СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року м. Харків Справа № 922/4647/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя Пуль О.А.

за участю секретаря Андерс О.К.

за участю представників:

позивача - не з`явився;

першого відповідача -не з`явився;

другого відповідача -не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу першого відповідача - Фермерського господарства "Альянс", Харківська обл., Зміївський район, (вх.545 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 08.02.2024 (ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Лавренюк Т.А., повний текст складено 15.02.2024) у справі №922/4647/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Ерідон", Київська область, Переяслав-Хмельницький район, с.Чопилки,

до 1. Фермерського господарства "Альянс", Харківська область, Зміївський район, с. Роздольне,

2. ОСОБА_1 , Харківська область, Чугуївський район, м. Зміїв,

про стягнення 5 389 065,26 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив стягнути солідарно з Фермерського господарства "Альянс" та ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 6280349,20 грн, 36% річних в розмірі 313 202,44 грн, проценти за користування товарним кредитом, відповідно до ст. 536, ч. 5 ст.694 Цивільного кодексу України, умов пунктів 4 та 5 додатків до Договору, в розмірі 417 603,24 грн та пеню в розмірі 377 910,38 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на неналежне виконання першим відповідачем умов договору поставки від 21.11.2022 № 812/23/25, укладеного між першим відповідачем та позивачем, та на договір поруки від 09.05.2023 № 35465, укладений між позивачем та другим відповідачем, предметом якого є надання поруки другим відповідачем за виконання зобов`язань першого відповідача, які випливають з договору поставки № 812/23/25 від 21.11.2022 з посиланням на норми Цивільного та Господарського кодексів України.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 08.02.2024 у справі № 922/4647/23 позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з Фермерського господарства "Альянс" та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Ерідон" 4280 349,20 грн основного боргу, 313 202,44 грн 36% річних, 417 603,24 грн 48% за користування товарним кредитом, 377 910,38 грн. пені.

Стягнуто з Фермерського господарства "Альянс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Ерідон" 55 417,99 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Ерідон" 55 417,99 грн. судового збору.

Провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 2 000 000,00 грн. закрито за відсутністю предмета спору.

В обгрунтування рішення суд послався на доведеність наявними у матеріалах справи видатковими накладними належного виконання позивачем обов`язків за договором від 21.11.2022 № 812/23/25 щодо поставки першому відповідачу погодженого додатками до Договору товару на загальну суму 11 420 626,34 грн., часткову оплату цього товару першим відповідачем станом на час звернення позивача з позовом на суму 5 140 276,93 грн., виникнення внаслідок цього на зазначений час основної заборгованості з оплати поставленого за Договором товару в сумі 6280349,20грн., на яку правомірно у відповідності до умов пунктів 6.2., 6.7 Договору, ч. 2 статі 625 Цивільного кодексу України, нараховано спірні суми пені, відсотків річних, а також проценти за користування товарним кредитом, відповідно до ст. 536, ч. 5 ст.694 Цивільного кодексу України, здіснення першим відповідачем після звернення позивача до суду з позовом часткової оплати за поставлений позивачем товар на загальну суму 2000000 грн., що відповідно до п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України є підставою для закриття провадження у справі в частині стягнення вказаної суми основного боргу, наявність у першого відповідача як боржника за основним Договором та у другого відповідача як поручителя за договором поруки від 09.05.2023 № 35465 згідно з положеннями частин 1,2 статті 554 Цивільного кодексу України солідарного обов`язку погашення несплачених суми основого боргу та нарахованих на нього спірних сум пені, процентів річних та процентів за користування таварним кредитом .

Перший відповідач - Фермерське господарство "Альянс" подав на зазначене рішення до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність викладених в рішенні висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить це рішення скасувати в частині стягнення 313 202,44 грн 36% річних, 417 603,24 грн. 48% за користування товарним кредитом, 377910,38грн пені та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги перший відповідач послався на те, що суд першої інстанції в порушення принципів господарського судочинства не скористався своїми дискреційними повноваженнями, передбаченими ч.2 статтті 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, щодо зменшення заявлених до стягнення пені, відсотків річних та процентів за користування товарним кредитом за наявності для цього виняткових обставин, незважаючи на заяви відповідача щодо вирішення зазначеного питання. Судом першої інстанції не взято до уваги ступінь виконання зобов"язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов"язанні; не лише майнові , а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Перший відповідач просить врахувати, що вищевказані нарахування є непомірним тягарем для нього. Так, нараховані пеня, 48% за користування товарним кредитом та 36% річних є надмірним тягарем для Відповідача,так як господарство є сільськогосподарським виробником та спрямовує свої зусилля на зміцнення сільськогосподарського виробництва, оскільки нормальне функціонування ланцюгів постачання харчових продуктів матиме вирішальне значення для запобігання продовольчої кризи у 2024 році. Водночас у звязку із несприятливою економічною ситуацією в Україні, спричиненою військовими діями, відбувається зменшення доступності до найважливіших сільськогосподарських ресурсів, що спричиняє фактично зупинення збору врожаю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2024 для розгляду справи № 922/4647/23 сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.03.2024 у справі № 922/4647/23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою першого відповідача - Фермерського господарства "Альянс" (вх.545 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 08.02.2024 у справі №922/4647/23 та призначено її до розгляду в судове засідання з повідомленням сторін на 25.04.2024 о 15:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань № 104.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.04.2024 у справі № 922/4647/23 за клопотанням першого відповідача розгляд справи відкладено на 16 травня 2024 року о 14 год. 30 хв.

Представники першого та другого відповідачів, які належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, повторно не прибули, що відповідно до п. 2 ч. 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України є підставою для розгляду справи за їх відсутності незалежно від причин неявки, а відповідно до ч. ч. 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка учасника справи, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього розгляд справи вже відкладався за клопотанням відповідача ухвалою від 25.04.2024 з метою надання можливості учасникам справи скористатись своїми процесуальними правами, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, особливості конкретних обставин справи.

Представник позивач, який подав заяву про участь у судовомк засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, повідомив засобами телефонного зв"язку, що не має технічної можливості приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції власними технічними засобами. Згідно з ч. 5 ст. 197 Господарського процесуального кодексу України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

З огляду на наведене, справа розглядається за відсутності сторін, за наявними матеріалами.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

21.11.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма Ерідон" (позивач) та Фермерським господарством "Альянс" (перший відповідач) укладено договір поставки № 812/23/25 (далі - договір), відповідно до якого позивач в порядку та на умовах цього договору зобов`язався поставити відповідачу продукцію виробничо-технічного призначення (надалі - товар), а відповідач прийняти та оплатити його вартість.

У п.1.2 Договору сторони погодили, що найменування, асортимент та кількість товару, який підлягає поставці за цим договором, зазначаються в додатках, які є його невід`ємною частиною.

Відповідно до 2.3 Договору загальна вартість товару, що постачається за цим договором (ціна договору), визначається додатками та видатковими накладними, з врахуванням п.3.2 договору. У випадку розбіжності даних у додатках та у видаткових накладних щодо кількості, асортименту, ціни товару, перевагу має видаткова накладна.

За умовами п.3.1 Договору оплата товару здійснюється відповідачем в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок позивача в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором та додатками до нього. У випадку поставки товару на умовах попередньої оплати, допускається оплата та поставка товару на підставі рахунку на попередню оплату, що містить істотні умови поставки, без укладення додатків до цього договору. Датою оплати товару вважається день зарахування грошових коштів на банківський рахунок позивача.

Сторони у п.3.2 Договору погодили, що визначення ціни та загальної вартості товару, що підлягає оплаті відповідачем, здійснюється в національній валюті України, виходячи із курсу продажу долару США або Євро до гривні, встановленому на Міжбанківській валютній біржі на момент закриття торгів у день, що передує даті оплати товару (курс Міжбанку). Для визначення "курсу Міжбанку" сторони використовують дані, розміщені на веб-сайті http://minfin.com.ua/currency/mb/archive/, якщо інші джерела визначення курсу іноземних валют не зазначені в додатках до цього договору.

Оплата товару, який постачається на умовах попередньої оплати, здійснюється відповідачем на підставі рахунку на оплату, сформованого позивачем, з врахуванням умов пунктів 3.1 та 3.2 Договору. Термін дії рахунку на оплату складає 3 (три) банківських дні, включаючи дату його оформлення, якщо інше не буде погоджено сторонами. В разі порушення строків оплати, визначених рахунком на оплату, зарахування платежів здійснюється позивачем, виходячи з курсу Міжбанку, встановленого на момент надходження грошових коштів на банківський рахунок позивача. Оплата товару, який постачається на умовах відстрочення оплати чи з використанням вексельного способу розрахунків, здійснюється відповідачем, з дотриманням умов пунктів 3.2 та 3.5 цього Договору (п.3.3 Договору).

Оформлення видаткових накладних на товар, який постачається на умовах попередньої оплати, за умовами п.3.4 Договору, здійснюється за цінами, зазначеними в рахунку на оплату. У разі недотримання покупцем строків оплати товару, встановлених рахунком на оплату, оформлення видаткової накладної здійснюється за цінами, визначеними з дотриманням умов пунктів 3.2. цього Договору, на момент надходження грошових коштів на банківський рахунок позивача.

Також сторони у п.3.6 Договору погодили, що товар, який був отриманий позивачем в межах цього договору тільки за видатковими накладними (без підписання додатку та без здійснення попередньої оплати), підлягає повній оплаті з дотриманням умов пунктів 3.2 та 3.3 цього договору, не пізніше 10 (десяти) банківських днів з моменту його отримання.

Відповідно до п.5.1 Договору умови та строки поставки товару зазначаються у додатках до цього договору або у рахунку на оплату, який містить істотні умови поставки. Поставка товару здійснюється за умови дотримання відповідачем строків та порядку оплати товару передбачених договором. В разі неможливості поставити певний товар з причини не поставки такого товару його імпортером або виробником (його офіційним представником), з асортименту додатків до цього договору, позивач вправі або відмовити в поставці такого товару або здійснити постачання аналогічного виду товару інших виробників. Відмова в поставці (неможливість поставити товар) з зазначених причин не є порушенням позивачем умов цього договору в частині прострочення (затримки) поставки замовленого товару та не створює підстав для застосування до позивача санкцій, передбачених умовами п.6.4 цього Договору.

Договір вступає в силу з моменту його підписання вповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2023, а в частині проведення розрахунків за поставлений товар - до моменту проведення остаточних розрахунків. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п.9.2 Договору).

Пунктом 9.3 Договору передбачено, що цей договір, включаючи додатки до нього, складає повний обсяг домовленостей сторін та замінює собою всі попередні усні або письмові проекти, договори, домовленості та угоди, усні або письмові, укладені між сторонами щодо предмету цього договору. Будь-які зміни або доповнення до договору дійсні лише у випадку, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані повноважними представниками обох сторін.

На виконання умов Договору між сторонами підписано відповідні додатки, в яких сторони погодили найменування товару, його кількість, період поставки, ціну за одиницю товару, його загальну вартість та порядок оплати.

26.06.2022 між сторонами, відповідно до умов договору, укладено угоди про зміну умов придбання та оплати отриманого товару за договором постави, відповідно до яких сторони застосували дооцінку товару.

Позивач зобов`язання за договором виконав належним чином та поставив погоджений додатками до договору товар на загальну суму 11420626,34 грн, що підтверджується видатковими накладними, наявними в матеріалах справи.

Перший відповідач зобов`язання за договором не виконав, за поставлений позивачем товар розрахувався частково на суму 5 140 276,93грн.

Так, першим відповідачем залишився не сплаченим в повному обсязі або частково поставлений позивачем товар за наступними додатками до договору поставки:

- № 812/23/25/11-Н від 05.05.2023 за видатковою накладною № 44446 від 19.05.2023 поставлено товар на суму 922 066,20 грн. Строк 100% оплати (п.3 додатку) до 02.10.2023. Товар не оплачений.

- № 812/23/25/15-ЗЗР від 04.09.2023 за видатковою накладною № 77914 від 04.09.2023 поставлено товар на суму 369 315,84 грн. Строк 100% оплати (п.3 додатку) - до 02.10.2023. Товар оплачено частково на суму 78 751,03 грн шляхом заліку попередньої оплати в рахунок оплати поставленого товару, що підтверджується листом за вих. № 165 від 29.09.2023, наявним в матеріалах справи. Залишок боргу становить 290 564,81 грн.

- № 812/23/25/16-ЗЗР від 25.09.2023 поставлено товар за видатковою накладною № 85448 від 29.09.2023 на суму 73 129,32 грн. Строк 100% оплати (п.3 додатку) на умовах передоплати в строк до 26.09.2023. Товар відповідачем оплачено частково на суму 40 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № UA4730 від 29.09.2023. Залишок боргу становить 33 129,32 грн.

- № 812/23/25/13-ВВН від 28.04.2023 поставлено товар за видатковою накладною № 43200 від 18.05.2023 на суму 660 000,26 грн, за видатковою накладною № 45445 від 23.05.2023 на суму 660 000,26 грн. Після зміни ціни продажу ціна товару складає загальну суму 1 452 000,52 грн. За умовами п.3 додатку до договору оплата здійснюється наступним чином: 10% від загальної вартості товару відповідач сплачує на умовах передоплати в строк до 12.05.2023, 90% на умовах відстрочення платежу в строк до 02.10.2023. Товар оплачено частково на суму 328 960,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № DOC0000000 від 28.04.2023 на суму 228 960,00 грн, № UA3205 від 23.01.2023 на суму 100 000,00 грн. Залишок боргу становить 1 123 040,52 грн.

- № 812/23/25/12-Н від 09.05.2023 за видатковими накладними № 41883 від 16.05.2023 поставлено товар на суму 575 429,89 грн, № 41886 від 16.05.2023 на суму 1 370 812,27 грн. Після зміни ціни продажу ціна товару складає загальну суму 2 145 464,86 грн. Оплата товару (п.3 додатку) здійснюється шляхом 100% від його загальної вартості на умовах відстрочення платежу в строк до 02.10.2023. Товар оплачено частково на загальну суму 575 429,89 грн, що підтверджується платіжним дорученням № DOC0000000 від 03.05.2023. Залишок боргу становить 1 570 034,97 грн.

- № 812/23/25/14-Н від 22.05.2023 за видатковою накладною № 44541 від 22.05.2023 поставлено товар на суму 150 315,16 грн. Після зміни ціни продажу ціна товару складає 165 472,94 грн. Оплата товару (п.3 додатку) здійснюється шляхом 100% від його загальної вартості на умовах відстрочення платежу в строк до 02.10.2023. Товар не оплачений.

- № 812/23/25/10-Н від 05.05.2023 за видатковою накладною № 41052 від 12.05.2023 поставлено товар на суму 2 176 040,66 грн. Оплата товару (п.3 додатку) 100% від його загальної вартості на умовах відстрочення платежу в строк до 02.10.2023. Товар не оплачений.

Таким чином, станом на момент звернення позивача до суду з позовом, заборгованість відповідача складала 6 280 349,20 грн.

На суму основного боргу позивач здійснив нарахування 36% річних в розмірі 313 202,44 грн, процентів за користування товарним кредитом в розмірі 417 603,24 грн та пені в розмірі 377 910,38грн.

09.05.2023 з метою забезпечення належного виконання зобов`язань першим відповідачем, між позивачем та ОСОБА_1 (другий відповідач) укладено договір поруки № 35465, відповідно до умов якого другий відповідач поручився перед позивачем за виконання першим відповідачем своїх зобов`язань за Основним договором - Договором поставки № 812/23/25 від 21.11.2022 та додатками до нього.

В подальшому між сторонами укладено додаткові угоди № 1 від 06.06.2023 та № 2 від 04.09.2023, відповідно до яких сторонами п.1.2 та п.1.4 договору поруки викладено у новій редакції.

Так, відповідно до додаткової угоди № 2 від 04.09.2023 сторони погодили, що під "Основним договором" в цьому договорі розуміється договір поставки № 812/23/25 від 21.11.2022 та додаток № 812/23/25/10-Н від 05.05.2023, додаток № 812/23/25/11-Н від 05.05.2023, додаток № 812/23/25/12-Н від 09.05.2023, додаток № 812/23/25/13-ВВН від 28.04.2023, додаток № 812/23/25/14-Н від 22.05.2023, додаток № 812/23/25/15-ЗЗР від 04.09.2023 (надалі разом - Основний договір), які були укладені між позивачем (в Основному договорі іменується "постачальник") та першим відповідачем (в Основному договорі іменується "покупець"), а також додатки/угоди/додаткові угоди/додаткові договори тощо до Основного договору, що будуть укладені між ними в майбутньому (п.1.2 договору поруки).

У п.1.4 Договору поруки в редакції додаткової угоди № 2 сторони погодили, що цим договором забезпечуються зобов`язання першого відповідача перед позивачем з оплати, у строки встановлені Основним договором та додатками до нього, вартості товару на загальну суму 7 158 505,23 грн, що відповідно до умов Основного договору та додатків до нього є еквівалентом 14 479,47 доларів США та (плюс) 130 516,27 Євро, та (плюс) 1 306 800,48 грн, але в будь-якому випадку остаточний строк оплати не пізніше 02.10.2023, та будь-яке збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами Основного договору, а також інші зобов`язання першого відповідача перед позивачем за Основним договором, що існують (укладені) та/або виникатимуть в майбутньому.

Цим договором поруки (п.1.4.1) також забезпечуються виконання, як дійсного зобов`язання, так і задоволення вимог, які можуть виникнути в майбутньому на підставі Основного договору та/або змін Основного договору, у тому числі, але не виключно, з оплати суми втрат, в зв`язку зі зміною курсу іноземних валют (долара США/Євро) до гривні, відповідно до умов Основного договору, плати за користування товарним кредитом, процентів (відсотків) річних, неустойки, пені, штрафу, інфляційних втрат, витрат пов`язаних з пред`явленням вимоги за Основним договором, збитків, завданих порушенням Основного договору, та інших санкції передбачених умовами Основного договору.

Відповідно до п.1.4.1 договору поруки сторони прямо передбачили в цьому договорі можливість збільшення сторонами Основного договору суми (розміру) зобов`язань за Основним договором і другий відповідач надав свою згоду на таку зміну зобов`язань та, відповідно, збільшення розміру своєї відповідальності.

У разі порушення першим відповідачем обов`язку за Основним договором перший та другий відповідачі відповідають перед позивачем як солідарні боржники. Другий відповідач свідчить, що він ознайомлений з умовами Основного договору, а також щодо сплати санкцій у випадку порушення зобов`язань першим відповідачем (п.1.5 договору поруки).

У розділі 2 договору поруки сторони погодили обсяг відповідальності другого відповідача, а саме: другий відповідач, як поручитель, відповідає перед позивачем у тому ж обсязі, що й перший відповідач. Відповідальність другого відповідача перед позивачем, зокрема, проте не виключно, включає зобов`язання сплатити останньому вартість товару, з урахуванням зміни курсу продажу долару США/Євро до гривні на день проведення оплати, як це передбачено Основним договором (втрат, що пов`язані зі зміною курсу долару США та/чи ЄВРО до гривні), а також зобов`язання сплатити позивачу відсотки за користування товарним кредитом, збитки, пеню, інші неустойки, проценти (відсотки) річних, що передбачені Основним договором, нараховані позивачем, у разі порушення першим відповідачем умов Основного договору. Оплата заборгованості, у разі порушення строків та умов проведення розрахунків, здійснюється другим відповідачем з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

За умовами п.3.1 договору поруки відповідальність другого відповідача настає з моменту порушення умов Основного договору першим відповідачем.

Відповідно до п.3.2 договору поруки позивач має право звертатися до другого відповідача з вимогами про виконання зобов`язань (сплатити непогашену заборгованість), передбачених цим договором, у випадку невиконання/неналежного виконання першим відповідачем зобов`язань в повному обсязі та/або його частині за Основним договором, порушення строків виконання зобов`язань за Основним договором позивач вправі звернутися із вимогою про виконання зобов`язання (сплатити непогашену заборгованість), як до першого, так і другого відповідача, які несуть солідарну відповідальність перед позивачем.

Позивач має право звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку, незалежно від того, направлена вимога про виконання зобов`язання (сплатити непогашену заборгованість) до другого відповідача та/або першого відповідача чи ні.

Другий відповідач 09.05.2023 надав позивачу гарантійний лист, в якому він як одноособовий власник та кінцевий бенефіціарний власник Фермерського господарства "Альянс" взяв на себе зобов`язання, надав гарантію та запевнив, що перший відповідач, як покупець, своєчасно та в повному обсязі здійснить оплату отриманого від позивача товару за договором поставки № 812/23/25 від 21.11.2022 та додатками до нього в строк до 02.10.2023.

Оскільки за умовами договору поруки другий відповідач відповідає перед позивачем як солідарний боржник у випадку невиконання першим відповідачем зобов`язань за договором поставки, позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з першого та другого відповідача заборгованості в розмірі 6 280 349,20 грн основного боргу, 313 202,44 грн 36% річних, 48% річних за користування товарним кредитом в сумі 417 603,24 грн та 377 910,38грн пені.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду про часткове задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарськізобов`язання таорганізаційно-господарські зобов`язання.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 174 Господарського кодексу України серед підстав виникнення господарських зобов`язань передбачено господарські договори.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексуУкраїни підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то вонопідлягаєвиконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України України за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу Україн, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок передати у власність покупця товар належної якості і водночас набуває права вимагати його оплати, а покупець зі свого боку набуває права вимагати від постачальника передачі цього товару та зобов`язаний здійснити оплату.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З огляду на вищенаведені обставини, які підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підтверджуються обома сторонами, господарський суд першої інстанції правомірно послався на доведеність наявними у матеріалах справи видатковими накладними належного виконання позивачем обов`язків за договором від 21.11.2022 № 812/23/25 щодо поставки першому відповідачу погодженого додатками до Договору товару на загальну суму 11 420 626,34грн., часткову оплату цього товару першим відповідачем станом на час звернення позивача з позовом на суму 5 140 276,93 грн., виникнення внаслідок цього на зазначений час основної заборгованості з оплати поставленого за Договором товару в сумі нараховано 6 280 349,20 грн.

При цьому судом вбачається, що перший відповідач після звернення позивача до суду з позовом здійснив часткову оплату за поставлений позивачем товар на загальну суму 2 000 000,00грн, що підтверджується копіями платіжних інструкцій № 145 від 07.12.2023 на суму 500 000,00грн та № 161 від 12.12.2023 на суму 1500000,00грн, а також не заперечується позивачем.

Таким чином, як правомірно зазначив суд першої інстанції, враховуючи те, що перший відповідач після звернення позивача до суду з позовом здійснив оплату суми в розмірі 2 000 000,00 грн, що підтверджується належними доказами, наявними у справі, та визнається позивачем, провадження у справі в частині стягнення з відповідача 2 000 000,00 грн основного боргу підлягає закриттю за відсутністю предмета спору на підставі п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, за приписами якої Господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору, враховуючи здійснення першим відповідачем часткових оплат, у нього перед позивачем, на час ухвалення оскаржуваного рішення, утворилась заборгованість в розмірі 4 280 349,20 грн основного боргу, наявність якої він не оспорює.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За частиною першою статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі статтями 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов`язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.

У пункті п.6.2 договору поставки сторони погодили, що у разі несвоєчасної оплати товару, повинен сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожний день прострочення від вартості отриманого але не оплаченого Товару за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 6.8 договору поставки, стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за договором поставки відповідно до п.6 ст.232 Господарського кодексу України не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов`язання, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, у відповідності до ст.259 Цивільного кодексу України, продовжується до 3 (трьох) років.

Перевіривши наданий позивачем до позовної заяви розрахунок пені, суд першої інстанції правомірно зазначив, що сторонами погоджено більш тривалий період нарахування пені, ніж передбачений ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, відповідний розрахунок позивачем здійснено арифметично правильно, за кожен період прострочення окремо.

На суму основного боргу позивачем здійснено нарахування 36% річних від простроченої суми основної заборгованості в розмірі 313 202,44грн.

За приписами ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За умовами п.6.7 договору поставки сторони дійшли згоди, що в разі невиконання першим відповідачем зобов`язань щодо оплати товару у відповідності до умов цього договору, перший відповідач, відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь позивача компенсаційний платіж в розмірі 36%. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати. Для уникнення непорозумінь, сторони погодили, що сплата коштів, передбачених цим пунктом, є особливим видом цивільно-правової відповідальності, передбаченим ст.625 Цивільного кодексу України, та не відноситься до неустойки (штрафу чи пені).

Перевіривши правомірність нарахування 36% річних в розмірі 313 202,44 грн за період з 07.03.2023 до 31.10.2023, а також враховуючи те, що умовами договору сторони погодили інший розмір річних, суд першої інстанції визнав обґрунтованим нарахування позивачем 36% річних за час користування цими коштами та правомірно зазначив, що такий розрахунок є арифметично правильним, здійснений за кожен період прострочення окремо, з урахуванням часткових оплат.

Щодо вимог вимоги в частині стягнення 48% річних за користування товарним кредитом у розмірі 417603,24грн, суд першої інстанції правомірно зазначив про обґрунтованість нарахування вказаної суми, керуючись наступним.

Статтею 536 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного.

Відповідно до ч.5 ст.694 Цивільного кодексу України якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Згідно із пунктами 4 та 5 додатків до договору сторони передбачили та встановили, що у разі порушення покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого товару, покупець, відповідно до вимог ст.536 та ч.5 ст.694 Цивільного кодексу України, зобов`язаний сплатити на користь постачальника плату за користування товарним кредитом у розмірі 48% річних, нараховану на вартість отриманого, але неоплаченого покупцем товару.

Перевіривши розрахунок заявленої до стягнення суми, враховуючи заявлені позивачем періоди нарахування, нарахування 417 603,24 грн плати за користування товарним кредитом є правомірним.

Встановивши правомірність нарахування спірних сум основного боргу, пені, процентів річних та відсотків за користування товарним кредитом, суд першої інстанції правомірно зазначив про виникнення у боржника за основним Договором та у другого відповідача як поручителя за договором поруки від 09.05.2023 № 35465 згідно з положеннями частин 1,2 статті 554 Цивільного кодексу України солідарного обов`язку.

Як зазначено вище, перший відповідач не оспорює правомірність нарахування вказаних сум, а доводи його апеляційної скарги зводяться виключно до ненадання судом першої інстанції жодної оцінки його клопотанню про зменшення сум пені, відсотків річних та процентів за користування товарним кредитом за наявності передбачених ч.2 статтті 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України підстав для реалізації судом своїх дискреційних повноважень щодо такого зменшення .

Дослідженням звукозапису судових засідань, судом апеляційної інстанції встановлено, що в суді першої інстанції представник першого відповідача-Доценко Н.В. заявила усне клопотання про зменшення заявлених до стягнення сум пені, відсотків річних та процентів за користування товарним кредитом і судом першої інстанції вказаному клопотанню оцінка надана не була, на що, як зазначено вище, відповідач наголошує в апеляційній скарзі.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку вказаному клопотанню, суд апеляційної інстанції зазначає наступне

Частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першоюстатті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до встановлених обставин справи, за змістом укладеного сторонами договору, положень статті 611 та частини третьої статті 692, статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума річних у визначеному за договором розмірі(15%) від несплаченої загальної вартості послуг є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зважаючи на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві в постанові від 20.11.2020 у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

При цьому, ні у зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18.

Підстави та розмір зменшення стягуваної пені повинні бути мотивовані та обґрунтовані в рішенні суду.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.

При цьому колегія суддів враховує висновок об"єднаної палати Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов"язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального та мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Частина друга статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У матеріалах справи відсутні докази наявності у позивача та інших осіб збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Приймаючи до уваги проведення відповідачем протягом розгляду справи часткової оплати отриманого товару за спірним Договором, відсутність доказів наявності у позивача та інших осіб збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах, враховуючи, що перший відповідач є виробником сільськогосподарської продукції, а в умовах воєнних дій першочерговим завданням є забезпечення населення сільськогосподарською продукцією та продовольством, відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій № 309 від 22.12.2022 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією" з наступними змінами, місцезнаходження першого і другого відповідача віднесені до території можливих бойових дій, дата припинення можливості бойових дій не визначена, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення сум відповідальності, оцінивши надані сторонами докази, колегія суддів дійшла висновку про винятковість даного випадку та наявність у зв`язку з цим підстав скористатися дискреційними повноваженнями, наданими чинним законодавством, а саме статтею 233 Господарського кодексу України та статтею 551 Цивільного кодексу України на зменшення пені та процентів річних до справедливого та розумного розміру, а саме: пені до 50% від заявленої позивачем суми, а розміру процентів річних, передбачених ст.625 ЦК України, до 3% від простроченої суми.

Щодо заявлення першим відповідачем про зменшення процентів за користування товарним кредитом, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для цього, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 694 Цивільного кодексу України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу, а у частині п`ятій цієї статті визначено, що якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Статтею 536 Цивільного кодексу України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу.

Так, стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі за користування товарним кредитом (частина п`ята статті 694 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством. Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання. Саме тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов`язання.

При цьому колегія суддів, керуючись приписами частини четвертої статті 236 ГПК України, враховує правову позицію Верховного Суду щодо правомірності одночасного стягнення відсотків за користування товарним кредитом, штрафу, інфляційних втрат і 3% річних, викладену в постановах від 10.09.2018 по справі №908/24/18, від 18.12.2018 по справі №908/639/18 та від 03.12.2019 по справі №902/235/19.

Як зазначено вище, в п.5 Додатку до Договору поставки від 19.01.2023 сторони дійшли згоди про те, що у разі порушення покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого товару, покупець, відповідно до вимог статті 536 та частини п`ятої статті 694 ЦК України, зобов`язався сплатити на користь постачальника плату за користування товарним кредитом у розмірі 48% річних, нараховану на вартість отриманого, але неоплаченого покупцем товару.

Поряд з тим пунктом 6.7 Договору сторони погодили, що у разі невиконання покупцем зобов`язань щодо оплати товару у відповідності до усмов цього договору, покупець відповідно до статті 625 ЦК України, сплачує на користь постачальника компенсаційний платіж у розмірі 36% річних, що нараховуються на загальну суму простроченої оплати.

Отже, встановлені Договором проценти користування товарним кредитом за своєю правовою природою є процентами за користування чужими грошовими коштами і стягнення відповідних процентів не є ні видом забезпечення виконання зобов`язань, ані штрафною санкцією.

Поряд з тим частиною першої статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Таким чином, пеню необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, що є платою саме за користування ними, а не санкцією за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання. Передбачені договором проценти не є неустойкою (штрафом, пенею) та не є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а є саме процентами за користування товарним кредитом відповідно до частини п`ятої статті 694 ЦК України та стягуються незалежно від наявності вини боржника. Зазначені проценти за своєю правовою природою є боргом, а тому зменшення їх розміру на підставі частини першої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України неможливе.

Аналогічна правова позиція щодо правової природи процентів за користування товарним кредитом та неможливість їх зменшення судом на підставі положень ч.2 статтті 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 18.11.2021 у справі 921/395/20 за участю того самого позивача

Отже, з огляду на зменшення судом апеляційної інстанції заявлених до стягнення сум пені, відсотків річних, з Фермерського господарства "Альянс" та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Ерідон" підлягає стягненню 4 280 349,20 грн. основного боргу, 26100,20 грн. відсотків річних, 417 603,24 грн відсотків річних за користування товарним кредитом, 188955,19 грн. пені, а в частині позовних вимог про стягнення 305102,24 грн. відсотків річних та 188955,19 грн. пені слід відмовити.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що господарський суд першої інстанції в порушення норм процесуального права та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права не надав оцінку заявленому відповідачем клопотанню про зменшення сум нарахованої відповідальності та за нявності виняткових обставин, відповідно до положень ч.2 статтті 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, не здійснив відповідне зменшення, у зв`язку з чим рішення суду підлягає зміні в цій частині, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Керуючись статтями 129, 269, пунктом 2 статті 275, п. 4 ч. 1 статтею 277, статтями 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу першого відповідача - Фермерського господарства "Альянс" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 08.02.2024 у справі №922/4647/23 змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

« Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Фермерського господарства "Альянс" (63450, Харківська область, Зміївський район, с. Роздольне, вул. Молодіжна, 1-А, ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Ерідон" (08467, Київська область, Переяслав-Хмельницький район, с.Чопилки, вул. Богдана Хмельницького, 35, ) - 4 280 349,20 грн. основного боргу, 26100,20 грн. відсотків річних, 417 603,24 грн відсотків річних за користування товарним кредитом, 188955,19 грн. пені.

В частині позовних вимог про стягнення 305102,24 грн. відсотків річних та 188955,19 грн. пені відмовити.

Провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 2 000 000 грн. закрити за відсутністю предмета спору

Стягнути з Фермерського господарства "Альянс" (63450, Харківська область, Зміївський район, с. Роздольне, вул. Молодіжна, 1-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Ерідон" (08467, Київська область, Переяслав-Хмельницький район, с.Чопилки, вул. Богдана Хмельницького, 35, ) - 55 417,99 грн. судового збору.»

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 27.05.2024.

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль