ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року

м. Київ

cправа № 906/1035/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.

та представників

позивача: Гончарук О.М. (в режимі відеоконференції),

відповідача: Лисенко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2024

та рішення Господарського суду Житомирської області від 05.12.2023

у справі № 906/1035/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"

до Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз"

про стягнення 6 325 877,17 грн,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" звернулось з позовом до Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" про стягнення 6 325 877, 17 грн заборгованості за поставлений природний газ у травні 2022 року.

Відповідачем було подано заяву про розстрочення виконання рішення суду, у якій він просив суд розстрочити виконання рішення суду на суму 6 325 877, 17 грн разом із судовим збором на суму 47 444, 08 грн на один рік рівними частинами.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 05.12.2023 (суддя Машевська О.П.) позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 6 325 877,17 грн. заборгованості. Також розстрочено виконання рішення на суму 6 325 877,17 грн протягом 12 місяців згідно з графіком, неведеним у резолютивній частині рішення (по 527 156, 43 грн за місяць).

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2024 (колегія суддів у складі: Маціщук А.В. - головуючий, Філіпова Т.Л., Василишин А.Р.) рішення місцевого господарського суду залишено без змін (переглядалось в частині розстрочення виконання рішення).

Судами обох інстанцій встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (далі - Газопостачальна компанія) відповідно до постанови НКРЕКП від 04.07.2017 №880 здійснює ліцензування постачання природного газу на території України.

За результатами державного конкурсу та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №917-р Газопостачальну компанію визначено постачальником "останньої надії" на ринку природного газу.

Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 за №2501 "Про затвердження Типового договору постачання природного газу постачальником "останньої надії", затверджено Типовий договір постачання природного газу постачальником "останньої надії".

За цим договором постачальник зобов`язується постачати природний газ споживачу в необхідних для нього об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язується своєчасно сплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором (п. 2.1. Типового договору).

Обов`язковою умовою для постачання природного газу споживачу є наявність у споживача укладеного в установленому порядку з Оператором ГРМ договору розподілу природного газу або Оператором ГТС договору транспортування природного газу (для прямих споживачів) (п. 2.2. Типового договору).

Постачання природного газу споживачу здійснюється з дня, визначеного інформаційною платформою оператора газотранспортної системи днем початку постачання в Реєстрі споживачів постачальника відповідно до Кодексу газотранспортної системи (п. 3.1. Типового договору).

Постачання природного газу здійснюється за ціною, оприлюдненою постачальником на своєму сайті. Така ціна визначається постачальником відповідно до розділу VI Правил постачання. Нова ціна є обов`язковою для сторін з дня, наступного за днем її оприлюднення постачальником на власному сайті (п. 4.1. Типового договору).

Об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу за розрахунковий період визначається за даними оператора ГРМ/Оператора ГТС (для прямих споживачів) за підсумками розрахункового періоду, що містяться в інформаційній платформі оператора газотранспортної системи та надані споживачу оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу (п. 4.2. Типового договору).

Постачальник зобов`язаний надати споживачу рахунок на оплату природного газу за цим договором не пізніше 10 числа календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, в обумовлений між постачальником і споживачем спосіб (поштою за замовчуванням, через електронний кабінет споживача тощо - якщо сторонами це окремо обумовлено) (п. 4.3. Типового договору).

Споживач зобов`язаний оплатити рахунок, наданий постачальником відповідно до пункту 4.3 цього договору, до закінчення календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу (п. 4.4. Типового договору).

За невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством (п. 8.1. Типового договору).

Цей договір набирає чинності з дня, визначеного інформаційною платформою Оператора ГТС днем початку постачання природного газу споживачу в Реєстрі споживачів постачальника відповідно до Кодексу газотранспортної системи. Дія цього договору не може перевищувати шістдесят діб протягом календарного року та триває до кінця календарного місяця, наступного за місяцем, в якому почалося фактичне постачання природного газу постачальником (п. 11.1. Типового договору).

Факт включення відповідача до реєстру споживачів як постачальника "останньої надії" та віднесення газу, спожитого відповідачем, до портфеля Газопостачальної компанії як постачальника "останньої надії" підтверджується листом оператора ГТС від 25.11.2022 за №ТОВВИХ-22-12812 та інформацією щодо остаточною алокації відборів газу, з ЕІС-кодом 56Х01W, а також довідкою про об`єми встановленого постачальником природного газу та відомостями з інформаційної платформи Оператора ГТС щодо споживача з ЕІС-кодом 56Х01W.

Вартість природного газу визначається шляхом множення об`ємів природного газу, на ціну природного газу, визначену відповідно до встановленого тарифу.

З 01.10.2021 ціна природного газу, що постачається постачальником "останньої надії" щоденно розраховується за формулою, наведеною в пункті 24 Порядку проведення конкурсу з визначення постачальника "останньої надії", затвердженого постановою КМУ від 30.09.2015 №809 в редакції постанови КМУ №1102.

Архів ціни постачальника "останньої надії" для непобутових споживачів оприлюднено на сайті Газопостачальної компанії .

Факт належного виконання зобов`язань позивачем по поставці природного газу як постачальником "останньої надії" підтверджується актом №8572 приймання-передачі природного газу від 31.05.2022 за період травня 2022 року в об`ємі 143,82160 тис. м.куб. на загальну суму 6 325 877, 17 грн.

13.06.2022 за №17837 Газопостачальна компанія надала відповідачу рахунок на оплату (природний газ) на суму 6 325 877, 17 грн.

У встановлений Типовим договором строк відповідач виставлений до оплати рахунок за природний газ не сплатив, у зв`язку з чим ТОВ "ГК "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду з позовом у даній справі.

В ході судового розгляду справи відповідач визнав заборгованість за отриманий природний газ за період травня 2022 року на суму 6 325 877, 17 грн. Оскільки позивач відмовився підписати мирову угоду для її затвердження судом у цій справі, відповідач скористався правом заявити клопотання про розстрочення виконання рішення суду строком на 12 місяців.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з їх доведеності та обґрунтованості. Також розстрочуючи виконання судового рішення на 12 місяців місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, взяв до уваги фінансові звіти відповідача за 2021, 2022 роки та 9 місяців 2023 року як належні докази фінансового стану боржника, який впливає як на виникнення заборгованості, так і на виконання рішення суду. Судами наданий докладний аналіз фінансових показників господарської діяльності відповідача і встановлено, що витрати від розподілу природного газу, іншої діяльності значно перевищили доходи від розподілу природного газу, іншої діяльності, що вплинуло на виникнення заборгованості. При цьому враховано, що такі негативні фінансові показники стали наслідком об`єктивних причин. Так, судами враховано, що відповідач є підприємством критичної інфраструктури, до життєво важливих функцій та/або послуг якого, належать, серед іншого, енергозабезпечення населення у межах населених пунктів м. Коростишів та 60 сільських населених пунктів. Натомість відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх не оплати або оплати не в повному обсязі, тоді як одночасно забороняється стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 року з дати початку до дати завершення бойових дій з споживачів та/або членів їх сімей, які покинули своє місце проживання та надали виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, іншій уповноваженій співвласниками особі у паперовій або електронній формі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або інші документи, що підтверджують їх відсутність у житловому та/або нежитловому приміщенні, будинку, в яких вони є споживачами на підставі укладених договорів (з місця тимчасового проживання в іноземній державі, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби тощо); нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Отже, з початку війни здійснення господарської діяльності, зокрема, надання послуг енергозабезпечення населення утруднено внаслідок неналежної оплати житлово-комунальних послуг, що негативно впливає на фінансовий стан відповідача з причин, які об`єктивно від нього не залежать. Суди дійшли висновку, що розстрочення виконання судового рішення надасть можливість стабільного (щомісячного) надходження для позивача коштів згідно з графіком, наведеним у рішенні суду, не призвівши при цьому до негативних наслідків у вигляді повної неможливості відповідачем виконувати свої зобов`язання перед позивачем та одночасно забезпечувати стабільне виконання енергозабезпечення підприємством критичної інфраструктури.

Не погоджуючись з постановою апеляційного та рішенням місцевого господарських судів, позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати в частині розстрочення виконання рішення суду та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у розстроченні виконання рішення суду.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судами неправильно застосовано ч. 3 ст. 2, ч. 4 ст. 236, ст. 331 ГПК України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15.03.2018, від 07.12.2022 у справі № 910/11949/21, від 19.02.2018 у справі №910/15430/16, від 27.04.2018 у справі №910/313/17, від 02.05.2018 у справі №910/3816/16, від 01.07.2021 у справі № 46/603, від 12.02.2018 у справі № 906/434/17, від 27.06.2018 у справі № 813/8842/13-а, від 30.10.2018 у справі № 910/31771/15, від 06.04.2023 у справі № 921/704/20.

Скаржником умотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, про що зазначено вище.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.05.2024 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 28.05.2024 та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу до 24.05.2024.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 23.05.2024 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач просить залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на правильність викладених у них висновків.

Переглянувши постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів в оскарженій частині, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)

При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Оскільки скаржником серед постанов, на які він посилається як на підставу касаційного оскарження, не зазначено у якій саме справі прийнято постанову від 15.03.2018, Верховний Суд не розглядає доводи в цій частині.

У постанові від 07.12.2022 у справі № 910/11949/21 зазначено, що за ч. ч. 1, 3 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

З аналізу вказаної норми права вбачається, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. При вирішенні питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, враховуються, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відстрочення виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.

Відповідно до приписів ст.ст. 74, 76-79 ГПК України саме на заявника покладається обов`язок доведення існування відповідних обставин.

У постановах від 19.02.2018 у справі №910/15430/16, від 27.04.2018 у справі №910/313/17, від 02.05.2018 у справі №910/3816/16, вирішувалося питання про відстрочення виконання судового рішення і у них, зокрема, зазначено, що відповідно до статей 42, 44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а принципами підприємницької діяльності є комерційний розрахунок та власний комерційний ризик. Обставини недодержання своїх обов`язків контрагентами боржника чи відсутність у боржника необхідних коштів, не звільняють боржника від відповідальності за порушення зобов`язання (стаття 617 Цивільного кодексу України).

Що ж до постанови від 27.06.2018 у справі № 813/8842/-13а, то у ній Верховний Суд зазначив, що постановляючи оскаржувані ухвали, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ДП «Львіввугілля» перебуває у важкому фінансовому стані, підтвердженням чого є: довідки від 09 вересня 2016 року №6.4/1704 та №7/1706 про наявність заборгованості ДП «Львіввугілля» по заробітній платі у сумі 136748 тис.грн., заборгованості перед Львівською філією ДП «Регіональні електричні мережі» у сумі 369948249,08 грн.; накладення арешту на все нерухоме майно ДП «Львіввугілля»; наявність зведеного виконавчого провадження про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 527510759,81 грн. Наведене, за висновком судів, підтверджує існування обставин, що ускладнюють виконання судового рішення у даній справі.

Разом з тим, Верховний Суд вважав, що збитковість діяльності підприємства, наявність у нього кредиторської заборгованості в істотному розмірі є результатом провадження господарської діяльності відповідачем як самостійним суб`єктом господарювання, а тому вказані обставини не є самостійними та достатніми підставами для відстрочення та/або розстрочення виконання судового рішення. У зв`язку із наведеним слід зазначити, що питання розстрочення або відстрочення постанови суду знаходяться в площинні процесуального права. Разом з тим, підстави, а саме наявність обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), залежать від предмету спору, у межах спірних правовідносин від правової природи податкового боргу.

Таким чином, Верховний Суд вважав помилковим висновок судів попередніх інстанцій про наявність достатніх підстав для повторного відстрочення відповідачу виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2013 року, якою стягнуто податковий борг.

Водночас оцінка відповідних обставин, які є підставою для розстрочення (відстрочення) судового рішення, здійснюється у кожному конкретному випадку з урахування унікальних обставин судового спору, а сама лише інтерполяція відповідних висновків суду, зроблених у одній справі на обставини іншої справи - не свідчить про помилковість висновків судів, зроблених під час дослідження обставин конкретної справи.

Верховний Суд зауважує, що підставою для відстрочення або розстрочення виконання рішення суду згідно зі ст.331 ГПК України є виняткові обставини, які ускладнюють або виключають виконання рішення, утруднюють чи унеможливлюють виконання, і питання про розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи та заперечення як позивача, так і відповідача.

Судами обох інстанцій на підставі матеріалів справи, наданих відповідачем та позивачем пояснень та поданих суду фінансових звітів відповідача за 2021, 2022, 2023 роки встановлено, що Газопостачальна компанія за період травня 2022 року надала Товариству «Коростишівгаз» природний газ на загальний обсяг 143, 82160 тис. м. куб на загальну суму 6 325 877,17 грн. відповідно до акту приймання-передачі природного газу № 8572 від 31 травня 2022 року. ПАТ «Коростишівгаз» не оспорює суму заборгованості. Тобто - спірні правовідносини виникли в період початку військової агресії на території України, зокрема, Житомирської області, що є загальновідомими обставинами.

Разом з тим, суд звернув увагу, що військова агресія Російської Федерації проти України та введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року стали для суб`єктів господарської діяльності винятковими, невідворотними та об`єктивними обставинами, які безумовно утруднили умови господарювання, зокрема, для сторін у справі.

Суд першої інстанції взяв до уваги фінансові звіти відповідача за 2021, 2022 роки та 9 місяців 2023 року як належні докази фінансового стану боржника, який впливає як на виникнення заборгованості, так і на виконання рішення суду. Судом наданий докладний аналіз фінансових показників господарської діяльності відповідача і встановлено, що витрати від розподілу природного газу, іншої діяльності значно перевищили доходи від розподілу природного газу, іншої діяльності, що вплинуло на виникнення заборгованості. При цьому враховано, що такі негативні фінансові показники стали наслідком об`єктивних причин.

Так, судом враховано, що відповідач є підприємством критичної інфраструктури, до життєво важливих функцій та/або послуг якого, належать, серед іншого, енергозабезпечення населення у межах населених пунктів м. Коростишів та 60 сільських населених пунктів. Натомість відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх не оплати або оплати не в повному обсязі, тоді як одночасно забороняється стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 року з дати початку до дати завершення бойових дій з споживачів та/або членів їх сімей, які покинули своє місце проживання та надали виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, іншій уповноваженій співвласниками особі у паперовій або електронній формі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або інші документи, що підтверджують їх відсутність у житловому та/або нежитловому приміщенні, будинку, в яких вони є споживачами на підставі укладених договорів (з місця тимчасового проживання в іноземній державі, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби тощо); нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Отже, з початку військової агресії на території України здійснення господарської діяльності, зокрема, надання послуг енергозабезпечення населення утруднено внаслідок неналежної оплати житлово-комунальних послуг, що негативно впливає на фінансовий стан відповідача з причин, які об`єктивно від нього не залежать.

З огляду на імперативні приписи ст. 300 ГПК України Верховний Суд не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходив суд при вирішенні питання про наявність підстав для розстрочення виконання рішення, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги.

Відтак суди обох інстанцій, встановивши обставини, про які зазначено вище, обґрунтовано виснували, що розстрочення виконання судового рішення надасть можливість стабільного (щомісячного) надходження для позивача коштів згідно з графіком, наведеним у рішенні суду, не призвівши при цьому до негативних наслідків у вигляді повної неможливості відповідачем виконувати свої зобов`язання перед позивачем та одночасно забезпечувати стабільне виконання енергозабезпечення підприємством критичної інфраструктури, і у даному випадку розстрочення виконання рішення суду - це не спосіб уникнути відповідачем відповідальності, а навпаки організація та створення умов для подальшого виконання рішення суду. При цьому твердження скаржника, що при наданні розстрочення виконання рішення судом не враховані співмірність та пропорційність з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника правомірні відхилені судом апеляційної інстанції, оскільки позивач не спростовував надані відповідачем докази і пояснення, не надав жодного доказу на підтвердження порушення балансу інтересів зі свого боку.

З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанцій навели відповідні та достатні підстави в обґрунтування свого висновку про розстрочення виконання рішення на 12 місяців у цій справі, і у суду касаційної інстанції відсутні підстави вважати, що задовольняючи відповідну заяву відповідача суди допустили порушення норм матеріального чи процесуального права або "справедливого балансу" інтересів сторін, що могло б бути підставою для скасування оскаржених судових рішень.

При цьому колегія суддів зауважує, що посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду у постановах від 12.02.2018 у справі № 906/434/17, від 31.10.2018 у справі № 910/31771/15, від 06.04.2023 у справі № 921/704/20 є помилковими, оскільки правовідносини у цих справах та розглядуваній не є подібними. Так у постанові від 12.02.2018 у справі № 906/434/17 розглядалось питання про зменшення суми штрафу в п`ять разів на підставі приписів п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України (в редакції до 15.12.2017), оскільки вона є значно перевищеною в порівнянні із вартістю перевезення, а у постанові від 31.10.2018 (а не як помилково вказує скаржник 30.10.2018) у справі № 910/31771/15 відмовлено у задоволенні клопотань відповідача про зменшення штрафних санкцій та відстрочення виконання рішення суду, оскільки відсутність у відповідача необхідних коштів, в тому числі у зв`язку з скрутним фінансовим станом, не є надзвичайними чи невідворотними обставинами та не звільняють відповідача від відповідальності відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України та ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України. В свою чергу, у справі № 921/704/20 розглядалась скарга на ухвалу апеляційного суду про зупинення провадження до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 921/802/21.

Також посилання скаржника не неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 01.07.2021 у справі № 46/603 в контексті приписів ст. 13 ГПК України щодо того, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій не може автоматично свідчити про помилковість висновків судів у справі № 906/1035/23, оскільки, як вже було зазначено, відповідні обставини наявності або відсутності підстав для розстрочення виконання рішення суду оцінюються судом у кожному конкретному випадку з урахування обставин спору.

При цьому Верховний Суд враховує, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 року № 11-рп/2012); відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997 року, пункт 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Враховуючи те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008), то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони"; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

У цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення. Тобто розстрочення (відстрочення) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника. Водночас Верховний Суд не вбачає порушення норм матеріального чи процесуального права або "справедливого балансу" інтересів сторін у висновках судів про задоволення заяви відповідача про розстрочення виконання судового рішення, що могло б бути підставою для скасування оскаржених судових рішень судового рішення.

Крім того, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки в ході касаційного розгляду не було виявлено неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушень норм процесуального права в межах підстав касаційного оскарження, то і підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень у касаційному провадженні в межах підстав касаційного оскарження також не має, у зв`язку з чим касаційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова апеляційного та рішення місцевого господарських судів в оскарженій частині підлягають залишенню без змін.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржені судові рішення у відповідній частині, судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2024 та рішення Господарського суду Житомирської області від 05.12.2023 у справі № 906/1035/23 в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.