ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/1788/22

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Савицького Я.Ф., Філінюка І.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Фоміної Марії Олександрівни

на рішення Господарського суду Одеської області від 09.01.2024 (повний текст складено та підписано 15.01.2024, суддя Рога Н.В.)

у справі №916/1788/22

за позовом Фізичної особи-підприємця Коби Ольги Іванівни

до Фізичної особи-підприємця Фоміної Марії Олександрівни

про стягнення 155 079 грн 44 коп

ВСТАНОВИВ

Фізична особапідприємець Коба Ольга Іванівна (далі ФОП Коба О.І.) звернулася до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особипідприємця Фоміної Марії Олександрівни (далі ФОП Фоміна М.О.) про стягнення 155 079,44 грн, де 146 270,00 грн заборгованості з орендної плати, 8 809,44 грн комунальні платежі.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем у порушення взятих на себе зобов`язань за договором оренди, який укладено між сторонами, не здійснено оплату орендних платежів, а також не сплачено за спожиті комунальні послуги.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 01.11.2022 у цій справі у задоволенні позову було відмовлено повністю.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 вказане рішення Господарського суду Одеської області залишено без змін.

Однак, постановою Верховного Суду від 02.08.2023 скасовано рішення Господарського суду Одеської області від 01.11.2022 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 у цій справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати, справу в цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області. В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 01.11.2022 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 у справі № 916/1788/22 залишено без змін.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Господарського суду Одеської області від 09.01.2024 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість з орендної плати у розмірі 126 953 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 481 грн, у задоволенні решти позову відмовлено.

В мотивах оскаржуваного рішення місцевий господарський суд зазначив, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору оренди, за останньою рахується заборгованість з орендної плати, яка після надсилання позивачем претензії сплачена не була.

Між тим, як встановлено судом першої інстанції, позивач безпідставно врахував суму 19 317 грн, із суми застави, в рахунок витрат на проведення поточного ремонту об`єкту оренди, а тому цю суму судом зараховано в рахунок орендної плати, що зумовило часткове задоволення заявлених позовних вимог.

При цьому, судом першої інстанції відхилено посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин, оскільки відповідачем не було доведено наявність конкретних форс-мажорних обставин, які унеможливили використання ФОП Фоміною М.О. об`єкту оренди, а також не надано доказів на підтвердження неможливості відповідачки використовувати передане в оренду майно у заявлений період.

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся відповідач з апеляційною скаргою в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним, прийнятим при невідповідності висновків суду дійсним обставинам та матеріалам справи, неповному з`ясуванні судом всіх обставин справи, порушенні норм матеріального та процесуального права, а тому є таким, що підлягає скасуванню, з огляду на наступне:

- судом першої інстанції не взято до уваги того, що місцем знаходження орендованого майна є м. Київ, яке у період з 24.02.2022 по 30.04.2022 було визначено територією активних бойових дій, що, відповідно, позбавило відповідача об`єктивної можливості використовувати орендоване приміщення та провадити господарську діяльність;

- збройна агресія рф проти України і воєнний стан у державі, як обставини непереборної сили, звільняли ФОП Фоміну М.О. від відповідальності, так як саме внаслідок пов`язаних із ними обставинами, а також з урахуванням перебування за кордоном та фактичного припинення здійснення підприємницької діяльності, відповідач не міг виконувати свої зобов`язання за договором;

- судом не досліджено та в рішенні не надано оцінки доводу відповідача про одностороннє розірвання позивачем договору оренди.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження по справі №916/1788/22 за апеляційною скаргою ФОП Фоміної М.О. на рішення Господарського суду Одеської області від 09.01.2024 та визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від позивача в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що сторона у разі наявності форс-мажорних обставин може бути звільнена від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язання, але не від виконання зобов`язання в цілому. До того ж, форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, однак відповідачем відповідних доказів надано не було.

Щодо посилання апелянта на одностороннє розірвання договору оренди, відповідач зазначає, що наявні матеріали справи не містять доказів на підтвердження припинення між сторонами договірних відносин у спосіб визначений, як договором, так й законом.

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Позивач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 15.11.2021 між ФОП Кобою О.І. (орендодавець) та ФОП Фоміною М.О. (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення, за умовами якого орендодавець зобов`язується передати орендареві у строкове платне користування приміщення, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування, приміщення, що визначене у цьому договорі, та зобов`язується сплачувати орендодавцеві орендну плату. (пункт 1.1. Договору)

Пунктом 1.2. договору зазначено адресу приміщення, що орендується: Україна, м. Київ, вул. М.Максимовича, буд 28Д, нежиле приміщення 035 (перший поверх).

Відповідно до п. 1.3. договору, загальна площа приміщення, що орендується: 36,9 кв.м.

Пунктом 1.7. договору встановлено, що в оренду також здається наступне майно, яке знаходиться у приміщенні, що орендується: в приміщенні виконано ремонт (без дефектів); туалетна кімната обладнана сантехнічним обладнанням , а саме бойлером для підігріву води, рукомийником, компактом з системою зливу; в приміщенні є окремий підвід холодної води; приміщення укомплектоване освітлювальними світильниками, вимикачами та електророзетками; приміщення оснащене протипожежною сигналізацією та протипожежним рукавом з гідрантом подачі води; в приміщенні проведене парове опалення з приладами обігріву; за приміщенням закріплені лічильники - водопостачання, опалення та електропостачання (показники лічильника щомісяця контролюються співробітниками ЖЕК, які фіксують показники та надають квитанції на оплату комунальних послуг).

Відповідно до п. 1.8. договору, сторони домовились про такий порядок відновлення приміщення, що орендується та майна в цілому: капітальний ремонт приміщення та майна здійснюється з відома та дозволу орендодавця, поточний ремонт приміщення та майна здійснюється з відома та дозволу орендодавця.

Згідно з п.2.1. договору приміщення, що орендується, надається орендарю для квіткового магазину.

Приміщення та майно, що орендуються, повинні бути передані орендодавцем та прийняті орендарем протягом одного дня з дня підписання договору оренди. У момент підписання Акту прийому-передачі орендодавець передає орендарю ключі від приміщення, що орендується (п.п.3.1., 3.2. Договору ).

Відповідно до п. 4.1. договору, строк оренди приміщення, що орендується, складає 12 місяців з моменту прийняття приміщення, що орендується за актом прийому-передачі.

Пунктом 5.1. договору встановлено, що розмір місячної орендної плати складає: еквівалент 1,0 тис. дол. США на 01 число кожного місяця за міжбанківським курсом.

Відповідно до п. 5.2. договору, плата за комунальні послуги не включається до орендної плати та сплачується орендарем самостійно. Копія платіжки про сплату комунальних послуг надається орендодавцю через електронний зв`язок.

Відповідно до п. 5.3. договору, орендна плата сплачується орендарем на протязі 2 банківських днів з дня отримання рахунку методом перерахування коштів на розрахунковий рахунок орендодавця.

Відповідно до п. 5.5. договору, на момент підписання цього договору, орендар вносить залогову суму, в розмірі місячної орендної плати.

Пунктом 5.6. договору передбачено, що усі витрати за користування комунальними послугами, телефонами, послугами інтернет оплачуються орендарем самостійно.

Відповідно до п. 5.7. договору, у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення приміщення та майна за Актом прийому-передачі включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою та комунальними послугами, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції (якщо такі передбачені цим договором).

Згідно з п.7.1. договору орендар зобов`язаний, окрім іншого, своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату, не здійснювати без письмової згоди орендодавця перебудову та перепланування приміщення.

Відповідно до п.п.10.5., 10.6. договору, він може бути розірваний на вимогу однієї із сторін договору, а також у разі невиконання іншою стороною обов`язків передбачених цим договором. Орендодавець чи орендар має право розірвати цей договір попередивши іншу сторону за один місяць наперед.

Фактично майно за договором від 15.11.2021 було передано орендарем орендодавцю за актом приймання передачі приміщень від 15.11.2021.

08.07.2022 позивачем була надіслана відповідачу претензія з вимогою оплатити комунальні послуги та орендні платежі, повернути підписаними бухгалтерські документи щодо виконання умов договору, відновити орендоване приміщення, тобто привести до стану, в якому воно було передано в оренду шляхом сплати вартості відновлення останнього згідно з кошторисом, після погашення заборгованості звільнити приміщення від своїх речей.

Одночасно із претензією надіслано рахунок фактуру №СФ від 08.07.2022 про оплату оренди приміщення за березень липень 2022 на суму 180 505 грн, рахунок на оплату житлово-комунальних послуг по об`єкту оренди за червень 2022 №22 на суму 8809,44грн.

Як свідчать наявні матеріли справи, заборгованість по об`єкту оренди за комунальні послуги була оплачена позивачем на суму 8809,44 грн за платіжним дорученням №65 від 19.07.2022.

Також, наявні матеріали справи свідчать про те, що відповідачем на виконання умов договору було сплачено на користь позивача:

- 26 400,00 грн заставної суми згідно прибуткового касового ордеру №1 від 15.11.2021;

- 26 400,00 грн орендної плати за період з 16.12.2021 по 15.01.2022 згідно прибуткового касового ордеру №2 від 15.11.2021;

- 56 768,00 грн орендної плати, що підтверджується банківськими виписками АТ «Правекс Банк» за 03.02.2022 04.02.2022, 20.01.2022 31.01.2022, які були зараховані позивачем в рахунок оплати орендних платежів за січень та лютий 2022.

Решта заборгованості, а саме за період з березня по липень 2022, відповідачем сплачена не була, що й стало підставою для звернення позивача із даним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке.

Цивільні зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів.

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України, яка кореспондується з приписами ст. 759 ЦК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 1 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до приписів ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, за умовам укладеного між сторонами договору, позивач взяв на себе зобов`язання передати майно в оренду відповідачеві, а відповідач взяв на себе зобов`язання зі сплати орендної плати в порядку та у розмірі, що встановлені укладеним між сторонами договором оренди.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов укладеного між сторонами договору оренди, позивач передав, а відповідач прийняв орендоване майно, відповідно у відповідача виник обов`язок щодо сплати орендних платежів за користування таким майно у визначеному сторонами у договорі розмірі.

Пунктом 5.1. договору встановлено, що розмір місячної орендної плати складає: еквівалент 1,0 тис. дол. США на 01 число кожного місяця за міжбанківським курсом.

Відповідно, період з березня по липень 2022 заборгованість з орендної плати загалом складає 146 270 грн, а саме за березень 2022 29254 грн, за квітень 2022 29254 грн, за травень 2022 - 29254 грн, за червень 2022 - 29254 грн та за липень 2022 - 29254 грн.

Відповідачем доказів погашення вказаної заборгованості надано не було.

Згідно з п. 5.5 договору на момент підписання цього договору, орендар вносить залогову суму, в розмірі місячної орендної плати.

На виконання вказаного пункту договору, відповідачем у відповідності прибутково касового ордеру №1 від 15.11.2021 було сплачено на користь позивача 26 400,00 грн заставної суми.

За твердженням позивача, що не заперечується відповідачем, за рахунок вказаної залогової суми була частково погашена заборгованість відповідача з комунальних платежів.

В свою чергу, як на тому наполягає позивач, залогова сума у розмірі 19 317 грн була використана в рахунок витрат на проведення поточного ремонту об`єкту оренди.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, умова укладеного між сторонами договору чітко не визначено в рахунок яких витрат (орендна плата, комунальні платежі, тощо) можуть бути спрямовані отримана позивачем залогова сума.

Разом з цим, слід наголосити на тому, що 28.08.2022 між ФОП Коба О.І. (орендодавець) та ФОП Чупейда О.О. (орендар) був укладений договір оренди (найму) нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення загальною площею 39,6 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, в оренду ФОП Чупейда О.О. було надано те саме приміщення, що було предметом договору оренду укладеного з відповідачем.

В свою чергу, договір на виконання робіт по поточному ремонту приміщення площею 38,3 кв.м, по АДРЕСА_2 був укладений між ФОП Барсегян А.А. (виконавець) та ФОП Коба О.І. (замовник) - 01.02.2023.

Тобто відповідний ремонт, на який, за твердженням позивача було витрачено залогову суму, був проведений позивачем після передачі майна в оренду іншій особі, відповідно у суду відсутні підстави вважати, що проведення таких ремонтних робіт було пов`язано саме з орендою цих приміщень відповідачем.

Крім того, позивачем до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів того, що після того, як ФОП Фоміна М.О. перестала використовувати об`єкт оренди, це приміщення знаходилося у стані, що потребував поточного ремонту.

За таких обставин, позивачка безпідставно врахувала суму 19 317 грн із суми застави в рахунок витрат на проведення поточного ремонту об`єкту оренди, і ця сума має бути врахована в рахунок орендної плати.

Враховуючи таке, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з орендної плати за період березень-серпень 2022 у розмірі 126 953 грн (146 270 19 317 грн).

Щодо посилання апелянта на наявність форс-мажорних обставин, зокрема запровадження на території України воєнного стану, ведення бойових дій на території м. Києва, що відповідно є підставою для звільнення її від сплати орендних платежів, колегія суддів зазначає таке.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Статтею 617 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч.2 ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" та пункту 3.1 Регламенту ТПП(2) форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.08.2022 у справі №922/854/21.

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №910/15264/21).

З аналізу наведеного слідує, що на особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок доведення того, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань).

Іншими словами, сама по собі військова агресія російської федерації проти України не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із ним обставин юридична чи фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Отже, форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.05.2022 у справі №922/2475/21.

В свою чергу, відповідач не надав належних та допустимих доказів щодо наявності форс-мажорних обставин у взаємовідносинах з позивачем за укладеним між сторонами договором оренди, згідно з статтями 76 та 77 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, не було вказано й обґрунтованих причинно-наслідкових зав`язків між введенням воєнного стану в Україні 24.02.2022 та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за названим договором.

До того ж, слід відзначити, що відповідач, у разі не можливості використання орендованих приміщень, не був позбавлений можливості відмовилась від укладеного з позивачем договору оренди, однак, як свідчать наявні матеріали справи таких дій не вчинив.

Також, слід зазначити, що відповідно до 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", виключною компетенцією засвідчувати зазначену подію наділена Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) та її регіональні підрозділи.

Зважаючи на вищевикладене, саме сертифікат ТПП України підтверджує період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) і є належним доказом, який підтверджує неможливість належного виконання відповідачем своїх зобов`язань внаслідок форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Однак, такого сертифікату відповідачем ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду надано не було.

Щодо посилання відповідача на лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, колегія суддів зазначає таке.

Загальний лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 (адресований всім, кого це стосується) щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні, не відповідає вимогам конкретизації впливу відповідної форс-мажорної обставини на конкретне зобов`язання відповідача (оплати поставленого товару), тоді як доведення причинно-наслідкового зв`язку в такому випадку є обов`язковим.

Разом з тим, незважаючи на те, що такий загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин стосується невизначеного кола осіб, це не означає, що такий лист звільняє від цивільно-правової відповідальності сторону договору. Зокрема, у будь-якому разі стороні необхідно буде довести, що зобов`язання невиконане саме у зв`язку з воєнними діями.

13.05.2022 ТПП України опублікувала на своєму сайті пояснення, що у разі необхідності сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного Сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого Регламентом ТПП України від 18.12.2014, за кожним зобов`язанням окремо.

Колегія суддів звертає увагу на те, що введення воєнного стану на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти, адже протилежного відповідачем не доведено відповідними доказами.

Відтак, відповідачем не надано належних доказів настання саме у нього форс-мажорних обставин (сертифікат ТПП України).

Крім того, обставини, засвідчені Торгово-промисловою палатою України у листі від 28.02.2022, стосуються не лише відповідача, а також позивача, та ставлять їх в однакові умови здійснення підприємницької діяльності.

При цьому Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21).

Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу (п. 75-77 постанови Об`єднаної палати КГС ВС від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17; п. 5.19-5.21 постанови КГС ВС від 21.09.2022 у справі № 911/589/21; п. 47 постанови КГС ВС від 04.10.2022 у справі № 927/25/21).

Для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі статтями 617 ЦК України, 218 ГК України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками (постанова Верховного Суду України від 10.06.2015 року у справі № 904/6463/14; п. 44 постанови КГС ВС від 04.10.2022 у справі № 927/25/21).

Відтак, для звільнення себе від відповідальності внаслідок настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відповідач зобов`язаний був надати не лише сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а й довести, що такі обставини об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (п. 52 постанови КГС ВС від 04.10.2022 у справі №927/25/21).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено наявності у нього правових підстав для звільнення від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Слід також наголосити на тому, що неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили є підставою для звільнення саме від відповідальності за невиконання, а не від виконання зобов`язання в цілому.

Не заслуговують на увагу й твердження апелянта з приводу того, що ним було направлено позивачеві лист про розірвання договору в односторонньому порядку, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Як було зазначено вище, відповідно до п.п.10.5., 10.6. договору, він може бути розірваний на вимогу однієї із сторін договору, а також у разі невиконання іншою стороною обов`язків передбачених цим договором. Орендодавець чи орендар має право розірвати цей договір попередивши іншу сторону за один місяць наперед.

Між тим, матеріали справи не містять, а відповідачем не надано доказів на підтвердження направлення відповідачем та отримання позивачем відповідної вимоги про розірвання договору від 17.02.2022, з огляду на що у такому випадку не вбачається дотримання позивачем вимог п.10.6. договору оренди від 15.11.2021, тому відсутні підстави стверджувати про реалізацію таким чином позивачем права на одностороннє ініціювання розірвання договору у порядку, що ним передбачений.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на те, що ним на підтвердження повідомлення позивача про розірвання договору було надано до справи роздруківку з Телеграм-мессенджера вимоги позивача від 20.06.2022 про передання об`єкта оренди за актом приймання-передачі, в якій зазначено, зокрема про надсилання позивачем відповідачу 17.02.2022 повідомлення про розірвання договору оренди з 17.03.2022, оскільки з такого доказу неможливо достеменно встановити осіб, які були учасниками такого листування, зокрема, що таке повідомлення було дійсно направлено відповідачем та отримано позивачем. Також з даного повідомлення не вбачається за можливе встановити дату його направлення відповідачем та отримання відповідачем.

Слід також зауважити, що доказів направлення відповідної вимоги про розірвання договору листом з описом вкладення або засобами електронного зв`язку із відповідним належним оформленням та наявність ЕЦП, який прирівнюється до власноручного підпису, наявні матеріли справи не містять, а сторонами не надано.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позову.

Щодо заявлених сторонами судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке.

Так, апелянт в апеляційній скарзі зазначив, що поніс витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9 250,00 грн та просив їх стягнути з позивача.

Враховуючи загальні приписи ст. 129 ГПК України та прийняте судом апеляційної інстанції рішення про відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідні витрати апелянта покладаються на нього та не підлягають відшкодуванню за рахунок іншої сторони.

Що ж до витрат на професійну правничу допомогу понесених позивачем у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що був вимушений звернутися за правничою допомогою до адвоката та поніс витрати на цю допомогу. Зокрема, за період ведення справи №916/1788/22 за позовом ФОП Коба О.І., до ФОП Фоміної М.О. про стягнення 155079,44 грн. в Південно-західному апеляційному господарському суді адвокатом були виконані роботи на суму 10400,00 грн, що підтверджується звітом.

Крім того, як на тому наголошує позивач, відповідно до п.7 договору про правову допомогу укладеного між позивачем та адвокатом, у випадку успішного виконання доручення клієнт сплачує на користь адвоката додатковий гонорар у розмірі 10% економічної вигоди, отриманої внаслідок наданої адвокатом правової допомоги.

Таким чином, на виконання цих зобов`язань позивач, повинен буде сплатити адвокату ще 12695,30 грн додаткового гонорару.

Відтак загалом позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу адвоката в апеляційному суді в розмірі 23095,30 грн.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке.

Відповідно до приписів статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За положеннями ч. 1 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Крім того, п. 2 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

За положеннями ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічну правову позицію викладено зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.09.2021 у справі №918/1045/20).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не скористався своїм правом на подання клопотання щодо зменшення заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбчається з наявних матеріалів справи, 01.02.2023 між адвокатом Кобилецьким В.В. та ФОП Кобою О.І. було укладеного договір про надання правової допомоги у відповідності до п.1 якого адвокат зобов`язується надати правову допомогу, в тому числі, за окремими дорученнями клієнта, які узгоджуються сторонами у письмовій формі.

Адвокат приймає на себе обов`язки представляти права та інтереси клієнта в судах, інших органах державної влади та місцевого самоврядування в т.ч. правоохоронних органах з приводу вирішення справи про стягнення заборгованості за договором оренди з ФОП Фоміної М.О. (п.2 договору).

У відповідності до п.7 договору гонорар адвоката визначається з розрахунку 1800,00 грн за годину роботи адвоката. У випадку успішного виконання доручення клієнт сплачує на користь адвоката додатковий гонорар у розмірі 10% економічної вигоди, отриманої внаслідок наданої адвокатом правової допомоги (п.8 договору).

Угодою від 10.11.2022 про внесення змін до договору про надання правової допомоги від 01.02.2022 адвокатом Кобилецьким В.В. та ФОП Кобою О.І. було погоджено внести зміни до договору, а саме п.7 визначивши розмір гонорару адвоката з розрахунку 2600 грн за годину роботи адвоката.

05.03.2024 адвокатом Кобилецьким В.В. було складено та підписано звіт про виконання доручення за договором про надання правової допомоги у відповідності до якого за період ведення справи №916/1788/22 за позовом ФОП Коба О.І, до ФОП Фоміної M.O. про стягнення 155079,44 грн в Півпічно-західному апеляційному господарському суді адвокатом були виконані наступи роботи:

- ??аналіз рішення суду у справі від 09.01.2024 (0,5 годин); ??

- аналіз апеляційної скарги відповідача на рішення суду (1 година);

- ??підготовка відзиву на апеляційну скаргу (2,5 години).

А всього виконано робіт об?ємом 4 години.

Згідно з п.7 договору про надання правової допомоги, гонорар адвоката визначається з розрахунку 2600,00 грн. за годину роботи.

Отже, загальна вартість наданої правової допомоги склала 10400,00 грн (4 години х 2600 грн).

Також, у зв`язку із прийняттям рішення на користь позивача, відповідно до п.7 договору про правову допомогу нараховано додатковий гонорар у розмірі 10% економічної вигоди, отриманої внаслідок наданої адвокатом правової допомоги, яка складає 12695,30 грн.

Відтак загалом позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу адвоката в апеляційному суді в розмірі 23095,30 грн.

Отже, позивачем надано докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 23095,30 грн.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що у відповідності ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також, судова колегія зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), пункт 7.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 (провадження № 12-43гс22)).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим у частині п`ятій статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення (пункт 112 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії/ бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат (пункт 115 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 126 ГПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 129 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (пункт 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (пункт 120 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Висновки, аналогічні відображеним вище, раніше були викладені і в постановах Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Так, колегія суддів зазначає, що у даному випадку аналіз рішення суду першої інстанції та аналіз апеляційної скарги, фактично за своєю суттю та змістом дублюють послуги із підготовки відзиву на апеляційну скаргу.

До того ж, як вбачається зі змісту поданого позивачем відзиву, останній складає 5 аркушів та містить доводи, які вже зазначались позивачем під час попереднього розгляду справи, що не вимагало особливої юридичної і технічної роботи.

Колегією суддів також враховується те, що дана справа за своїм предметом та підставами не відноситься до категорії складних, є малозначною, а матеріли справи не містять значного обсягу доказів по справі, які потребують детального дослідження, зокрема представником позивача, який є адвокатом.

Судова колегія також враховує те, що у даному випадку позовні вимоги судом першої інстанції задоволено частково, що також впливає на пропорційність розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла всинговку, що справедливим та співмірним є часткове задоволення заяви позивача та стягнення з відповідача на його користь 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу понесених в суді апеляційної інстанції.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 09.01.2024 у справі №916/1788/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Фоміної Марії Олександрівни на користь Фізичної особи-підприємця Коби Ольги Іванівни 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу понесених в суді апеляційної інстанції.

Доручити Господарському суду першої інстанції видати відповідний наказ із зазначенням необхідних реквізитів.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Датою ухвалення та складання даної постанови є 27.05.2024.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Філінюк І.Г.