ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" травня 2024 р. Справа№ 925/43/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Корсака В.А.

Гаврилюка О.М.

без виклику представників сторін

розглянувши матеріали апеляційної скарги Квартирно-експлуатаційного відділу міста Черкаси

на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.02.2024 року

у справі №925/43/24 (суддя Кучеренко О.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасиенергозбут"

до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Черкаси

про стягнення 141 839,35 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Черкасиенергозбут" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Черкаси (далі - відповідач), про стягнення з відповідача заборгованість у сумі 141 839,35 грн, з яких: 52 661,30 грн - інфляційні втрати,та 89 178,05 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не здійснив повну оплату спожитої електричної енергії у встановлений договором та Комерційною пропозицією строк, чим фактично порушив взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 4 094 338,03 грн. Розмір заборгованості був стягнутий з відповідача за рішенням Господарського суду Черкаської області від 09.11.2023 року у справі №925/1098/23, проте позивач також вважає, що він має право на нарахування на суму заборгованості інфляційних та річних, за стягненням яких позивач і звернувся з цим позовом до суду для примусового їх стягнення з відповідача.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 20.02.2024 року у справі №925/43/24 позов задоволено повністю. Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Черкаси на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасиенергозбут" 52 661,30 грн інфляційних втрат, 89 178,05 грн 3% річних та 3 028,00 грн судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, Квартирно-експлуатаційний відділ міста Черкаси звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 20.02.2024 року у справі №925/43/24 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Черкаської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин правові висновки постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.2013 року №14.

Так, за твердженням скаржника, оскільки сторонами у спірному договорі розмір процентів за користування зазначеними коштами не встановлений, а отже у позивача немає правових підстав для покладення на відповідача відповідальності за порушення грошового зобов`язання відповідно до правил встановлених ст. 625 Цивільного кодексу України.

При цьому, представник скаржника вказав про неможливість погасити заборгованість перед позивачем у повному обсязі через відсутність у розпорядника бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом та те, що відповідач не є неприбутковою установою.

Крім того, представник скаржника зауважив, що суд першої інстанції мав підстави для зменшення розміру штрафних санкцій.

Разом з цим, представник скаржника зазначив, що агресором систематично здійснюються ракетні обстріли, за наслідками яких відповідач здійснює відновлення військової інфраструктури в зоні відповідальності, з метою підтримки обороноздатності держави.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.03.2024 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Суліму В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), суддям: Корсаку В.А., Гаврилюку О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.03.2024 року апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Черкаси на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.02.2024 року у справі № 925/43/24 залишено без руху.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду копію платіжної інструкції №357 від 20.03.2024 року про сплату судового збору в сумі 3 633,60 грн.

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу міста Черкаси на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.02.2024 року у справі № 925/43/24. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

26.03.2024 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

При цьому, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що апелянт не заперечує свою вину, що полягала у простроченні виконанні взятих на себе по договору про закупівлю електричної енергії №8/13 від 13.01.2023 року зобов`язань по оплаті спожитої електричної енергії, а тому нарахування 3% річних та інфляційних втрат є правомірним.

Крім того, за твердженням представника позивача, оскільки 3% річних та інфляційні втрати входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, то правові підстави для зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат, як про це просить апелянт - відсутні.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Черкаської області від 09.11.2023 року у справі №925/1098/23, яке набрало законної сили 04.12.2023 року, задоволено повністю позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Черкасиенергозбут» до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Черкаси та стягнуто з відповідача на користь позивача 4 094 338,03 грн боргу та 61415,07 грн судового збору.

Так, під час розгляду справи №925/1098/23 судом були встановлені наступні факти.

13.01.2023 року між Квартирно-експлуатаційним відділом міста Черкаси (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Черкасиенергозбут» (учасник) було укладено договір про закупівлю електричної енергії №8/13. За умовами договору учасник зобов`язався здійснювати постачання обсягу фактичного споживання електричної енергії за об`єктом (об`єктами) замовника, впродовж усього строку дії договору відповідно до умов комерційної пропозиції та цього договору, а замовник зобов`язався прийняти товар, оплатити його та здійснювати інші платежі згідно умов цього договору.

Додатком №3 та невід`ємною частиною договору є Комерційна пропозиція «Вільна ціна бюджет», з якого слідує, що остаточний розрахунок за фактично поставлену (спожиту) електричну енергію споживач зобов`язаний провести (здійснити) в термін не пізніше 5 робочих днів від дня отримання рахунка. З 01.01.2023 року відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) від 21.12.2022 року №1812, тариф для споживачів, що приєднані до мереж оператора системи розподілу встановлено на рівні 6,305316, який і застосовано у розрахунках позовних вимог.

На підтвердження постачання електричної енергії відповідачу до матеріалів справи долучено акт прийняття-передавання товарної продукції від 31.03.2023 року та рахунок на загальну суму 4 094 338,03 грн. Акт підписаний обома сторонами без зауважень та скріплений відповідними печатками.

Під час розгляду справи №925/1098/23 відповідач не заперечив споживання ним електроенергії у період з 01 до 31.03.2023 року.

07.06.2023 року між сторонами був підписаний акт звірки взаємних розрахунків та скріплений печатками із підтвердженням обома сторонами споживання відповідачем електроенергії на суму 4 094 338,03 грн за березень 2023 року.

Строк виконання зобов`язання з оплати електроенергії, спожитої в період березня 2023 року для відповідача є таким, що настав, тому суд визнав позов обґрунтованим, доказаним і задовольнив його повністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, рішення суду у справі №925/1098/23, яке набрало законної сили 04.12.2023року, не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, у тому числі й у справі, що розглядається, не можуть йому суперечити.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором у частині оплати вартості поставленої йому електричної енергії стало підставою для нарахування відповідачу 3% річних у сумі 89178,05 грн та інфляційних витрат у сумі 52661,30 грн за період з 11.04.2023 року по 31.12.2023 року.

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону виникає обов`язок сплатити кредитору поряд із сумою основного боргу суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У кредитора згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування останньому інфляційних втрат допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.

Виходячи з положень зазначеної норми, суд наголошує, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у формі інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, наявність рішення суду про стягнення заборгованості не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення обов`язку відповідача з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє його обов`язків та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що оскільки сторонами у спірному договорі розмір процентів за користування зазначеними коштами не встановлений, а отже у позивача немає правових підстав для покладення на відповідача відповідальності за порушення грошового зобов`язання відповідно до правил встановлених ст. 625 Цивільного кодексу України.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач отримав рахунок остаточного розрахунку за березень 2023 року 03.04.2023 року, що підтверджується підписом уповноваженої особи відповідача на супровідному листі №1108-2/08В-2023 від 03.04.2023 року (а.с. 24).

Умовами Комерційної пропозиції визначено, що остаточний розрахунок за фактично поставлену (спожиту) електричну енергію споживач зобов`язаний провести (здійснити) в термін не пізніше 5 робочих днів від дня отримання рахунка. Термін виставлення остаточного рахунку споживачу - до 5 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Отже, враховуючи положення Комерційної пропозиції, яка є невід`ємною частиною договору, останнім днем по оплаті рахунку остаточного розрахунку за березень 2023 року є 10.04.2023 року.

Так, матеріали справи не мітять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження сплати суми заборгованості, яка встановлена та стягнута за рішенням суду у справі №925/1098/23.

На підставі вищенаведених норм позивач нарахував відповідачеві на заборгованість у сумі 4 094 338,03 грн інфляційні втрати у сумі 52661,30 грн та 3% річних у сумі 89178,05 грн за період прострочення з 11.04.2023 року до 31.12.2023 року.

Колегія суддів перевіривши розрахунок 3 % річних встановила, що розрахунок річних зроблений арифметично правильно, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів перевіривши розмір інфляційних витрат за період прострочення з 11.04.2023 року до 31.12.2023 року, погоджується з висновком суду першої інстанції, що їх розмір перевищує розмір нарахованих позивачем. Проте враховуючи приписи ч. 2 ст. 237 Господарського кодексу України, згідно з якою при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги щодо стягнення інфляційних у межах заявлених позивачем позовних вимог у сумі 52661,30 грн.

Щодо твердження скаржника про неможливість погасити заборгованість перед позивачем у повному обсязі через відсутність у розпорядника бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом та те, що відповідач не є неприбутковою установою, колегія суддів відзначає наступне.

Так, відсутність у розпорядника бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом, на виконання умов договору не свідчить про відсутність обов`язку сплати за вищевказаними зобов`язаннями.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а тому посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування як на підставу невиконання своїх грошових зобов`язань є безпідставними та необґрунтованими.

Така правова позиція суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №910/4926/19.

У рішеннях ЄСПЛ від 18.10.2005 року у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» та від 30.11.2004 року у справі «Бакалов проти України» зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою від звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).

Відсутність у боржника необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень не звільняє його від обов`язку виконати господарські зобов`язання. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 30.03.2020 року у справі №910/3011/19 та від 03.04.2018 року у справі №908/1076/17.

Твердження скаржника, що суд першої інстанції мав підстави для зменшення розміру штрафних санкцій, є безпідставним, оскільки, нараховані позивачем інфляційні та річні не є неустойкою (штрафними санкціями), а тому їх розмір не потребує доказування та не ставиться у залежність до доведеності розміру завданих збитків, які поніс кредитор, у зв`язку з порушенням відповідачем своїх зобов`язань.

Позивач при зверненні до суду з цим позовом використав належний, у розумінні вимог ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, спосіб захисту його порушеного права.

Щодо посилання скаржника на постанову пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.2013 року №14, колегія суддів суду зазначає, що посилання на постанови Вищого господарського суду України не є належним правовим обґрунтуванням підстав апеляційного оскарження судових рішень, оскільки неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновків, викладених у постановах Вищого господарського суду України, не визначено ст. 254 Господарського процесуального кодексу України як підстава апеляційного оскарження судових рішень. Згідно із ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Схожий за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.06.2020 року у справі № 920/653/18 та від 07.10.2021 року у справі № 922/3447/20.

Щодо твердження скаржника, що агресором систематично здійснюються ракетні обстріли, за наслідками яких відповідач здійснює відновлення військової інфраструктури в зоні відповідальності, з метою підтримки обороноздатності держави, колегія суддів зауважує, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Черкасиенергозбут" також приймає участь у підтримці обороноздатності шляхом забезпечення електроенергією об`єктів критичної інфраструктури та військових формувань та потребує коштів на відновлення енергетичної інфраструктури задля подальшого функціонування.

При цьому, колегія суддів відзначає, що заявлені у даній справі 3% річних та інфляційні втрати не становлять непомірного тягаря для відповідача, зокрема, враховуючи загальну суму заборгованості за спожиту електричну енергію, що становить 4094338, 03 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що мотиви апеляційної скарги Квартирно-експлуатаційного відділу міста Черкаси фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що враховуючи приписи ст. 3 Конституції України, зважаючи на наявність активних військових дій та загрози небезпеки на території України, розгляд даної скарги здійснений судом апеляційної інстанції у межах розумного строку в розумінні положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції - без змін.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Черкаси на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.02.2024 року у справі №925/43/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 20.02.2024 року у справі №925/43/24 залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №925/43/24 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді В.А. Корсак

О.М. Гаврилюк