УХВАЛА

23 травня 2024 року

м. Київ

cправа № 918/587/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Жайворонок Т. Є. - головуючого, Булгакової І. В., Колос І. Б.,

за участю:

секретаря судового засідання - Іщука В. В.,

представників:

Офісу Генерального прокурора: Косенка Д. В.,

позивача-1: Міністерства оборони України - Хатунцевої І. В.,

відповідача - фізичної особи-підприємця Бузівського С. А., його представника Андрієвського А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Міністерства оборони України

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.01.2024 (колегія суддів: Петухов М. Г. (головуючий), Маціщук А. В.,

Олексюк Г. Є.)

у справі за позовом Заступника керівника Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1

до фізичної особи-підприємця Бузівського Сергія Андрійовича

про визнання недійсними договорів в частині та стягнення сплаченого ПДВ в сумі 78 880,08 грн,

УСТАНОВИВ:

У червні 2023 року Заступник керівника Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Міністерства оборони України (далі - позивач-1, Міністерство) та Військової частини НОМЕР_1 (далі - позивач-2, Військова частина) до фізичної особи-підприємця Бузівського Сергія Андрійовича (далі - відповідач, ФОП Бузівський С. А.), в якому просив визнати недійсними п. 1.2 двадцяти договорів про постачання товарно-матеріальних цінностей (далі - договори поставки) в частині включення до ціни договорів суми податку на додану вартість (далі - ПДВ) у розмірі 20 % та стягнути з відповідача 78 880,08 грн сплаченого ПДВ.

Позов обґрунтовано тим, що умова п. 1.2 договорів поставки, укладених між позивачем-2 та відповідачем, щодо включення 20 % ПДВ до ціни договорів суперечить положенням підп. «г» підп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 № 178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» (далі - постанова КМУ № 178), тому наявні підстави для визнання договорів недійсними в частині п. 1.2 відповідно до ст.ст. 203, 215, 217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та, як наслідок, повернення відповідачем безпідставно отриманих у 2022 році коштів зі сплаченого ПДВ на підставі ст. 1212 цього Кодексу.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 18.09.2023 у задоволенні позову відмовлено.

Висновки суду першої інстанції мотивовані недоведеністю прокурором укладення договорів поставки для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних сил України на виконання мобілізаційних завдань та наявності підстав для звільнення операції з поставки товарів за договорами від оподаткування ПДВ.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.01.2024 рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову повністю.

Задовольняючи вимогу про визнання недійсними п. 1.2 договорів поставки, апеляційний суд виходив з того, що: ці договори укладено після прийняття постанови КМУ № 178; умови цих пунктів у частині включення до договірної ціни ПДВ у розмірі 20 %, а не за нульовою ставкою, суперечать нормам підп. «г» підп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України та положенням постанови КМУ № 178, які застосовні до всіх операцій з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту визначених нею суб`єктів до припинення чи скасування воєнного стану; той факт, що у договорах поставки не зазначено про їх укладення з метою виконання мобілізаційних завдань не свідчить про наявність підстав для оподаткування операцій за ними за ставкою ПДВ у розмірі 20 %. Отже, сплачена сума ПДВ за недійсними пунктами договорів підлягає поверненню відповідачем відповідно до ст. 1212 ЦК України як безпідставно набуті грошові кошти.

У поданій касаційній скарзі Міністерство, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а також наявність підстави касаційного оскарження за п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, просить скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

Обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження судової постанови за п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, позивач-1 вказав на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень постанови КМУ № 178 у подібних правовідносинах.

Ухвалою Верховного Суду від 21.03.2024 відкрито касаційне провадження у справі з підстави, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

До Верховного Суду надано:

Міністерством 28.02.2024 - витяг із Порядку укладення договорів (контрактів) на виконання підприємствами, установами та організаціями мобілізаційних завдань (замовлень) (прим. від 10.01.2024 № 1/21, для службового користування), затвердженого постановою КМУ від 27.04.2006 № 586 із супровідним листом від 15.01.2024 № 220/74/10дск;

відповідачем 04.04.2024 - відзив на касаційну скаргу, в якому підтримано її доводи, виказано прохання про задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду;

прокурором 05.04.2024 - відзив на касаційну скаргу, в якому наведено заперечення на касаційну скаргу, висловлено прохання про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови апеляційного суду - без змін;

відповідачем 17.04.2024 - заяву про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції та 22.04.2024 - клопотання про долучення доказів, а саме листа Міністерства від 06.03.2024 № 501/6/3/10 про те, що оспорювані договори поставки укладені Військовою частиною не на виконання мобілізаційних завдань;

прокурором 20.05.2024 - письмові пояснення та заперечення проти клопотання Міністерства про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Суд відхиляє клопотання Міністерства та відповідача про долучення до матеріалів справи нових доказів, оскільки такі докази не були предметом дослідження судів попередніх інстанцій, а з огляду на зміст ч. 2 ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

25.04.2024 до початку судового засідання Міністерство подало до Верховного Суду два клопотання вх. № 29.2-17/1293/2024/ д 11 (в електронній формі з ЕЦП) та вх. № 29.2-17/1293/2024/ д 12 (в письмовій формі) про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до ч. 5 ст. 302 ГПК України, зміст яких є аналогічними, зазначивши, що у питанні щодо застосування постанови КМУ № 178 (її преамбули у взаємозв`язку з текстом) до операцій з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил наявна виключна правова проблема з врахуванням якісного та кількісного показників, яка полягає у тому, що суди нижчих інстанцій по різному застосовують положення вказаної постанови КМУ у подібних правовідносинах, що впливає на протилежні їх висновки за результатами розгляду позовних вимог прокуратури про визнання недійсними умов договорів щодо включення до ціни правочинів ПДВ у відсотковому розмірі, відмінному від нульової ставки.

Отже, за висновками заявника, наявність такої виключної правової проблеми впливає на застосування норм права в подібних та / або тотожних правовідносинах судами і її не вирішення призведе до різного тлумачення чи застосування судами норм права й неоднакового вирішення спорів за тими ж фактичним обставинами та правовим регулюванням.

У ч. 1 ст. 42 ГПК України передбачені права та обов`язки учасників справи, зокрема, вказано, що учасники справи мають право подавати, зокрема, клопотання.

Порядок подання учасником справи клопотання визначено у ч. 5, 6 ст. 42 ГПК України, відповідно до яких документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи (далі - ЄСІКС), за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням ЄСІКС в порядку, визначеному Положенням про ЄСІКС та / або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Відповідно до п. 16 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) ЄСІКС, затвердженим рішенням Вищої ради правосуддя від 17.09.2021 № 1845/0/15-21 (в редакції рішення Вищої ради правосуддя від 12.10.2023 № 977/0/15-23), процесуальні документи та докази можуть подаватися до суду в електронній формі, а процесуальні дії - вчинятися в електронній формі виключно за допомогою ЄСІКС, за винятком випадків, передбачених процесуальним законом, цим положенням, а також випадків, коли суд до якого подаються документи та докази не інтегровано до ЄСІКС.

Для реалізації свого права, передбаченого ч. 1 ст. 42 ГПК України, у спосіб, встановлений ч. 5, 6 ст. 42 цього Кодексу, учасник справи повинен дотримуватись правил ст. 6 ГПК України, відповідно до якої особи, зокрема, органи державної влади реєструють свої електронні кабінети в або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку (речення 1 ч. 6).

Згідно з абз. 2 ч. 8 ст. 6 ГПК України особа, яка зареєструвала електронний кабінет в ЄСІКС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою ЄСІКС або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням власного електронного підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги», якщо інше не передбачено цим Кодексом.

У постанові від 13.09.2023 у справі № 204/2321/22 Велика Палата Верховного Суду підтвердила необхідність дотримання вищевикладених положень, зокрема, державними органами, які реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІКС в обов`язковому порядку.

Верховний Суд звертає увагу, що реєстрація в ЄСІКС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє особу права на подання документів до суду в паперовій формі (абз. 1 ч. 8 ст. 6 ГПК України).

Водночас за змістом ч. 9 ст. 42 ГПК України особа, яка подала касаційну скаргу в електронній формі, має подавати до суду, зокрема, клопотання виключно у такій же самій формі (в електронній), крім випадків, коли судом буде надано дозвіл на подання клопотання в паперовій формі.

При поданні документів до суду, зокрема, в паперовій формі ст. 170 ГПК України встановлено вимогу зазначення у змісті процесуального документа відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету у сторін.

Суд зазначає, що у Міністерства наявний зареєстрований електронний кабінет в ЄСІКС, про що також вказує сам позивач у змісті процесуальних документів, через який ним було подано касаційну скаргу в електронній формі.

Отже, Міністерство як державний орган та учасник справи, у якого наявний електронний кабінет в ЄСІКС, може подавати клопотання до Суду у спосіб: через електронний кабінет в ЄСІКС або в паперовій формі, однак з дозволу Суду.

З огляду на викладене, клопотання за вх. № 29.2-17/1293/2024/ д 11 підлягає поверненню без розгляду, оскільки подане представником позивача (державного органу-учасника справи, зареєстрованого в ЄСІКС) не у спосіб, передбачений ст. 6, ч. 6 ст. 42 ГПК України, а саме надано в електронній формі з ЕЦП через електронну пошту Суду, а не в електронній формі через електронний кабінет в ЄСІКС або у паперовій формі. Водночас, враховуючи, що клопотання за вх. № 29.2-17/1293/2024/ д 11 зареєстроване через відділ діловодства Суду, колегія суддів долучає його до матеріалів справи, однак без розгляду викладених у ньому доводів щодо наявності підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Щодо клопотання за вх. № 29.2-17/1293/2024/ д 12, поданого в паперовій формі, колегія суддів вважає висновки Міністерства про наявність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Міністерство вважає, що ухвалити будь-яке судове рішення у цій справі є неможливим у зв`язку з різною практикою судів нижчих інстанцій з правового питання щодо застосування постанови КМУ № 178 у подібних правовідносинах, яке стало предметом розгляду Суду у цій справі, а тому передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Суд неодноразово зазначав, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням:

кількісного показника, що означає, що виключна правова проблема наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності;

якісного показника, тобто про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як: відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов`язує з забезпеченням єдності судової практики. Однак, він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень. Разом з тим наявність глибоких та довгострокових розходжень в судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх все ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції враховується: 1) наявність «глибоких та довгострокових розходжень» у відповідній судовій практиці національних судів; 2) чи передбачає національне законодавство механізми подолання таких розбіжностей та 3) чи були такі механізми запроваджені й, якщо так, то чи були вони ефективні.

Міністерство, заявляючи клопотання, вказані критерії не враховує. Фактичні обставини цієї справи, юридична кваліфікація правовідносин та позиції сторін у справі, свідчать про відсутність такої ознаки у даному судовому спорі як виключна правова проблема, або ж юридична проблема, яка не може бути вирішена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені Міністерством в касаційній скарзі доводи, врахувавши аргументи відповідача та прокурора у відзивах на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Суди попередніх інстанцій встановили, що з 02.03.2022 набрала чинності постанова КМУ № 178, відповідно до якої до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту, зокрема, Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються ПДВ за нульовою ставкою (п. 1).

Із квітня по грудень 2022 року між відповідачем (продавець) та позивачем-2 (покупець), який діяв на підставі, зокрема, Положення про військове (корабельне) господарство ЗСУ, затвердженого наказом Міністерства від 16.07.1997 № 300, укладено двадцять договорів на постачання товарно-матеріальних цінностей, які за своїм змістом є аналогічними.

У п. 1.2 цих договорів передбачено закупівлю: в одних - запасних частин до транспортних засобів спеціального призначення, у других - запасних частин для вантажних транспортних засобів, фургонів та легкових машин, а в договорі від 14.12.2022 № 229 - шин для транспортних засобів згідно рішення сільської ради на виконання програми забезпечення мобілізаційної підготовки та оборонної роботи, за цінами, а саме:

від 06.04.2022 № 4 - 16 920,00 грн, в т. ч. 20 % ПДВ - 2 820,00 грн;

від 18.04.2022 № 8 - 19 660,80 грн, в т. ч. 20 % ПДВ - 3 276,80 грн;

від 24.05.2022 № 34 - 40 718,40, в т. ч. 20 % ПДВ - 6 786,40 грн;

від 26.05.2022 № 35 - 22620,40 грн, в т. ч. 20 % ПДВ - 3 770,00 грн;

від 01.06.2022 № 38 - 5 247,60 грн, в т. ч. 20 % ПДВ - 874,60 грн;

від 08.06.2022 № 44 - 37 248,80 грн, в т. ч. 20 % ПДВ - 6 208,13 грн;

від 01.07.2022 № 58 - 7 395,60 грн, в т. ч. 20 % ПДВ - 1 232,60 грн;

від 07.07.2022 № 64 - 7 249,20 грн, в т. ч. 20 % ПДВ - 1 208,20 грн;

від 19.07.2022 № 65 - 2 654,40 грн, в т. ч. 20 % ПДВ - 442,40 грн;

від 04.10.2022 № 82 - 6 840,00 грн, в т. ч. 20 % ПДВ - 1 140,00 грн;

від 07.10.2022 № 83 - 9 951,10 грн, в т. ч. 20 % ПДВ - 1 658,52 грн;

від 12.10.2022 № 87 - 5 899,20 грн, в т. ч. 20 % ПДВ - 983,20 грн;

від 24.10.2022 № 105 - 14 157,60 грн, в т. ч. 20 % ПДВ - 2 359,60 грн;

від 28.11.2022 № 173 - 60 768,00 грн, в т. ч. 20 % ПДВ - 10 128,00 грн;

від 28.11.2022 № 174 - 23 234,40 грн, в т. ч. 20 % ПДВ - 3 872,40 грн,

від 01.12.2022 № 181 - 11 031,80 грн, в т. ч. 20 % ПДВ - 1 838,63 грн,

від 01.12.2022 № 182 - 4 522,80 грн, в т. ч. 20 % ПДВ - 753,80 грн;

від 05.12.2022 № 193 - 102 741,60 грн, в т. ч. 20 % ПДВ - 17 123,60 грн;

від 05.12.2022 № 202 - 16 435,20 грн, в т. ч. 20 % ПДВ - 2 739,20 грн;

від 14.12.2022 № 229 - 57 984,00 грн, в т. ч. 20 % ПДВ - 9 664,00 грн.

Факт поставки відповідачем позивачу-2 товарно-матеріальних цінностей за вказаними цінами з урахуванням 20 % ПДВ підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, підписаними сторонами, а факт здійснення оплати позивачем-2 відповідачу за ці товари на загальну суму 473 280,50 грн - платіжними дорученнями з відмітками банківської установи про оплату, згідно яких загальний розмір ПДВ, врахований у закупівельну ціну та сплачений у 2022 році (у період дії воєнного стану), становить 78 880,08 грн.

13.02.2023 Військова частина звернулась до відповідача із вимогою про повернення сплачених у 2022 році коштів у виді ПДВ за вказаними договорами поставки у розмірі 78 880,08 грн, у відповідь на що отримала відмову від 20.02.2023 з обґрунтуванням відсутності підстав для задоволення вимоги, що стало причиною звернення прокурора з позовом до суду в інтересах держави в особі Міністерства та Військової частини.

Враховуючи, що оспорювані договори укладені Військовою частиною після прийняття постанови КМУ № 178 з метою ведення військового господарства апеляційний суд вважав, що умова п. 1.2 договір про включення до закупівельної ціни 20 % ПДВ не відповідає положенням вказаної постанови КМУ та нормам підп. «г» підп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України, отже визнав наявними підстави для задоволення позову, тобто визнання цих пунктів договорів недійсними та, як наслідок, стягнення з відповідача сплаченого ПДВ у заявленій сумі.

При цьому апеляційний суд врахував правову позицію Верховного Суду, зокрема, у постанові від 14.11.2023 у справі № 910/2416/23.

Частиною 1 ст. 300 ГПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Отже, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови апеляційного суду про скасування рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову та прийняття нового рішення про задоволення позову в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Міністерство вказує на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень постанови КМУ № 178 у подібних правовідносинах, що є підставою касаційного оскарження судової постанови за п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту положень п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України вбачається, що дана норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин, та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Умовами касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень з наведеної підстави є: відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин; відсутність такого висновку саме у подібних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Проаналізувавши судову практику Верховного Суду у справах з подібними до справи, яка розглядається, правовідносинами, Суд встановив, що у справі № 910/2416/23 Верховним Судом розглядались позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі, зокрема, військової частини про визнання недійсним пункту договору щодо включення до ціни договору 20 % ПДВ та стягнення з товариства сплаченої суми ПДВ.

Правовідносини у справі № 910/2416/23, як і в цій справі, виникли на підставі договору поставки товару для забезпечення транспорту військової частини з визначеною у ньому ставкою податку у розмірі 20 %, укладеного після введення в Україні воєнного стану та після прийняття Кабінетом Міністрів України постанови № 178, отже, правовідносини у цих справах є подібними.

За результатом касаційного розгляду наведеної справи Верховний Суд ухвалив постанову від 14.11.2023, якою касаційну скаргу товариства залишив без задоволення, а постановлені у справі судові рішення про задоволення позову - без змін та навів правовий висновок щодо застосування положень постанови КМУ № 178 у взаємозв`язку з нормам підп. «г» підп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України, зміст якого полягає у такому.

Відповідно до ст. 4 ЦК України актами цивільного законодавства є, зокрема, постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону (ч. 4).

02.03.2022 з метою виконання мобілізаційних завдань в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», та відповідно до підп. «г» підп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 178, у п. 1 якої зазначено, що до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування (02.03.2022) і застосовується з 24.02.2022 (п. 2).

Згідно з підп. «г» підп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України за нульовою ставкою оподатковуються операції для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

З наведеного вбачається, що ПК України чітко передбачено, що за нульовою ставкою оподатковуються операції для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством. Такі операції для визначених постановою КМУ № 178 категорій суб`єктів оподатковуються за нульовою ставкою ПДВ, незалежно від того, був сформований постачальником чи ні податковий кредит за операціями з придбання пального (товар для заправки), так і за операціями з придбання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту (інші паливно-мастильні матеріали, запасні частини, комплектуючі, охолоджуючі рідини, інструменти та додаткове обладнання, визначені відповідними нормативними та технічними документами).

Оскільки режим застосування нульової ставки не є тотожним режиму звільнення від оподаткування ПДВ, нарахування податкових зобов`язань з ПДВ за правилами, встановленими п. 198.5 ст. 198 р. V ПК України, постачальником при здійсненні операцій, що оподатковуються за нульовою ставкою ПДВ, не здійснюється.

Хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку.

Коли замовником (покупцем) товару за договором є суб`єкт, визначений постановою КМУ № 178, і договір укладено після прийняття Кабінетом Міністрів України цієї постанови, включення до ціни договору ПДВ у розмірі 20 % суперечить положенням п. 1 постанови КМУ № 178, яка прийнята відповідно до підп. «г» підп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України, що є підставою для визнання недійсним договору в частині умови, згідно з якої закупівельна ціна визначена з урахуванням 20 % ПДВ.

Зі змісту оскаржуваної Міністерством у справі, яка розглядається, судової постанови убачається, що суд апеляційної інстанцій дійшов аналогічного висновку щодо застосування положень постанови КМУ № 178 та підп. «г» підп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України за встановлених обставин укладення двадцяти оспорюваних договорів поставки після прийняття постанови КМУ № 178, стороною (покупцем) за якими є Військова частина Збройних сил України, а предмети закупівлі стосуються забезпечення правильної та безпечної експлуатації, зберігання і ремонту транспортних засобів військової частини спеціального призначення (закупівля запасних частин, шин).

Таким чином, висновки апеляційного суду у цій справі щодо застосування положень постанови КМУ № 178 у взаємозв`язку з нормам підп. «г» підп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України відповідають (не суперечать) висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 14.11.2023 у справі № 910/2416/23, що не підтверджує доводи скаржника про неправильне тлумачення та застосування цих норм апеляційним судом до спірних правовідносин.

Правові висновки Верховного Суду у справі № 910/2416/23 є чіткими, зрозумілими, сприяють однозначному застосуванню норм права у подібних правовідносинах і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Верховного Суду.

Отже, доводи касаційної скарги Міністерства про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах спростовуються наведеним вище, тому підстава касаційного оскарження за п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Інші доводи касаційної скарги не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, визначеними ч. 2 ст. 287 ГПК України, не спростовують наведених висновків та не впливають на них.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після його відкриття виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою Міністерства.

Інших виключних випадків касаційного оскарження, передбачених ч. 2 ст. 287 ГПК України, Міністерством у касаційній скарзі не зазначено.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження у даній справі, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 918/587/23 за касаційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.01.2024.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. Є. Жайворонок

Судді: І. В. Булгакова

І. Б. Колос