ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2024 року м.Дніпро Справа № 904/5868/18 (904/4835/22)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Верхогляд Т.А. ( доповідача),

суддів: Паруснікова Ю.Б., Іванова О.Г.

секретар судового засідання: Зелецький Р.Р.

за участю учасників справи:

від позивача: Потапов К.О., представник ОСОБА_1 ;

позивач: Скрипаль Л.А.;

арбітражний керуючий- ліквідатор ТОВ "Ключове Рішення" Чичва О.С.;

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.08.2023 року (повний текст складено 24.08.2023 року, суддя Первушин Ю.Ю.) у справі № 904/5868/18 (904/4835/22)

за позовом ОСОБА_1 , м.Полтава

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ключове рішення", м.Дніпро

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 , м. Полтава

про визнання договору фінансового лізингу дійсним

межах справи №904/5868/18

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ключове рішення", м.Дніпро

до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Ключове рішення", м.Дніпро

про визнання банкрутом,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні господарського суду Дніпропетровської області на стадії ліквідаційної процедури перебуває справа №904/5868/18 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Ключове рішення"; повноваження ліквідатора виконує арбітражний керуючий Чичва Олег Сергійович.

20.12.2022 року на адресу господарського суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ключове рішення" про визнання договору фінансового лізингу дійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 лізингові платежі за договором №PLLAGX від 19.08.2013 року про надання нерухомості на умовах фінансового лізингу сплачені у повному обсязі. Проте, відповідач не виконав свої зобов`язання, дій, направлених на передачу права власності на об`єкт нерухомості на користь позивача, не вчинив.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 15.08.2024 року у даній справі в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано посиланням на нікчемність укладеного договору №PLLAGX від 19.08.2013 року про надання нерухомості на умовах фінансового лізингу між ОСОБА_1 та ТОВ "Ключове рішення", оскільки сторони не здійснили обов`язкового нотаріального посвідчення договору.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на наступні обставини:

- позивачем прийнято пропозицію ліквідатора ТОВ "Ключове рішення" та достроково виконано зобов`язання з оплати лізингових платежів за договором №PLLAGX від 19.08.2013 року про надання нерухомості на умовах фінансового лізингу;

- відсутність заборгованості за договором підтверджується листом від 23.06.2021 року, підписаним ліквідатором ТОВ "Ключове рішення" Чичва О.С.;

- позивач неодноразово письмово запрошував представників ТОВ "Ключове рішення" для нотаріального посвідчення договору, підписання акта взаєморозрахунків, але відповідач ухилився від вчинення відповідних дій;

- судом не враховано, що у спірних правовідносинах наявна обставина ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, що відповідно до положень ч.1 ст.220 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору дійсним;

- згідно ч.1 ст.61 Кодексу України з процедур банкрутства ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута, а отже у ліквідатора достатньо повноважень для участі у процедурі нотаріального посвідчення договору;

- поведінка відповідача у спірних правовідносинах суперечить засаді добросовісності та чесній діловій практиці;

- договір у даній справі укладено у письмовій формі, отже, вимоги ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" дотримано;

- законодавством не передбачено обов`язку нотаріально посвідчувати договір фінансового лізингу;

- зважаючи на заперечення відповідачем дійсності договору, визначення договору дійсним із наведених підстав є ефективним способом захисту порушеного права позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення господарського суду залишити без змін.

В обґрунтування своєї правової позиції ліквідатор ТОВ "Ключове рішення" вказує, що:

- однією з умов застосування ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин;

- ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 03.05.2017 року по справі №757/24370/17-к на майно банкрута, що є предметом договору №PLLAGX від 19.08.2013 року, накладено арешт, що унеможливлює здійснення будь-яких заходів відносно вказаного нерухомого майна;

- виходячи зі змісту ст.61 Кодексу України з процедур банкрутства, у ліквідатора відсутні повноваження щодо відчуження майна підприємства банкрута у інший спосіб, ніж встановлений цим Кодексом;

- з 19.04.2013 року по дату винесення постанови про визнання ТОВ "Ключове рішення" банкрутом (17.01.2019 року), повноваження директора боржника виконувала ОСОБА_3 . Протягом цього строку з боку позивачки не було вчинено жодних дій, направлених на нотаріальне посвідчення договору, а будь-які дії з боку ТОВ "Ключове рішення", направлені на уникнення вчинення таких дій відсутні;

- законодавцем встановлено особливий режим щодо майна юридичної особи боржника з моменту винесення судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, а також чітко встановлений порядок, відповідно до якого, та у передбачений ним спосіб ліквідатор може здійснювати відчуження належного боржнику майна;

- з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють відносини з приводу купівлі-продажу, тому відповідно до ст.203 Цивільного кодексу України такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи - підлягає нотаріальному посвідченню;

- відповідно до ч.1 ст.220 Цивільного кодексу України і разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Скрипаль Л.Е. у наданих поясненнях зазначає такі доводи:

- у відзиві на апеляційну скаргу відповідачем визнається обставина письмових пропозицій щодо нотаріального посвідчення договору, які здійснювались позивачем на адресу відповідача у формі листів;

- обставини, пов`язані із ухвалою Печерського районного суду від 03.05.2017 року по справі №757/24370/17-к, на які посилається відповідач, в тому числі обставина змісту ухвали, є недоведеними і не можуть враховуватись судом з огляду на відсутність доказів на підтвердження даних обставин;

- в межах даного судового спору питання переходу права власності не перебуває в площині предмету позову, а отже, навіть за умови існування вказаної ухвали, наявність арешту не перешкоджала нотаріальному посвідченню договору та наразі не перешкоджає визнанню договору дійсним в судовому порядку;

- ТОВ "Ключове рішення" як на момент підписання договору у 2013 році, так і на даний час є юридичною особою, має самостійну правосуб`єктність, отже, у контексті питань, поставлених позивачем у позовній заяві, ТОВ "Ключове рішення" є належним відповідачем, який однаково відповідає у відносинах за власної участі у всьому періоді із 2013 року по даний час;

- відповідачем виявлено пасивне небажання посвідчувати договір нотаріально, що дає підстави стверджувати, що факт ухилення від нотаріального посвідчення договору зі сторони відповідача відбувся;

- положення законодавства не визначають, протягом якого періоду часу повинно відбуватись ухилення від нотаріального посвідчення договору;

- посилання відповідача на положення Кодексу України з процедур банкрутства з питань продажу майна є безпідставними, оскільки між сторонами існує спір щодо дійсності договору; при цьому питання відчуження того чи іншого майна або визнання на нього права власності не є предметом спору;

- факт наявності у договорі фінансового лізингу ознак договору найму та договору купівлі-продажу не свідчить про існування вимоги нотаріального посвідчення правочину.

Представник позивача у поданому клопотанні просить вирішити справу без врахування відзиву на апеляційну скаргу, поданого Товариством з обмеженою відповідальністю "Ключове рішення", оскільки вказане товариство, як юридична особа, зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його і не навела у відзиві на апеляційну скаргу поважних причин невиконання такого обов`язку.

Колегія суддів враховує, що ТОВ "Ключове рішення" подано відзив на апеляційну скаргу через електронну пошту.

Відповідно до частин 5, 6 статті 42 Господарського процесуального кодексу України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи досуду з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Згідно із частиною 6 статті 6 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку.

За змістом частини 8 статті 6 Господарського процесуального кодексу України особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля). Проте це не позбавляє її права на подання документів до суду в паперовій формі.

У відзиві на апеляційну скаргу ліквідатор ТОВ "Ключове рішення" зазначив про наявність кабінету у підсистемі "Електронний суд".

З огляду на положення статті 6 Господарського процесуального кодексу України реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє особу права на подання документів до суду в паперовій формі, проте подання процесуальних та інших документів, вчинення інших процесуальних дій в електронній формі здійснюється виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, з використанням власного електронного підпису, якщо інше не передбачено положеннями Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що відзив на апеляційну скаргу надісланий ліквідатором ТОВ "Ключове рішення" не у спосіб, передбачений Господарським процесуальним кодексом України (у паперовій формі або в електронній формі через підсистему Електронний кабінет), вказаний відзив не може бути врахований судом апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги.

У додаткових пояснення ліквідатор ТОВ "Ключове рішення" зазначає, що:

- в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Ключове рішення" було розглянуто справу №904/5868/18 (904/1983/20) за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ключове рішення" про визнання договору дійсним та визнання права власності на майно;

- в обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що 24.11.2014 році між ним та ТОВ "Ключове рішення" було підписано заяву про приєднання до публічного договору №КТН0GX, відповідно до якого позивачем надано згоду на приєднання до публічного договору про надання нерухомості на умовах фінансового лізингу на визначених таким договором умовах. Позивачем у повному обсязі погашено заборгованість за вказаним договору, проте ліквідатор підприємства відповідача відмовляється від підписання акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності;

- рішенням господарського суду від 19.11.2020 року, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 19.04.2021 року та постановою Верховного Суду від 18.08.2021 року, у задоволенні позову відмовлено;

- вказані судові рішення обгрунтовані тим, що сторонами при укладенні договору фінансового лізингу не додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення, а позивачем не доведено факт ухилення ТОВ "Ключове рішення" від нотаріального посвідчення спірного договору.

У наданих додаткових поясненнях ліквідатор ТОВ "Ключове рішення" посилається на те, що ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 03.05.2017 року по справі №757/24370/17-к на майно банкрута, що є предметом договору №PLLAGX від 19.08.2013 року, накладено арешт, що унеможливлює здійснення будь-яких заходів відносно вказаного нерухомого майна, в підтвердження чого надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №374479580 від 16.04.2024 року.

Колегія суддів не приймає до розгляду надану відповідачем інформаційну довідку за №374479580 від 16.04.2024 року з огляду на відсутність цієї довідки станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення.

При цьому, апеляційний господарський суд враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11.09.2019 року по справі № 922/393/18 про те, що відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

21.05.2024 року у судове засідання з`явилися представники сторін, які надали відповідні пояснення.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів доходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 19.08.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ключове рішення" (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) укладено договір №PLLAGX про надання нерухомості на умовах фінансового лізингу, за умовами п.2.1, 14.1.1 якого лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу: житловий будинок з гаражем, загальною площею 254,1 кв.м., житлова площа 113,3 кв.м. та надвірні будівлі: сарай, огорожа, сарай-прибудова, навіс, вбиральня та земельні ділянки кадастрові номери :14:004:0373; :14:004:0372, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу та сплачувати щомісячні платежі та платежі по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язаних з виконанням договору. По закінченню строку лізингу, до лізингоодержувача переходить право власності на предмет лізингу згідно умов договору.

Предмет лізингу, зазначений в п.14.1.1 цього договору, протягом строку дії цього договору передається лізингоодержувачу для використання його згідно мети, зазначеної в п.14.1.3 цього договору (п.2.3 договору).

За умовами п.2.4 договору предмет лізингу є власністю лізингодавця протягом усього строку дії даного договору. В разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до лізингоодержувача згідно умов цього договору, предмет лізингу по закінченню строку лізингу лізингоодержувачем не повертається.

Відповідно до п.4.1 договору усі платежі за договором лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати відповідно до графіку та умов цього договору шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодовця. Лізингові платежі включають: платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості предмета лізингу; винагороду (комісію) лізингодавцю за надання предмету лізингу та за користування предметом лізингу (далі - комісії); платежу по відшкодуванню витрат, пов`язаних зі страхуванням предмету лізингу, платежі по відшкодуванню інших витрат лізингодавця, що пов`язані з виконанням цього договору (в т.ч. не зазначені в договорі, але, що можуть виникнути у лізингодавця при виконанні договору).

Авансовий лізинговий платіж лізингоодержувач зобов`язаний сплатити протягом трьох банківських днів з моменту надання рахунку лізингодавцем (п.4.2 договору).

Розмір авансового лізингового платежу 353 600,00 грн. (п.п.14.1.8 договору).

Щомісяця в період сплати лізингоодержувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 28 040,90 грн. та відшкодовує лізингодавцю всі витрати лізингодавця, що пов`язані з виконанням договору та які виникли у лізингодавця протягом місяця, який передує поточному місяцю (п.14.3 договору).

Загальний розмір лізингових платежів встановлено у додатку №2 до договору та складає 6 737 426,57 грн.

Сторони домовились, що усі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з даного договору або у зв`язку з ними, у тому числі такі, що стосуються їх виконання, порушення, припинення або визнання дійсними, підлягають вирішенню в порядку, визначеному законом (п.9.15 договору).

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов`язань за договором (п.12.1 договору).

Строк лізингу 240 місяців (п.п.14.1.2 договору).

Згідно з п.13.1 договору цей договір є змішаним договором, в якому містяться положення фінансового лізингу та договору купівлі-продажу (в частині переходу права власності на предмет лізингу).

На виконання умов договору позивачем внесено авансовий платіж в сумі 353 600,00 грн.

Відповідно до специфікації та акту приймання-передачі від 19.08.2013 року до договору №PLLAGX від 19.08.2013 року лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв у користування жилий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

28.05.2019 року ТОВ "Ключове рішення" надіслало позивачу повідомлення про зміну платіжних реквізитів, у зв`язку з чим просило здійснювати оплату на наступний рахунок: р/р № НОМЕР_1 в АТ "Акцент Банк", МФО банку 307770, ЄРДПОУ 34410967.

До вересня 2019 року включно ОСОБА_1 здійснювала платежі відповідно до графіку сплати лізингових платежів (додаток 2 до договору).

В подальшому ліквідатор ТОВ "Ключове рішення" Чичва О.С. звернувся до позивача з листом, в якому із посиланням на положення Цивільного кодексу України стосовно недійсності (нікчемності) правочину, зазначив, що: "... з метою захисту Ваших прав, як користувача нерухомості, та з метою безконфліктного подальшого руху справи про банкрутство ТОВ "Ключове рішення" пропоную Вам здійснити погашення залишку за Вашою "Заявою про приєднання до публічного договору" в сумі 1 456 574,54 грн. Після погашення вказаного залишку прошу звернутися до ліквідатора ТОВ "Ключове рішення" для оформлення акту приймання-передачі та спільного звернення до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою про визнання права власності за Вами на об 'єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_1 . У випадку, якщо Вас не влаштовує пропозиція, зазначена у даному листі, об`єкт нерухомості буде реалізовано на аукціоні в порядку Розділу IV Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

ОСОБА_1 було прийнято викладену у вищенаведеному листі пропозицію ліквідатора ТОВ "Ключове рішення" стосовно дострокового виконання зобов`язань, передбачених договором, та за платіжними реквізитами, обумовленими угодою, здійснено оплату у загальному розмірі 1 482 542,00 грн, а саме: 23.10.2019 - 28 041,00 грн; 23.11.2019 - 28 041,00 грн; 29.11.2019 - 819 000,00 грн; 10.12.2019 суму - 579 419,00 грн; 17.12.2019 - 28041,00 грн (доплата після уточнення).

Таким чином, загальна сума, що була сплачена позивачем на виконання договору, склала 3 911 176,00 грн., з яких: 353 600, 00 грн. - авансовий платіж; 2 075 034,00 грн. - сума щомісячних виплат до отримання листа з пропозицією дострокового погашення по договору лізингу: 1 482 542,00 грн. - сума достроково здійснених виплат.

З метою отримання у власність ОСОБА_1 нерухомого майна, яке було предметом договору, позивачка протягом травня - червня 2021 року неодноразово направляла ліквідатору ТОВ "Ключове рішення" Чичві О.С. листи - запрошення прибути до нотаріальної контори у м.Полтава (нотаріус Цвітоха Ю.М.) для нотаріального посвідчення договору, підписання акту взаєморозрахунків та передачі прав власності на предмет лізингу.

Листом від 23.06.2021 року (вих. №01-32/2) ліквідатор ТОВ "Ключове рішення" повідомив позивача про неможливість здійснення нотаріального посвідчення договору з огляду на вимоги статей 59, 61 Кодексу України з процедур банкрутства, а також повідомив, що ОСОБА_1 не має жодних зобов`язань перед ТОВ "Ключове рішення".

Відповідно до інформації з Державного речових прав на нерухоме майно реєстру (станом на 12.06.2023 року) право власності на майно: житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , вказане у договорі як предмет лізингу, з 10.07.2013 року зареєстровано за ТОВ "Ключове рішення". З 18.05.2017 року на вказане майно накладено арешт за ухвалою суду, серія та номер 757/24370/17-к виданий 03.05.2017 року, видавник: Печерський районний суд м. Київ, орган державної влади, в інтересах якої встановлено обтяження: Генеральна прокуратура України (т.1а.с.201-205).

Позивачка, посилаючись на ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, вважає, що у спірних правовідносинах наявні передбачені частиною 2 статті 220 Цивільного кодексу України умови для визнання договору дійсним, що і стало підставою для її звернення до суду з даним позовом.

Предметом спору у даній справи є вимога про визнання дійсним договору №PLLAGX від 19.08.2013 року про надання нерухомості на умовах фінансового лізингу.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Аналогічне визначення договору лізингу містилося і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" (у редакції Закону, чинній на дату виникнення спірних правовідносин).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу.

Частиною четвертою статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Статтею 657 Цивільного кодексу України передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частини 3 статті 640 Цивільного кодексу України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Отже, з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють відносини з приводу купівлі-продажу, тому відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 08.04.2020 року у справі № 183/6571/17 та від 18.08.2021 року у справі №904/5868/18 (904/1983/20).

Встановлені у цій справі обставини свідчать про те, що у даному випадку предметом договору лізингу є нерухоме майно, а саме - житлова будівля та земельна ділянка. При цьому стороною договору є фізична особа ОСОБА_1 .

Статтею 379 Цивільного кодексу України, яка має назву "Поняття житла", визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Частинами першою та третьою статті 760 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) житла врегульовано главою 59 Цивільного кодексу України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 811 Цивільного кодексу України, договір найму житла укладається у письмовій формі.

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (частина перша статті 209 Цивільного кодексу України).

Договір оренди житла з викупом підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню (частина друга статті 811 Цивільного кодексу України).

Як вже зазначалося, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу.

Відтак, до відносин, пов`язаних з лізингом житлового нерухомого майна, розповсюджуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють відносини як щодо купівлі-продажу, так і щодо оренди (найму), а саме оренди житла з викупом, що в обох випадках передбачають укладення таких договорів у письмовій формі та їх нотаріальне посвідчення.

З огляду на викладене колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апелянта про те, що на час укладення спірного договору Закон України "Про фінансовий лізинг" не передбачав обов`язкової нотаріальної форми його посвідчення.

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (частина 2 статті 209 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 220 Цивільного кодексу України визначено, що у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Підписаний між сторонами договір лізингу від 19.08.2013 року не був нотаріально посвідчений у встановленому законом порядку.

Відтак, колегія суддів погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції про те, що підписаний між сторонами договір лізингу від 19.08.2013 року є нікчемним, оскільки сторонами не додержано обов`язкових вимог закону про його нотаріальне посвідчення.

За приписами частини другої статті 220 Цивільного кодексу України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Зазначена частина друга статті 220 Цивільного кодексу України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони вчинили правочин у встановленій законом письмовій формі, зміст якого відповідав волі сторін, які дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю чи частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору через ухилення однієї сторони договору.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 Цивільного кодексу України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 Цивільного кодексу України.

У постанові від 20.08.2020 року у справі № 910/9817/19 Верховний Суд дійшов висновку, що суду надається право визнати дійсним нотаріально не посвідчений договір, якщо сторони домовилися про усі його істотні умови, підтверджені письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від нотаріального посвідчення такого договору (недобросовісна сторона). При цьому з вимогою про визнання недійсним договору, який нотаріально не посвідчений, може звернутись саме особа, яка є стороною за договором. Рішення про визнання недійсним нотаріально непосвідченого правочину може бути прийняте судом на вимогу добросовісної сторони, яка повністю або частково виконала договір.

Отже, зміст положень частини другої статті 220 Цивільного кодексу України дає підстави тлумачити їх таким чином, що вони поширюються лише на випадки ухилення від нотаріального посвідчення договору однією із сторін. Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію.

У постанові Верховного Суду від 18.08.2021 року у справі №305/1468/16-ц зазначено, що визнання дійсним договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 Цивільного кодексу України допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність). Згідно з частиною другою статті 220 Цивільного кодексу України конвалідація можлива за наявності таких умов: досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору; наявність письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу; розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що на момент підписання договору сторони досягли згоди щодо усіх його істотних умов, а саме: предмет договору (п.2.1-2.4 договору); строк, на який лізингоодержувачу надається (право користування предметом лізингу (строк лізингу) (п.14.1.2. договору), розмір лізингових платежів (п.14.1.4, 14.3). Крім того, сторони досягли згоди і стосовно інших умов, які законодавство не визначає істотними, а сам договір викладено єдиним документом, оформлено письмово та підписано сторонами.

Після підписання договору позивач протягом тривалого часу до вересня 2019 року сплачував на користь відповідача кошти в порядку, встановленому умовами договору, володів та користувався майном, яке було предметом договору. Таким чином сторони не лише підписали договір, а й виконували його умови протягом тривалого часу.

У постанові Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі № 389/122/16ц зазначено, що для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди.

Як зазначено вище, однією з умов застосування частини другої статті 220 Цивільного кодексу України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 Цивільного кодексу України (подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 04.03.2019 року у справі №665/2266/16-ц, від 30.10.2019 року у справі №140/2001/17, від 22.02.2021 року у справі №545/440/18 та від 21.04.2023 року у справі № 469/159/13-ц).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими та електронними доказами, відповідно до частини другої наведеної норми

За приписами статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В обґрунтування доводів щодо ухилення ліквідатором ТОВ "Ключове рішення" від нотаріального посвідчення договору лізингу, позивачка посилається на надіслання нею на адресу відповідача листів від 21.05.2021 року, 01.06.2021 року, 09.06.2021 року та від 11.06.2021 року про необхідність нотаріального посвідчення договору та переходу до ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно.

Водночас, у відповідь на вказані листи ліквідатор ТОВ "Ключове рішення" повідомив Скрипаль Л.Е., що повноваження ліквідатора визначені статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства, якою не передбачено право ліквідатора в ліквідаційній процедурі здійснювати укладення від імені банкрута будь-яких договорів та/або здійснювати їх нотаріальне посвідчення, а також підписувати від імені банкрута акти звірки взаєморозрахунків. Крім того, ліквідатором повідомлено, що ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 03.05.2017 року по справі №757/24370/17-к на майно банкрута, що є предметом договору №PLLAGX від 19.08.2013 року, накладено арешт, що унеможливлює здійснення будь-яких заходів відносно вказаного нерухомого майна.

Колегія суддів вважає, що вказані обставини не є доказами безповоротного ухилення ліквідатором ТОВ "Ключове рішення" від нотаріального посвідчення спірного правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковою умовою для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 Цивільного кодексу України.

Інших обставин на підтвердження факту ухилення ліквідатором ТОВ "Ключове рішення" від нотаріального посвідчення договору, позивач не вказує.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що сторонами при укладенні договору фінансового лізингу не додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, а позивачем не доведено факт ухилення ліквідатором ТОВ "Ключове рішення" від нотаріального посвідчення спірного договору, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що згідно з частини 1 статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута, а отже у ліквідатора достатньо повноважень для участі у процедурі нотаріального посвідчення договору.

Так, відповідно до частини 1 статті 59 Кодексу України з процедур банкрутства з дня ухвали господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури господарська діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу, крім укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу у процедурі ліквідації тощо; продаж майна банкрута допускається в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси (частина 1 статті 62 Кодексу України з процедур банкрутства).

Статтею 63 Кодексу України з процедур банкрутства визначені особливості продажу майна банкрута.

Колегія суддів зауважує, що системний аналіз положень Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми цього Кодексу мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Відповідно до інформації з Державного речових прав на нерухоме майно реєстру (станом на 12.06.2023 року) право власності на майно: житловий будинок з надвірними будівлями за адресою Полтавська область, місто Полтава, вул.Мироненка, будинок 33, вказане у договорі як предмет лізингу, з 10.07.2013 року зареєстровано за ТОВ "Ключове рішення".

Відтак, спірне нерухоме майно підлягає включенню до ліквідаційної маси ТОВ "Ключове рішення", а тому у ліквідатора ТОВ "Ключове рішення" відсутні повноваження щодо відчуження майна підприємства-банкрута у інший спосіб, ніж встановлений Кодексом України з процедур банкрутства, зокрема статтею 63 цього Кодексу.

Інші доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права під час ухвалення рішення в оскаржуваній частині судом апеляційної інстанції не встановлено. В зв`язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції має бути залишене без змін

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.08.2023 року у справі №904/5868/18 (904/4835/22) залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Постанова складена у повному обсязі 29.05.2024 року.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б.Парусніков

Суддя О.Г.Іванов