ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2024 року м. Дніпро Справа № 908/2218/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Чередка А.Є. - доповідача,

суддів: Мороза В.Ф., Коваль Л.А.,

при секретарі судового засідання: Ліпинському М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства БАНК КРЕДИТ ДНІПРО

на рішення Господарського суду Запорізької області (суддя Мірошниченко М.В.) від 19.12.2023р. у справі № 908/2218/23

за позовом Акціонерного товариства БАНК КРЕДИТ ДНІПРО, м. Київ

до відповідача-1: Селянського (Фермерського) господарства ЗЛАГОДА, Запорізька область, Великобілозерський район, село Гюнівка

до відповідача-2: ОСОБА_1 , Запорізька область, Великобілозерський район, село Гюнівка

про стягнення 543985,79 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 до Господарського суду Запорізької області звернулося Акціонерне товариство БАНК КРЕДИТ ДНІПРО з позовом до відповідача-1: Селянського (Фермерського) господарства ЗЛАГОДА та відповідача-2: ОСОБА_1 про стягнення солідарно 543985,79 грн., з яких 410000,00 грн. залишок простроченого кредиту, 133985,79 грн. залишок прострочених відсотків.

Позов обґрунтовано порушенням відповідачем-1 зобов`язань за кредитним договором № 221121-КЛН/2 від 22.11.2021 щодо своєчасної сплати кредиту та процентів, внаслідок чого станом на 20.06.2023 утворилася заборгованість, яка є предметом стягнення за даним позовом. Позовні вимоги до відповідача-2 ґрунтуються на договорі поруки №221121-П/2 від 22.11.2021, за яким ОСОБА_1 зобов`язався відповідати перед позивачем за виконання СФГ ЗЛАГОДА зобов`язань за кредитним договором №221121-КЛН/2 від 22.11.2021.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.12.2023р. у справі № 908/2218/23:

- позов відносно Селянського (Фермерського) господарства ЗЛАГОДА задоволено;

-стягнуто з Селянського (Фермерського) господарства ЗЛАГОДА на користь Акціонерного товариства БАНК КРЕДИТ ДНІПРО суму 543985,79 грн. заборгованості за кредитним договором №221121-КЛН/2 від 22.11.2021, яка складається з суми 410000,00 грн. залишок простроченого кредиту та з суми 133985,79 грн. залишок прострочених відсотків, суму 8159,79 грн. витрат на оплату судового збору;

- у позові до ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що позивачем доведено факт надання відповідачу-1 кредиту, а також факт порушення позичальником умов договору щодо своєчасної сплати кредиту та відсотків, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача-1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором 410000,00 грн. залишок простроченого кредиту, 133985,79 грн. залишок прострочених відсотків підлягають задоволенню.

Відмовляючи у позові до відповідача-2 суд послався на те, що враховуючи вимоги п. 2.2 договору поруки, строк виконання ОСОБА_1 зобов`язання зі сплати спірної заборгованості на момент пред`явлення банком позову до поручителя не настав, а отже відсутнє прострочення виконання зобов`язання з боку поручителя та порушення ним прав позивача.

Не погодившись з рішенням господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Акціонерне товариство БАНК КРЕДИТ ДНІПРО, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 19.12.2023р. у справі № 908/2218/23 у частині відмови у задоволенні позовних вимог до відповідача-2 - ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення у цій частині, та стягнути з Селянського (Фермерського) господарства "ЗЛАГОДА" та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" у солідарному порядку прострочену заборгованість за кредитним договором № 221121-КЛН/2 від 22.11.2021 року у розмірі 543 985 ,79 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник послався на те, що відповідачі знаходяться на тимчасово окупованій території, томі будь-яким іншим чином повідомити боржників, окрім звернення із позовною заявою до суду, не вбачалося можливим.

Також скаржник зазначає, що у силу приписів ст. 222 ГПК України звернення до поручителя із вимогою про виконання основного зобов`язання є правом, а не обов`язком кредитора. Норми ЦК України передбачають, що у разі невиконання основного зобов`язання кредитор має пред`явити позов до поручителя (ст.559 Кодексу). При цьому направлення повідомлення про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання цих спорів та є правом, а не обов`язком кредитора. В свою чергу ненаправлення такого повідомлення кредитором не свідчить про відсутність порушення його прав та, як наслідок, кредитор може вимагати виконати боржником обов`язок з дострокового повернення кредиту у судовому порядку.

За твердженням скаржника, суд мав застосувати при ухваленні рішення висновок, зроблений у рішенні Конституційного суду України від 09.07.2022 у справі №1-2/2002, згідно з яким у силу приписів ст.124 Конституції України кожен з суб`єктів правовідносин у разі виникнення спору, може звернутися до суду за його вирішенням і у цій статті не міститься застережень щодо допустимості судового захисту лише після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування, отже обрання досудового врегулювання спору є правом , а не обов`язком позивача.

За твердженням скаржника, суд відмовляючи у задоволенні позовних вимог до відповідача-2 не врахував факт відсутності можливості у Банку направити досудову вимогу на адресу, зазначену поручителем, оскільки це є тимчасово окупована територія України, інші дані щодо місцезнаходження відповідача-2 у Банку відсутні, отже, на думку апелянта, кредитором не було порушено умови договору поруки щодо направлення вимоги.

Також скаржник посилається на висновки Великої Палати Верховного суду, викладені у постанові від 27.03.2019 у справі № 521/21255/13-ц з аналогічних обставин.

З огляду на викладене, за переконанням Банку, оскаржуване рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог до відповідача-2 та у частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення прострочених відсотків є незаконним та необґрунтованим, тому є підстави для часткового скасування судового рішення з ухваленням нового рішення у відповідній частині.

ОСОБА_1 (відповідач-2) у відзиві на апеляційну вважає рішення господарського суду обґрунтованим та ухваленим відповідно до норм матеріального і процесуального права.

За твердженням відповідача-2, враховуючи, що апелянт не надсилав письмову вимогу відповідачу-2 (Поручителю) та не встановлював порядок і строк (термін) її виконання, відсутній факт порушення такого строку (терміну) відповідачем-2 (поручителем), а отже відсутній й сам факт порушення умов Договору поруки Поручителем та порушення прав апелянта (Банку).

Наявними у справі доказами підтверджуються, що: апелянт (Банк) не надав відповідачу-2 (поручителю) довідку із розрахунком заборгованості боржника (відповідача-1) як це передбачено пунктом 1.8 Договору поруки, не звертався до поручителя з письмовою вимогою про виконання зобов`язань боржника як це передбачено пунктом 2.1 Договору поруки, не встановлював порядок і строк виконання відповідачем-2 (поручителем) зобов`язань відповідача-1.

З огляду на викладене, на думку відповідача-2, він не порушував строк (термін) виконання зобов`язань боржника (відповідача-1), оскільки такий не встановлений апелянтом (Банком).

Відповідач-2 зазначає, що за приписами ч. 1 ст. 555 ЦК України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Таким чином, норми цивільного законодавства розрізняють поняття «пред`явлення вимоги» та «пред`явлення позову», що мають різне змістовне наповнення та порядок реалізації.

Доводи скаржника про те, що звернення до поручителя із вимогою про виконання основного зобов`язання є правом, а не обов`язком Кредитора є необґрунтованими та суперечать висновкам Верховного Суду щодо застосування норми ч. 1 ст. 555 ЦК України.

Також у відзиві йдеться про те, що згідно з ч. 1 ст. 222 ГК України, на яку посилається апелянт в апеляційній скарзі встановлює , що учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду, однак у даній справі відсутнє порушення прав апелянта за договором поруки зі сторони відповідача-2, тому застосування вказаної статті Кодексу, якою визначено досудовий порядок реалізації господарсько-правової відповідальності, не застосовуються до відносин між апелянтом та відповідачем-2. Рішення Конституційного Суду у справі №1-2/2002 також стосується тлумачення ч.2 ст.124 Конституції України щодо досудового врегулювання спорів.

Посилання скаржника на висновки, викладені ВП Верховного Суду у справі № 521/21255/13-ц є безпідставними, оскільки правовідносини у зазначеній справі та у справі, що розглядається, не є подібними. Так, у справі №521/21255/13-ц предметом позову є дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителів, між тим у справі № 908/2218/23 предметом позову є солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором строк погашення якої не настав, і у такому разі вимога кредитора повинна направлятися Банком відповідно до умов укладеного між сторонами договору поруки, а обов`язок направляти вимоги виникає на підставі ст.555 ЦК України.

Відповідач-1 своїм процесуальним правом не скористався, явку представника до судового засідання не забезпечив, відзив на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно до ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з протоколом розподілу судової справи між суддями від 23.01.2024 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді-доповідача Чередка А.Є., суддів: Мороза В.Ф., Коваль Л.А.

Ухвалою суду від 12.02.2024р., після надходження справи на запит суду, відкрито провадження за апеляційною скаргою та призначено її розгляд у судове засідання на 20.05.2024р.

У судовому засіданні 20.05.2024 представники позивача та відповідача-2 надали пояснення по справі.

Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки предметом апеляційного оскарження у даному випадку є рішення суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог до відповідача-2, то відповідно до приписів ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення лише у цій частині.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.11.2021 Акціонерним товариством БАНК КРЕДИТ ДНІПРО (банком) та Селянським (Фермерським) господарством ЗЛАГОДА (позичальником) укладено кредитний договір №221121-КЛН/2 від 22.11.2021, відповідно до п. 1.1 якого на умовах, викладених у договорі, банк зобов`язується надати позичальнику кредит (грошові кошти на умовах, зазначених у договору) одним або кількома траншами (сума кредиту в повному обсязі або частина суми кредиту) в національній валюті України (UAH) в загальній сумі 820000,00 грн. та в межах встановленого строку кредиту (до кінцевої дати погашення, визначеної п. 2.5.2 договору), а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит та сплатити плату (проценти та комісії за договором) за кредит у порядку та на умовах цього договору.

У п. п. 2.1, 2.2 кредитного договору сторони домовились, що банк на підставі відповідної заяви позичальника на видачу траншу надає позичальнику кредит у вигляді одного траншу або декількох траншів, загальна сума яких не може перевищувати загальну суму кредиту. Надані транші після їх повернення не поновлюють загальну суму кредиту (сума кредиту зменшується кожним проведеним погашенням).

За умовами п. 2.5.2 позичальник зобов`язаний повернути кредит/транш у терміни, встановлені в заяві на видачу траншу та в дати, встановлені графіком погашення/зниження загальної суми кредиту, що є додатком 2 до цього договору, але в будь-якому випадку не пізніше кінцевої дати погашення 24 листопада 2023 року (включно), якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту/траншу, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до іншого терміну відповідно до умов цього договору.

У разі надання кредиту з графіком погашення кредиту та у разі порушення позичальником встановлених у відповідному графіку термінів, розмір простроченої заборгованості за кожним траншем визначається банком самостійно.

За умовами п. 2.5.3 кредитного договору кредит вважається повернутим у момент зарахування грошової суми в повному обсязі на рахунок НОМЕР_1 в банку. Повернення кредиту здійснюється у валюті, в якій було отримано кредит/транш.

Сума заборгованості за кредитом/траншем, що не сплачена позичальником у визначений цим договором термін, наступного робочого дня вважається простроченою.

У разі якщо термін повернення кредиту/траншу припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, терміном повернення кредиту/траншу вважається перший робочий день, наступний за ним.

Відповідно до п. 2.6 кредитного договору процентна ставка за користування кредитом/траншем у межах строку користування встановлюється фіксована в розмірі 14,0% процентів річних, якщо інший розмір процентної ставки не застосований згідно умов цього договору.

Пунктом 2.6.2 кредитного договору встановлено, що проценти підлягають сплаті у валюті відповідно до наданого кредиту/траншу та сплачуються позичальником в період з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти, а в місяці повного погашення заборгованості за кредитом/траншем (достроково або при настанні строку погашення) у день їх нарахування, але в будь-якому випадку не пізніше дати погашення кредиту/траншу, вказаної в пункті 2.5.2 цього договору. У разі якщо день сплати процентів припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, проценти сплачуються наступного робочого дня.

Відповідно до п. 5.1 кредитного договору позичальник зобов`язався використовувати кредитні кошти за цільовим призначенням і повернути отриманий кредит/транш та сплатити нараховані проценти, комісії та інші платежі у терміни (строки) та в порядку, які встановлені цим договором.

Відповідно до заявки на видачу кредиту/траншу відповідач-1 просив надати йому кредит у сумі 820000,00 грн. на строк з 22.11.2021 по 24.11.2023.

На виконання кредитного договору позивач перерахував на рахунок відповідача-1 кредитні кошти в сумі 820000,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 56173 від 22.11.2021.

У додатку №2 до кредитного договору сторони погодили графік сплати кредиту, згідно з яким кредит підлягав сплаті у строк до 24.10.2022 в сумі 205000,00 грн., у строк до 24.11.2022 в сумі 205000,00 грн., у строк до 24.10.2023 в сумі 205000,00 грн., у строк до 24.11.2023 в сумі 205000,0 грн., сього 820000,00 грн. Встановлено, що з 25.10.2022 діє ліміт кредитування в розмірі 615000,00 грн., з 25.11.2022 в розмірі 410000,00 грн., з 25.10.2023 у розмірі 205000,00 грн.

У порушення умов кредитного договору відповідач-1 не сплатив два перші чергові платежі на суму 205000,00 грн. у строк до 24.10.2022 та у строк до 24.11.2022, внаслідок чого 25.10.2022 банком винесено на прострочення кредит у сумі 205000,00 грн. та 25.11.2022 кредит у сумі 205000,00 грн., усього 410000,00 грн.

За період з 22.11.2021 по 13.06.2023 банком нараховані відсотки за користування кредитом у загальній сумі 174873,47 грн. З них сплачено позичальником за період з 01.12.2021 по 15.04.2022 відсотки на загальну суму 40887,68 грн., що підтверджується меморіальними ордерами №14948 від 01.12.2021 на суму 2830,68 грн., №34931 від 04.01.2022 на суму 9750,14 грн., №15626 від 01.02.2022 на суму 9750,14 грн., №12077 від 23.03.2022 на суму 8806,58 грн., №13075 від 15.04.2022 на суму 9750,14 грн., а також виписками банку по рахунку позичальника. Проценти в сумі 133985,79 грн. позичальником не сплачені та винесені банком на прострочення.

Матеріали справи свідчать також про те, що 22.11.2021 з метою забезпечення виконання зобов`язань СФГ"ЗЛАГОДА" за кредитним договором, АТ"БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" уклав з ОСОБА_1 (поручитель, відповідач-2) договір поруки №221121-П/2, за умовами п. 1.1 якого поручитель зобов`язується перед банком за виконання боржником основного зобов`язання 1 (зобов`язання з повернення суми кредиту, наданого за основним договором - кредитним договором №221121-КЛН/2 від 22.11.2021 з додатками та додатковими угодами до нього, в сумі 820000,00 грн.) та основного зобов`язання 2 за основним договором (зобов`язання зі сплати суми процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплати пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору, існуючих в теперішній час і тих, що можуть виникнути в майбутньому, в тому числі на підставі окремих угод, що можуть бути укладені в рамках основного договору), а саме: за кожне з цих зобов`язань окремо.

З огляду на викладене, а також враховуючи неналежне виконання позичальником умов кредитного договору та допущення прострочення виконання зобов`язання щодо сплати основного боргу та відсотків за користування кредитними коштами, Банк звернувся з позовом до Господарського суду Запорізької області про солідарне стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 410000,00 грн. залишку простроченого кредиту та 133985,79 грн. залишку прострочених відсотків.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За приписами ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Місцевим господарським судом встановлено факт надання відповідачу-1 кредиту та наявність заборгованості за кредитним договором у сумі 543985,79 грн., з яких 410000,00 грн. залишок простроченого кредиту, 133985,79 грн. залишок прострочених відсотків, а також порушення позичальником умов кредитного договору у частині своєчасної сплати кредиту та відсотків. Докази сплати простроченої заборгованості у матеріалах справи відсутні.

Отже, з огляду на те, що спірна заборгованість за кредитним договором позичальником не сплачена, місцевий господарський суд дійшов висновків про задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача-1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором у сумі 543985,79 грн., з яких 410000,00 грн. залишок простроченого кредиту та 133985,79 грн. залишок прострочених відсотків.

При цьому колегія суддів зазначає, що оскільки у частині задоволення позову про стягнення з відповідача-1 вказаних вище сум рішення суду не оскаржується, висновки суду у відповідній частині не переглядаються апеляційний судом у силу приписів ст. 269 ГПК України.

Разом з тим, як зазначено вище, 22.11.2021 з метою забезпечення виконання зобов`язань СФГ"ЗЛАГОДА" за кредитним договором, АТ"БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" уклав з ОСОБА_1 (поручителем) договір поруки №221121-П/2, відповідно до п.1.2 якого порукою, що надається згідно з цим договором, забезпечуються усі існуючі та майбутні грошові зобов`язання боржника, що становлять основні зобов`язання, термін виконання яких настав або настане в майбутньому.

За умовами п. 1.3 договору поруки згідно з цим договором поручитель також поручається за виконання боржником обов`язків щодо повернення суми в розмірі основних зобов`язань згідно з відповідним рішенням суду, якщо основний договір буде визнаний недійсним у судовому порядку.

Згідно з п. 1.4 договору поруки зазначено, що відповідальність поручителя і боржника щодо виконання основних зобов`язань є солідарною.

У п. 2.1 договору поруки сторонами погоджено, що банк має право у разі порушення боржником будь-якого основного зобов`язання за основним договором або невиконання боржником зобов`язання, встановленого рішенням суду щодо визнання основного договору недійсним, звернутися до поручителя з вимогою про виконання таких зобов`язань, а поручитель зобов`язується виконати їх за боржника у порядку та строки, зазначені у вказаній вимозі.

З п. 2.2 договору поруки вбачається, що у випадку невиконання поручителем вимоги банка у вказаний строк (термін), заборгованість поручителя за цим договором вважається простроченою з наступного робочого дня після закінчення зазначеного строку (настання зазначеного терміну).

Пунктом 3.1 договору поруки визначено, що строк дії поруки, а саме: строк, протягом якого банк має право пред`явити вимоги до поручителя, становить 7 років з дати укладення цього договору.

Відповідно до п. 9.1 договору поруки сторони домовились, що поручитель вважається належним чином письмово повідомленим та таким, що отримав відповідні повідомлення та/або вимогу банку у випадках, встановлених договором, у разі здійснення банком однієї або кількох дій, а саме:

- вручення поручителю письмового повідомлення/вимоги особисто або його представникові;

- направлення поручителю повідомлення/вимоги рекомендованим листом у вигляді SMS- повідомлень на номер мобільного телефону, вказаного в цьому договорі;

- передачі письмового повідомлення/вимоги рекомендованим листом з описом вкладення та повідомленням про отримання або доставкою кур`єрською службою на адресу, зазначену в цьому договорі, або на ту адресу, яка буде повідомлена в поручителем письмово;

- надіслання письмового повідомлення/вимоги на адресу електронної пошти, вказаної в цьому договорі, та/або на ту адресу електронної пошти, які будуть повідомлені поручителем письмово.

Поручитель вважається повідомленим/таким, що отримав повідомлення/вимогу, навіть у тому випадку, коли письмове повідомлення/вимога, надіслане на його останню відому адресу (яка зазначена в договорі та/або письмово повідомлена (поручителем), не було йому доставлено (вручено) незалежно від причин.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язань може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Статтею 553 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Частинами 1, 2 ст. 554 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 Кодексу визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У даному випадку, слід враховувати погоджені сторонами умови п. 2.2 договору поруки про те, що заборгованість поручителя за цим договором вважається простроченою у випадку невиконання поручителем вимоги банка у вказаний у вимозі строк (термін) - з наступного робочого дня після закінчення строку (настання терміну).

Між тим, докази звернення Банку до відповідача-2 з вимогою про виконання зобов`язання за кредитним договором за боржника в матеріалах справи відсутні. Викладені обставини позивачем не спростовані.

Отже, з урахуванням положень наведених норм та вищезазначених фактичних обставин справи, враховуючи недоведення Банком звернення до поручителя з відповідною вимогою, відсутнє прострочення виконання зобов`язання з боку поручителя, тому місцевий господарський суд, зазначивши, що строк виконання відповідачем-2 зобов`язання зі сплати спірної заборгованості на момент пред`явлення банком позову до поручителя не настав, дійшов правильного висновку про відсутність порушення прав позивача з боку ОСОБА_1 та, у зв`язку з цим, про відсутність підстав для задоволення позову до відповідача-2.

Разом з тим, місцевий господарський суд обґрунтовано зауважив, що позов є процесуальною вимогою позивача до суду про захист порушеного права, передумовою якого є факт порушення прав позивача з боку відповідача. Пред`явлення позову до поручителя не замінює вимогу кредитора до поручителя як умови настання строку виконання зобов`язання поручителем за договором поруки, що належить до сфери матеріального права.

Тобто, поняття "пред`явлення вимоги" та "пред`явлення позову" мають різне змістовне наповнення та порядок реалізації.

Щодо тверджень скаржника про необов`язковість звернення Банку з вимогою до поручителя апеляційний суд враховує, що договором поруки № 221121-П/2 від 22.11.2021 не встановлений строк для виконання поручителем зобов`язань боржника у разі невиконання ним умов кредитного договору, між тим, такі строки та порядок виконання, згідно з п.2.1 договору, повинні встановлюватися саме у вимозі.

Отже, з викладеного випливає, що підставою для виникнення у поручителя прав та обов`язків за договором поруки є звернення до нього кредитора з вимогою виконати зобов`язання боржника за кредитним договором. При цьому ненадсилання Банком поручителю вимоги з зазначенням строку для виконання ним зобов`язань боржника та доказів на підтвердження розміру заборгованості, унеможливлюють виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором поруки.

Таким чином, з аналізу положень договору поруки можливо зробити висновок, що направляти або не направляти вимогу дійсно є передбаченим договором правом Банку, але у разі неотримання такої вимоги поручителем, у останнього не виникає зобов`язань за договором поруки.

З огляду на викладене, відповідні доводи скаржника ґрунтуються на хибному тлумаченні ним норм права та положень договору поруки.

Посилання скаржника на перебування відповідача-2 на окупованій території як на підставу ненаправлення йому вимоги колегією судді не приймаються до уваги, оскільки п.9.1 договору поруки встановлює декілька можливих способів повідомлення поручителя, між тим позивач не скористався будь-яким з цих способів для направлення вимоги відповідачу-2 та не надав доказів на підтвердження об`єктивної неможливості це зробити.

Доводи скарги про порушення судом вимог ст. 222 ГК України та неврахування рішення Конституційного Суду у справі №1-2/2002 про тлумачення ч.2 ст.124 Конституції України щодо досудового врегулювання спорів є безпідставними, оскільки у даній справі відсутнє порушення прав Банку за договором поруки з боку поручителя та не йдеться про досудове врегулювання спору, у такому випадку відсутні підстави для застосування положень статей, що визначають досудовий порядок реалізації господарсько-правової відповідальності .

Твердження банку про порушенням його права на судовий захист також не знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи та спростовуються вищевикладеним.

Посилання скаржника на висновки, викладені ВП Верховного Суду у справі № 521/21255/13-ц відхиляються колегією суддів з огляду на те, що предмет позову та обставини у наведеній справі, не є подібними до обставин та предмету позову справи, що розглядається, тому відповідне судове рішення приймалося за іншої фактично-доказової та матеріально-правової бази.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

У справі Трофимчук проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на викладене, інші доводи апеляційної скарги не впливають на юридичну оцінку обставин справи, здійснену господарським судом у відповідності до норм чинного законодавства та не спростовують вказаних вище висновків суду, які напряму випливають із матеріалів даної справи, обставин спору та норм чинного законодавства України.

За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За загальним правилом, доказування полягає не лише у поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що у даному випадку скаржником зроблено не було.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У цій справі, звертаючись з апеляційною скаргою, скаржник не довів неправильного застосування судом норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого у справі рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги. Рішення місцевого господарського суду у даній справі слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275 - 284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства БАНК КРЕДИТ ДНІПРО на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.12.2023р. у справі № 908/2218/23 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 19.12.2023р. у справі № 908/2218/23 - залишити без змін.

Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство БАНК КРЕДИТ ДНІПРО.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 27.05.2024р.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя Л.А. Коваль

Суддя В.Ф. Мороз