УХВАЛА

23 травня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/7835/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Ємця А.А., Жайворонок Т.Є.,

за участю секретаря судового засідання -Пасічнюк С.В.,

учасники справи:

позивач - Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль",

представник позивача - Дзюбайло О.О. (у порядку самопредставництва),

відповідач - Акціонерне товариство "Банк Альянс",

представник відповідача - Цалованська -Луференко Я.Л. - адвокат (довіреність від 14.09.2022 № 50),

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кітвіс",

представник третьої особи - Орищин О.М. - директор, Козуліна А.В. - адвокат (ордер від 10.05.2024 серія АІ № 1618605),

розглянув касаційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2023 (головуючий суддя Павленко Є.В.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2024 (головуючий суддя Тарасенко К.В., судді: Михальська Ю.Б., Іоннікова І.А.)

у справі № 910/7835/23

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (далі - Підприємство)

до Акціонерного товариства "Банк Альянс" (далі - Банк)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кітвіс" (далі - Товариство),

про стягнення 1 422 049,00 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Підприємство звернулось до суду з позовом до Банку за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариства про стягнення 1 422 049,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Банком покладених на нього зобов`язань за гарантією від 16.09.2021 № 11653-21 (далі - Гарантія) щодо забезпечення належного виконання Товариством умов договору від 03.12.2019 № 35.1-14/5-54 (далі - Договір), з урахуванням змін і доповнень, укладеного Підприємством та Товариством.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2024, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що Підприємство не довело належними та допустимими доказами наявності підстав для задоволення Банком пред`явленої письмової вимоги про сплату коштів за Гарантією.

Не погоджуючись з рішення судів попередніх інстанції, Підприємство звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що при ухваленні оскаржуваних рішень суди не враховали висновки, викладені у постановах Верховного Суду, які ухвалені в інших справах у подібних правовідносинах, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди не врахували висновки, викладені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2023 у справі № 910/9072/17; Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 908/288/20, від 19.05.2020 у справі № 910/9167/19, від 09.04.2020 у справі № 910/4962/18, від 08.11.2022 у справі № 910/1635/21, від 04.03.2021 у справі № 910/3500/19 та ухвалі Верховного Суду від 12.07.2023 у справі № 910/17772/20 щодо застосуванням статей 509, 526, 560, 562, частини першої-третьої статті 563, частини першої та другої статті 565, статті 566, 598, 599, частини другої статті 613 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини сьомої статті 180, частини першої статті 200, частини третьої статті 220 Господарського кодексу України (далі - ГК України), підпункту 11 пункту 3, пунктів 30 та 36 Положення "Про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах", затвердженого постановою правління Національного банку України від 15.12.2004 № 639, статей 73, 74, 75, 76, 79, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у подібних правовідносинах.

Банк подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Товариство подало відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження з огляду на таке.

За приписами пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Підприємство у касаційній скарзі посилається на те, що, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди не врахували висновки, викладені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2023 у справі № 910/9072/17; Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 908/288/20, від 19.05.2020 у справі № 910/9167/19, від 09.04.2020 у справі № 910/4962/18, від 08.11.2022 у справі № 910/1635/21, від 04.03.2021 у справі № 910/3500/19 та ухвалі Верховного Суду від 12.07.2023 у справі № 910/17772/20 щодо застосуванням статей 509, 526, 560, 562, частини першої-третьої статті 563, частини першої та другої статті 565, статті 566, 598, 599, частини другої статті 613 ЦК України, частини сьомої статті 180, частини першої статті 200, частини третьої статті 220 ГК України, підпункту 11 пункту 3, пунктів 30 та 36 Положення "Про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах", затвердженого постановою правління Національного банку України від 15.12.2004 № 639, статей 73, 74, 75, 76, 79, 86, 236 ГПК України у подібних правовідносинах.

Так, у справах:

- № 908/288/20 судами розглядались вимоги про внесення змін до договору від 22.05.2013 № П50/81-13 про приєднання до електричних мереж, які, у свою чергу, обґрунтовувались тим, що внаслідок недосягнення згоди щодо продовження строку дії укладеного між сторонами договору на приєднання до електричних мереж та продовження строків введення в експлуатацію власного об`єкта позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав;

- № 910/9167/19 судами розглядались вимоги про зобов`язання відповідача надати повний обсяг послуг у порядку та на умовах договору про закупівлю послуг від 25.07.2016 № за етапом 1 "Виготовлення технічної документації із землеустрою, що посвідчує право обмеженого користування земельними ділянками (право земельного сервітуту) та виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування" та за етапом 2 "Виготовлення робочого проєкту землеустрою щодо технічної та біологічної рекультивації земель", передбачених у технічному завданні (додаток № 1) і календарному плані (додаток № 2) договору від 25.07.2016, мотивовані тим, що відповідач не у повному обсязі виконав зобов`язання за договором від 25.07.2016, а саме не надав послуги за етапами 1, 2, тому товариство вважало правомірним звернення з позовом про примусове виконання обов`язку в натурі;

- № 910/4962/18 судами розглядались вимоги про відшкодування майнової шкоди у вигляді вартості вантажного вагону у розмірі, з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, 570 000,00 грн, суми понесених витрат на визначення вартості вагону у розмірі 120,00 грн та суми упущеної вигоди у розмірі 343 575,48 грн, які ґрунтувались на тому, що після закінчення строку дії договору № 07/16/14/01-Р від 14.07.2016 відповідачем як замовником послуг за цим договором не було забезпечено збереження вагону № 66812140, що є власністю позивача, у зв`язку з чим відповідач повинен відшкодувати позивачу майнову шкоду у вигляді вартості такого вагону, суми понесених витрат на визначення вартості вагону та суми упущеної вигоди;

- № 910/1635/21 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими визнано видану Акціонерним товариством "Банк Альянс" банківську гарантію від 01.07.2020 № 5535-20 такою, що не підлягає виконанню, погодився з їх висновками про те, що позивач з об`єктивних причин, викликаних невиконанням відповідачем-2 своїх зобов`язань за договором підряду, не мав можливості виконувати роботи до моменту отриманням від замовника відповіді (вказівок) щодо виконання робіт, не врахованих проектною документацією і необхідності у зв`язку з цим проведення додаткових робіт, тому зобов`язання позивача щодо строків виконання робіт слід вважати відстроченим на час до отримання такої відповіді. У свою чергу, розірвання договору з 21.09.2020 унеможливлює виконання обов`язків сторін за ним, відповідно у зв`язку із закінченням строку дії договору з 21.09.2020 припинилися зобов`язання гаранта за банківською гарантією. Оскільки вимога бенефіціара - ДП "Служба місцевих автомобільних доріг у Закарпатській області" датована 22.09.2020, тобто, після закінчення строку дії договору і строку дії гарантії, банківська гарантія не підлягає виконанню;

- № 910/3500/19 Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, виходив з того, що суди не перевірили доводи позивача про визнання відповідачем справжності та дійсності підпису уповноваженої особи Бенефіціара на вимозі, які мають значення для встановлення фактичних обставин справи та для правильного вирішення справи.

При цьому у даній справі № 910/7835/23 судами встановлено, що додатковою угодою № 6 до договору Підприємство та Товариство погодили призупинити роботи за договором.

Водночас, сторони прямо передбачили, що умовою поновлення виконання робіт за договором і, відповідно, повного їх виконання Товариством, є отримання останнім повідомлення позивача про необхідність відновлення виконання таких робіт.

Відтак, на час звернення позивача до Банку з відповідною вимогою, Товариство не могло виконувати роботи за договором у силу невиконання самим позивачем свого зустрічного зобов`язання, передбаченого пунктами 6.1, 6.1.1 Договору та пунктами 1, 2 додаткової угоди № 6 до вказаного правочину.

Враховуючи викладене, суди дійшли висновку про те, що Товариство з об`єктивних причин, викликаних невиконанням Підприємством своїх зобов`язань за договором підряду, не мало можливості виконувати роботи до моменту отриманням від позивача відповідного повідомлення.

Тобто порушення Товариством умов Договору в частині виконання останнім обумовлених робіт судом не встановлено.

Так само, у Товариства не виникло і передбаченого пунктом 19.16 Договору обов`язку щодо продовження строку дії банківської гарантії, оскільки зі змісту даного пункту вбачається, що обов`язок продовжити строк дії відповідної гарантії покладено на Товариство у разі невиконання або неповного виконання ним робіт за Договором.

Пунктом 19.16 Договору також передбачено, що строк дії гарантії повинен бути більшим на 20 банківських днів за термін дії договору.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що термін дії Договору, у редакції додаткової угоди № 5 до нього, встановлено до 28.02.2023, у зв`язку з чим Товариство на підставі вказаного пункту договору продовжило строк дії гарантії до 31.03.2023.

Оскільки у подальшому сторони в установленому законом порядку не продовжували термін дії Договору, суди, керуючись положеннями пункту 19.16 Договору, дійшли висновку про те, що у Товариства не виник обов`язок подальшого продовження терміну дії зазначеної гарантії.

Як вбачається зі спірної вимоги Підприємства, до останньої були додані копії наступних документів: статуту Підприємства, витягу від 21.07.2021 № 11-28/8-1172 з наказу за особовим складом від цієї ж дати та за вказаним номером, витягу з протоколу засідання наглядової ради Підприємства від 15.07.2021 № 31.

Разом з цим, у порушення вимог гарантії, додані до письмової вимоги документи не містять відомостей про їх засвідчення підписом уповноваженої особи позивача, а також письмового підтвердження банку Підприємства про те, що підпис бенефіціара на цих доданих документах є дійсним та належить останньому.

Крім того, за умовами пункту 19.16 Договору банківська гарантія видається у розмірі 5 % ціни Договору. Тобто, сторони прямо погодили значення суми гарантії у відсотковому розмірі до ціни основного правочину.

Відповідно до пункту 3.1 договору у редакції додаткової угоди № 4 ціна договору на час звернення Підприємства з спірною вимогою до Банку становила 28 430 848,13 грн.

Відтак, сума забезпеченого банківською гарантією зобов`язання Товариства мала становити 1 421 542,41 грн, а не 1 422 049,00 грн, як зазначено у вимозі Підприємства.

У свою чергу, у Гарантії зазначено максимально граничний її розмір, тобто сума, у межах якої повинна бути здійснена гарантійна виплата.

З огляду на викладене, суди дійшли висновку, що Підприємство не довело належними та допустимими доказами наявності підстав для задоволення Банком пред`явленої письмової вимоги про сплату коштів за Гарантією, у зв`язку з чим відмовили у задоволенні позовних вимог Підприємства.

Таким чином, проаналізувавши зміст наведених скаржником постанов, Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у вказаних скаржником справах і у справі, яка переглядається, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, тобто, дійшли певних конкретних висновків з урахуванням наданих сторонами усіх доказів, що виключає подібність правовідносин у вказаних справах за змістовним критерієм. При цьому, з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Що ж до визначення подібності правовідносин у справах, то Верховний Суд враховує правову позицію, викладену в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Водночас касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

Що ж до посилань скаржника не те, що судами не враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2023 у справі № 910/9072/17, то Суд вважає їх помилковими, оскільки з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у справі № 910/9072/17 Великою Палатою ухвалювалось рішення не 26.06.2023, а 26.06.2018.

Крім того Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи вказану справу, предметом розгляду в якій було стягнення основної заборгованості, процентів за користування чужими грошовими коштами, пені та штрафу у зв`язку з невикористанням сплаченого на виконання договору підряду авансу, дійшла висновку про те, що договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України, оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути як невикористаний аванс, набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. Водночас предметом розгляду у даній справі № 920/588/19 є стягнення банківської гарантії за неналежне виконання Банком покладених на нього зобов`язань за Гарантією щодо забезпечення належного виконання Товариством умов Договору. Отже, предмет і підстави позову, а також фактичні обставини у справі № 910/9072/17 та справі № 910/7835/23 є різними

Також Суд вважає безпідставними посилання скаржника на ухвалу Верховного Суду від 12.07.2023 у справі № 910/17772/20, оскільки вказаною ухвалою відповідну справу передано на розгляд об`єднаної палати касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, у зв`язку з тим, що колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку сформульованого в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19. Тобто у вказаній ухвалі висловлено позицію колегії суддів щодо необхідності відступлення від висновку Верховного Суду, що, у свою чергу, не може вважатися остаточним правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду, оскільки остаточний правовий висновок буде викладений об`єднаною палатою за результатами перегляду вказаної справи.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Керуючись статтею 234 та пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В :

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2024 у справі № 910/7835/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя А. Ємець

Суддя Т. Жайворонок