процесі розгляду справи позивачем через систему «Електронний суд» подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив суд зменшити розмір позовних вимог та стягнути з відповідача 132 054,17 грн боргу по компенсації витрат на надання телекомунікаційних послуг на пільговій основі. Вказана заява прийнята Господарським судом Черкаської області до розгляду як така, що відповідає приписам статті 46 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК України).

Господарський суд Черкаської області рішенням від 27.02.2024 у справі №925/1743/23 позов задовольнив; стягнув з відповідача на користь позивача 132 054,17 грн боргу та 2 684,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог за наявності права позивача на отримання компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих ним пільговим категоріям споживачів за приписами Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань», «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про охорону дитинства, якими встановлено пільги з оплати послуг зв`язку, які є чинними, за період з жовтня 2022 року по червень 2023 року.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 27.02.2023 у справі №925/1743/23 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що оскаржуване ним рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі неповного дослідження доказів, без з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права.

Відповідач зазначає, що суд першої інстанції зробив не правильні висновки щодо компетенції відповідача (уповноважений державою орган) у сфері забезпечення реалізації державної політики в сфері соціального захисту населення на території міста Умань та здійснення ним розрахунків з організаціями, що надають послуги особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги у спірному періоді. У Законах України «Про Держаний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет на 2023 рік» відповідні видатки у вигляді субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам не передбачені.

При цьому місцевий господарський суд не взяв до уваги висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 07.08.2023 у справі №922/1418/22 за подібних правовідносин, що має значення для вирішення спорів про стягнення заборгованості по компенсації пільг на електронні комунікаційні послуги.

Відповідно до витягу з протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 13.03.2024 апеляційну скаргу відповідача на рішення Господарського суду Черкаської області від 27.02.2024 у справі №925/1743/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Ходаківська І.П., Демидова А.М.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 15.03.2024 витребував з Господарського суду Черкаської області матеріали справи №925/1743/23; відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача на рішення Господарського суду Черкаської області від 27.02.2024 у справі №925/1743/23.

Матеріали справи №925/1743/23 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 25.03.2024.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 15.03.2024 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача на рішення Господарського суду Черкаської області від 27.02.2024 у справі №925/1743/23; апеляційну скаргу призначив до розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

03.04.2024 позивачем подано до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просить суд апеляційної інстанції рішення Господарського суду Черкаської області від 27.02.2024 у справі №927/1743/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, посилаючись на те, що телекомунікаційні послуги на пільгових умовах позивачем надано не з власної ініціативи, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього, а тому відповідач як уповноважений на те державою орган в силу закону має відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних коштів понесені ним витрати.

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши вимоги та доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія судді Північного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Позивач надає телекомунікаційні послуги споживачам відповідно до Закону України «Про електронні комунікації» від 16.12.2020 №1089-ІХ (далі по тексту Закон №1089-ІХ), Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 №295 (далі по тексту - Правила).

Позивач - Черкаська філія АТ «Укртелеком» є відокремленим підрозділом акціонерного товариства, який не має статусу юридичної особи і здійснює від імені товариства частину його господарської та іншої діяльності, а також функції представництва.

Відповідно до пункту 63 Правил установлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред`явлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» від 22.10.1993 №3551-ХІІ, «Про жертви нацистських переслідувань» від 23.03.2000 №1584-ІІІ, «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ, «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус» від 24.03.2008 №203/98-ВР та «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 №2402-ІІІ для категорій осіб, визначених цими законами встановлені пільги з оплати за послуги зв`язку.

На підставі вище перелічених актів законодавства позивач надавав телекомунікаційні послуги категоріям споживачів, визначених зазначеними вище Законами, з урахуванням встановлених пільг.

На переконання позивача, оскільки телекомунікаційні послуги на пільгових умовах надавалися ним не з власної ініціативи, а на виконання імперативних законодавчих норм, то такі взаємовідносини між позивачем та відповідачем не потребують укладення договору.

З матеріалів справи вбачається, що у 2022-2023 роках позивачем надані телекомунікаційні послуги споживачам, які проживають у місті Умань Черкаської області і мають право на відповідні пільги, передбачені чинним законодавством.

Розмір витрат позивача на надання послуг зв`язку пільговим категоріям споживачів підтверджуються щомісячними розрахунками витрат та актами звірок розрахунків, що надсилалися позивачем відповідачу (а.с. 5-86), які відповідачем не підписані, про розбіжності щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надавалися конкретному пільговику позивачу не заявлено.

Позивач звернувся до третьої особи із претензією №71С000/17-151 від 01.08.2023 про стягнення заборгованості по компенсації пільг на електронні комунікаційні послуги у сумі 141 000,77 грн (а.с. 87).

У відповідь на претензію третя особа суму заборгованості не визнала, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 07.08.2023 у справі №922/1418/22 (а.с. 88).

Позивач звернувся до відповідача із претензією №71С000/17-172 від 07.09.2023 про стягнення заборгованості по компенсації пільг на електронні комунікаційні послуги у сумі 141 000,77 грн (а.с. 89-90).

У відповідь на претензію (відповідь №3708/01-11 від 03.10.2023) відповідач суму заборгованості не визнав, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 07.08.2023 у справі №922/1418/22 (а.с. 91).

Спір виник через наявність заборгованості на спірну суму перед позивачем по компенсації пільг на телекомунікаційні послуги за період з жовтня 2022 року по червень 2023 року.

Пунктами 1, 6 статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту тощо.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша статті 170 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України, статті 193 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Позивач є оператором електронних комунікацій, який надає електронні комунікаційні (телекомунікаційні) послуги споживачам, в тому числі і тим, що мають визначені законодавством пільги з їх оплати.

Метою діяльності позивача, як учасника господарських відносин, є досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку від провадження підприємницької діяльності згідно із частиною другою статті 3 ГК України.

Таким чином, у позивача виникло цивільне право на відшкодування вартості телекомунікаційних послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у держави (її відповідного органу) як замовника послуг цивільний обов`язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №927/291/17, від 17.04.2018 у справі №906/621/17, від 23.10.2019 у справі №911/1924/18.

Засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначає Закон України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 №2017-III (далі по тексту - Закон №2017-III) відповідно до статті 1 якого державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, встановлені законами пільги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму

Статтею 17 Закону №2017-III унормовано, що основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень.

Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема щодо забезпечення пільгових умов задоволення потреб у товарах та послугах окремим категоріям громадян, які потребують соціальної підтримки (стаття 18 Закону №2017-III ).

Стаття 19 Закону №2017-III розділяє соціальні гарантії на обов`язкові та додаткові.

Відповідно частини 3 вказаної норми державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Водночас частина третя вказаної статті визначає, що органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону №2017-III надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання.

Пільги з оплати користування послугами зв`язку та комунікаційними послугами передбачено низкою законодавчих актів України, зокрема, Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» від 22.10.1993 №3551-ХІІ, «Про жертви нацистських переслідувань» від 23.03.2000 №1584-ІІІ, «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ, «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус» від 24.03.2008 №203/98-ВР, «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 №2402-ІІІ, «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 № 875-XII, «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII.

Перелік категорій громадян, яким державою встановлені державні соціальні гарантії у вигляді пільг, встановлено Законами України.

Згідно з частиною 1 статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в, межах Конституції і законів України.

Відповідно до Конституції України (стаття 143) та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (стаття 16) повноваження органів місцевого самоврядування поділяються на власні (самоврядні) та делеговані, тобто повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом.

Здійснення зазначених соціальних виплат відносяться саме до делегованих і мають супроводжуватись відповідним фінансуванням з боку держави, як того вимагають положення частини третьої статті 142 Конституції України, відповідно до якої держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування. Витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень органів державної влади, компенсуються державою.

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення за рахунок власних коштів і благодійних надходжень додаткових до встановлених законодавством гарантій щодо соціального захисту населення (пункт «а» частини першої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Тобто, встановлення органами місцевого самоврядування додаткових до встановлених законодавством гарантій щодо соціального захисту населення є власними повноваженнями, які мають фінансуватися виключно з місцевого бюджету.

Зазначене повністю відповідає положенням частини 3 статті 19 Закону №2017-III щодо права органів місцевого самоврядування встановлювати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Водночас відповідно до пп. «є» пункту 9 частини першої статті 87 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 5 частини другої статті 67-1 цього Кодексу) належать видатки на інші програми в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Наразі такий перелік не затверджений, що не змінює фактичного існування програм в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, та не звільняє державу від здійснення видатків для забезпечення реалізації таких програм.

Положення пункту 6 статті 92 Конституції України та вищенаведених статей Закону №2017-III у сукупності свідчить про те, що покладання обов`язків з відшкодування спірних витрат на послуги зв`язку пільговим категоріям громадян на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи.

Належним представником держави у спірних правовідносинах є той суб`єкт, який визначений законом про державний бюджет головним розпорядником бюджетних коштів, прийнятим законодавцем у році, що відповідає спірному періоду, за який понесені позивачем витрати за надання послуг зв`язку пільговим категоріям громадян підлягають компенсації.

Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника видатків, у такому випадку саме Кабінет Міністрів України слід вважати органом, в особі якого держава виступає відповідачем, адже відповідно до пункту 6 статті 116 Конституції України саме Кабінет Міністрів України розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.

Пільги, введені Законами України, мають компенсуватися з державного бюджету з огляду на їх введення органом державної влади, і саме держава, як замовник послуг, є боржником у цих правовідносинах. Відповідна правова викладена у постановах Верховного Суду від 20.01.2022 у справі №904/138/21, від 01.02.2022 у справі №904/141/20, від 27.07.2022 у справі №904/7875/21, від 09.06.2023 у справі №916/3938/21.

Таким чином, стороною зобов`язання з компенсації витрат позивачу за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян є держава, а тому відповідач не може бути боржником за такими зобов`язаннями.

При цьому задоволення позову за рахунок видатків місцевих бюджетів було б можливим лише за наявності субвенцій із державного бюджету місцевому бюджету на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом міністрів України.

Вирішальним для вирішення питання за рахунок якого бюджету (державного чи місцевого) повинно здійснюватися відшкодування наданих послуг є встановлення органу, який прийняв рішення щодо введення відповідних пільг. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07.08.2023 у справі №922/1418/22.

Тоді як суд першої інстанції у даній справі зазначеного не встановив, не з`ясував чи мало місце надання відповідних субвенцій з державного бюджету місцевому бюджету, в результаті чого дійшов помилкового висновку про можливе здійснення відшкодування витрат позивача за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян за рахунок місцевого бюджету.

Відповідно до частини 1 статті 41 ГПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.

Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу (частина 1 статті 45 ГПК України).

Приписами частин 3, 4 вказаної норми визначено, що позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 09.02.2021 у справі №635/4741/17. Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача як сторони у справі, а також зміст позовних вимог (пункти 2, 4 частини 3 статті 162 ГПК України).

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 48 ГПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №372/51/16-ц).

При цьому звернення з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові.

Згідно із частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 73, статей 76 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом статті 236 ГПК України (частини 1-5) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити, оскільки Управління праці та соціального захисту населення Уманської міської ради не є належним відповідачем.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції у даній постанові надано вичерпні відповіді на доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, із застосування норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні відносини.

Частиною 1 статті 277 ГПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, оскільки позов подано до неналежного відповідача та не враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 07.08.2023 у справі №922/1418/22, рішення Господарського суду Черкаської області від 27.02.2024 у справі №925/1743/23 підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Управління праці та соціального захисту населення Уманської міської ради підлягає задоволенню, рішення Господарського суду Черкаської області від 27.02.2024 у справі №925/1743/23 підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Відповідно до положень частини 14 статті 129 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на позивача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Уманської міської ради на рішення Господарського суду Черкаської області від 27.02.2024 у справі №925/1743/23 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 27.02.2024 у справі №925/1743/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

3. Стягнути з Акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Черкаської філії Акціонерного товариства «Укртелеком» (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 21560766, 18000, м. Черкаси, вул. Байди Вишневецького, 34) на користь Управління праці та соціального захисту населення Уманської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 03195808, 20300, Черкаська область, м. Умань, вул. Садова, 9/5) 4 542,00 грн (чотири тисячі п`ятсот сорок дві гривні 00 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду Черкаської області.

5. Матеріали справи №925/1743/23 повернути до Господарського суду Черкаської області.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова