ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2024 р. Справа№ 910/7897/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Тарасенко К.В.

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 25.04.2024:

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2022 (повний текст рішення складено 15.07.2022)

у справі №910/7897/20 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс"

до Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Акціонерне товариство "Українська оборонна промисловість"

за участю Офісу Генерального прокурора

про визнання угоди недійсною

за заявою третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору - Товариства з обмеженою відповідальністю "СОФТ МАРКЕТ СОЛЮШН"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс"

2) Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш"

про визнання недійсною додаткової угоди

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" (надалі - "ТОВ "НВК "Техімпекс", позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" (надалі - "ДП "Укрінмаш", відповдіач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державного концерну "Укроборонпром", за участю Офісу Генерального прокурора про визнання угоди недійсною та за заявою третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору - Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Імперіум" (надалі - "ТОВ "НВК "Імперіум") про визнання недійсною додаткової угоди №3 від 07.02.2018 до договору комісії №22/63-Д від 29.08.2017, укладеної між ТОВ "НВК "Техімпекс" та ДП "Укрінмаш".

Позовні вимоги мотивовані тим, що укладена між ТОВ "НВК "Техімпекс" та ДП "Укрінмаш" додаткова угода №3 від 07.02.2018 до договору комісії №22/63-Д від 29.08.2017 по своїй суті не містить умов делькредере (поруки)а становить договір позики, укладення якого було зумовлено важкими обставинами, що в свою чергу призвело до погодження в його положеннях вкрай невигідних умов для позивача, а тому, на думку останнього, існують правові підстави для визнання такої угоди недійсною згідно приписів ст. 233 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст заперечень проти позову

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з тих підстав, що умови оскаржуваної угоди в повній мірі відповідають приписам чинного законодавства України, а звертаючись з даним позовом до суду позивач переслідує виключно мету: зупинити провадження у справі №910/14031/19 про стягнення з ТОВ "НВК "Техімпекс" на користь ДП "Укрінмаш" грошових коштів за договором комісії №22/63-Д від 29.08.2017 у сумі 4 273 150,68 доларів США та 598 985,20 Євро; не повертати відповідачу грошові кошти у сумі 4 273 150,68 доларів США та 598 985,20 Євро, які є предметом грошового зобов`язання по договору комісії №22/63-Д від 29.08.2017; позбавитись обов`язку сплачувати відповідачу проценти за користування грошовими коштами у сумі 3 600 000,00 доларів США, що свідчить про його недобросовісність.

Позиція по суті спору інших учасників спору

Акціонерне товариство "Українська оборонна промисловість" проти позову заперечував, вказуючи на те, що укладення оскаржуваної угоди було наслідком ініціативи та вільного волевиявлення позивача, а тому правові підстави для висновку про укладення її на вкрай невигідних умовах для останнього відсутні.

Прокурор вказував на те, що фактична поведінка ТОВ "НВК "Техімпекс" щодо укладення та подальшого виконання додаткової угоди №3 від 07.02.2018 до договору комісії №22/63-Д від 29.08.2017, зокрема, шляхом часткового повернення отриманих від ДП "Укрінмаш" в рамках виконання такої угоди коштів, свідчить про визнання її умов в повній мірі, що виключає можливість для висновку про укладення оскаржуваної угоди на вкрай невигідних для позивача умовах.

Третя особа з самостійними вимогами - Товариство з обмеженою відповідальністю "СОФТ МАРКЕТ СОЛЮШН" з викладених у своєму позові підстав заявлені ним позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, вказує, що оскаржувана угода є по своїй суті правочином позики, який укладено на вкрай невигідних для ТОВ "НВК "Техімпекс" умовах, а більше того, за відсутності у ДП "Укрінмаш" ліцензії на здійснення даного виду фінансової діяльності (кредитування).

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.07.2022 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" задоволено повністю.

Визнано недійсною додаткову угоду №3 від 07.02.2018 до договору комісії №22/63-Д від 29.08.2017, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" (ідентифікаційний код 32499006) та Дочірнім підприємством Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" (ідентифікаційний код 14281072).

Стягнуто з Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" судовий збір у розмірі 1 051 грн. 00 коп.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Імперіум" як третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору відмовлено повністю.

Судові витрати по оплаті судового збору за розгляд позову третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору покладено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Імперіум".

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" мотивовано тим, що:

- враховуючи, що за своєю правовою природою викладений в умовах Угоди правочин становить договір кредиту, а у ДП "Укрінмаш", як кредитодавця в розумінні положень ст. 1054 Цивільного кодексу України, відсутній дозвіл (ліцензія) на провадження такого виду господарської діяльності, то суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання такого правочину недійсним у відповідності до приписів ст.ст. 215, 227 Цивільного кодексу України в силу порушення вимог ст. 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" при його вчиненні;

- одночасно з цим, матеріалами справи не підтверджується наявність обставини, з якими положення ст. 233 Цивільного кодексу України передбачають можливість визнання Угоди недійсною як правочину, вчиненого під впливом тяжкої обставини, а тому відхилені посилання позивача на дану норму як правову підставу для недійсності Угоди;

- позивачем доведено існування правових підстав для визнання недійсною Угоди за поданим ним позовом, адже в межах розгляду даної справи судом встановлено порушення норм ст.ст. 203, 1054 Цивільного кодексу України, ст. 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" при її укладенні, що є правовою підставою для визнання Угоди недійсною у відповідності до ст.ст. 215, 227 Цивільного кодексу України.

Також, відсутність порушення оскаржуваною Угодою безпосередніх прав та інтересів третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, як учасника ТОВ "НВК "Техімпекс", виключає наявність правових підстав для задоволення його вимог, у зв?язку з чим суд першої інстанції відмовив у позові третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із зазначеним рішенням, Дочірне підприємство Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на вказане рішення суду, в якій просить скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" та відмовити у їх задоволенні, а у решті рішення залишити без змін.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні рішення в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції розглянув спір на підставах, які не заявлялись позивачем та фактично, встановив, що оспорювана додаткова угода є кредитним договором. Беручи до уваги, що в позовній заяві відсутнє таке обгрунтування позову, як укладення кредитного договору; посилання на відсутність у відповідача ліцензії на провадження виду господарської діяльності, а також те, що клопотання про вихід за межі позовних вимог позивачем не заявлено, суд за власною ініціативою не мав правових підстав розглядати спір на власний розсуд обгрунтовуючи позовні вимоги. Таким чином, на переконання скаржника, ухвалюючи рішення , суд вийшов за межі позовних вимог, порушивши ст. 14, 237 ГПК України.

Також, скаржник наголошував, що судом першої інстанції не враховано дійсний намір сторін на встановлення спірним договором саме відносин делькредере. Позивачем не надано доказів протилежного. Крім того, суд першої інстанції не мав правових підстав на стадії розгляду справи по суті за власною ініціативою збирати докази, які не стосуються підстав, викладених у позові.

Короткий зміст відзивів на апеляційну скаргу та пояснень

19.09.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду з огляду на ст. ст. 119, 263 Господарського процесуального кодексу України, і у якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з тих підстав, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Позивач наголошував, що суд першої інстанції в ході розгляду справи дослідив усі матеріали справи, проаналізував погоджені сторонами умови укладеного правочину, встановлено його справжню правову природу, а саме: що він містить усі ознаки кредитного договору та правомірно застосовано до спірних правовідносин норми, які стосуються кредитного договору. Також, позивач вказував, що судом не здійснювалось збирання доказів без будь-яких правових підстав, а лише враховуючи складність справи , кількість учасників, було надано усім сторонам можливість надати додаткові пояснення з питань, які є важливими для об?єктивного, всебічного та повного розгляду справи та прийняття обгрунтованого рішення.

07.09.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від прокурора Офісу Генерального прокурора надійшли письмові пояснення, в яких прокурор вказував, що:

- ухваленим рішенням суд неправомірно визначив оспорювану угоду, як кредитний договір і безпідставно застосував норми ст. 1054 Цивільного кодексу України, ст. 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності";

- суд першої інстанції незаконно застосував до правовідносин норми, які регулюють правовідносини кредитного договору, оскільки судом не було встановлено, що оспорювана Угода була укладена з метою приховання кредитного договору, який сторони насправді уклали;

- позивачем не надано доказів відсутності відносин делькредере, а судом не враховано дійсний намір сторін на встановлення спірним договором саме відносин делькредере;

- беручи до уваги, що в позовній заяві відсутнє таке обгрунтування позову, як укладення кредитного договору; посилання на відсутність у відповідача ліцензії на провадження виду господарської діяльності, суд за власною ініціативою не мав правових підстав розглядати спір на власний розсуд обгрунтовуючи позовні вимоги;

- ухвалюючи рішення , суд вийшов за межі позовних вимог, порушивши ст. 14, 237 ГПК України.

23.09.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ДК «Укроборонпром» (якого в подальшому замінено на АТ «Українська оборонна промисловість») надійшли письмові пояснення, в яких останній підтримав апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш", вказуючи, що оспорюваний правочин за своєю правовою природою є позикою, а не кредитом. Така позика може надаватись юридичною особою , яка не має статусу фінансової установи без отримання будь-яких ліцензій, дозволів. Зазначений правочин не суперечить жодному акту цивільного законодавства, укладений особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, укладений з врахуванням вільного волевиявлення його сторін і спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим правочином. Суд першої інстанції, в свою чергу, неправильно застосував норми матеріального права при кваліфікації правовідносин сторін за договором, підстави для визнання недійсною оспорюваної угоди - відсутні.

25.08.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "СОФТ МАРКЕТ СОЛЮШН" надійшли пояснення у справі, в яких товариство не погоджується з апеляційною скаргою та просить відмовити у її задоволенні з тих підстав, що рішення суду першої інстанції є правомірним, а посилання суду в рішенні на інші норми права , ніж зазначені у позові, не може розумітися як вихід за межі позовних вимог, адже саме на суд покладено обов?язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню при вирішенні спору.

При цьому, судом першої інстанції вірно застосовано норми права при ухвалення оскаржуваного рішення, і вірно встановлено, що викладений в оспорюваоному правочині під назвою делькредере не містить фактичної прив?язки до необхідності існування обов??язку покупця з оплати товарів (виробів), а по своїй суті унормовує порядок надання комісіонером у користування за плату коштів комітенту в будь-який час на його прохання і лише передбачає можливість їх повернення шляхом зарахування отриманих від продавця коштів в якості оплати поставлених товарів (виробів), що свідчить про відсутність правових підстав для кваліфікації викладеного в додатковій угоді правочину як договору поруки (делькредере), а також визначено судом вірно його дійсну правову природу, як договір позики (кредиту).

04.09.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від прокурора Офісу Генерального прокурора надійшли додаткові письмові пояснення, в яких прокурор вказував на неефективність обраного позивачем способу захисту, який не призведе до відновлення прав позивача у випадку задоволення позову визначеним ним шляхом.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2022 у справі № 910/7897/20 та призначено розгляд справи на 07.11.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2022 апеляційна скарга Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2022 у справі № 910/7897/20 призначена до розгляду на 12.12.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2022 відкладено розгляд апеляційної скарги Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2022 у справі № 910/7897/20 на 06.02.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2023 відкладено розгляд апеляційної скарги Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2022 у справі № 910/7897/20 на 20.03.2023.

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 (не є головуючим суддею (суддею-доповідачем)) з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку, витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2023, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Майданевич А.Г. (суддя-доповідач), суддів: Коротун О.М., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2023 прийнято справу №910/7897/20 за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2022, до провадження колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г. (суддя-доповідач), суддів: Коротун О.М., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2023 відкладено розгляд апеляційної скарги Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2022 у справі № 910/7897/20 на 17.04.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2023 оголошено перерву у розгляді справи № 910/7897/20 за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2022 до 08.05.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.05.2023 відкладено розгляд апеляційної скарги Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2022 у справі № 910/7897/20 на 18.05.2023.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.05.2023, у зв`язку з перебуванням судді Ткаченка Б.О. у відпустці, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2023 прийнято справу №910/7897/20 за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2022, до провадження колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г. (суддя-доповідач), суддів: Коротун О.М, Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2023 відкладено розгляд апеляційної скарги Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2022 у справі № 910/7897/20 на 12.06.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2023 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "СОФТ МАРКЕТ СОЛЮШН" про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача. Замінено третю особу із самостійними вимогами щодо предмета спору ТОВ "НВК "Імперіум" на правонаступника ТОВ "СОФТ МАРКЕТ СОЛЮШН". Відкладено розгляд справи на 26.06.2023.

22.06.2023 від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" адвоката Назаренко Є. надійшла заява про відвід головуючого судді - Майданевича А.Г. (суддя-доповідач), суддів Коротун О.М. та Суліма В.В. від розгляду справи №910/7897/20.

Колегія суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., судді: Сулім В.В., Коротун О.М., дійшла висновку про необґрунтованість заявленого відводу, в зв`язку з чим ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2023 матеріали справи № 910/7897/20 було передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою відповідно до положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2023, для розгляду заяви про відвід головуючого судді - Майданевича А.Г. (суддя-доповідач), суддів Коротун О.М. та Суліма В.В. у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., суддів Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.06.2023 у задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" адвоката Назаренко Є. про відвід головуючого судді - Майданевича А.Г. (суддя-доповідач), суддів Коротун О.М. та Суліма В.В. від розгляду справи №910/7897/20 відмовлено. Справу № 910/7897/20 повернуто до розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Майданевич А.Г., суддів: Сулім В.В., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2023 призначити розгляд апеляційної скарги Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2022 у справі № 910/7897/20 на 31.07.2023.

В судовому засіданні 03.07.2023 було оголошено перерву до 28.08.2023.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді Майданевича А.Г. на довготривалому лікарняному з 28.08.2023 та з метою недопущення затягування розгляду справи, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 11.09.2023 у справі №910/7897/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2022 у справі № 910/7897/20 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю., призначено справу №910/7897/20 до розгляду на 02.11.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2023 розгляд справи відкладено на 14.11.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2023 розгляд справи призначено на 24.01.2024.

У зв`язку з перебуванням судді Станіка С.Р. з 22.01.2024 у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 24.01.2024 у справі №910/7897/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Шаптала Є.Ю., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2022 у справі № 910/7897/20 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., Шаптала Є.Ю., призначено справу №910/7897/20 до розгляду на 21.03.2024.

У зв`язку з тим, що головуючий суддя Тищенко О.В. у призначену дату судового засідання перебуватиме у відрядженнях та у відпустці, враховуючи принцип незмінності складу суду, який визначений протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, беручи до уваги "розумність" тривалості строку розгляду у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність призначення справи до розгляду на іншу дату, найближчу після повернення судді з відрядження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.03.2024 розгляд справи призначено на 25.04.2024.

Відповідно до статті 64 Конституції України права громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.

Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників справи на участь у судовому засіданні та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку розглянути справу у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав, в умовах воєнного стану.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

В судове засідання 25.04.2024 з`явились:

- представник Скаржника - Дочірне підприємство Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш", який просив скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" та відмовити у їх задоволенні, а у решті рішення залишити без змін;

- представник позивача, який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з тих підстав, що рішення в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права;

- прокурор: який, просив скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" та відмовити у їх задоволенні;

- представник Акціонерного товариства "Українська оборонна промисловість", який просив скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" та відмовити у їх задоволенні;

- представник Товариства з обмеженою відповідальністю "СОФТ МАРКЕТ СОЛЮШН", який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з тих підстав, що рішення в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Також, в судовому засіданні 25.04.2024 представник позивача зазначив про неактуальність раніше поданого клопотання про призначення судової науково-правової експертизи, просив його не розглядати, у зв?язку з чим воно залишено судом без розгляду.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, і що перевірено судом апеляційної інстанції, 29.08.2017 між ДП "Укрінмаш" (комісіонер) та ТОВ "НВК "Техімпекс" (комітент) було укладено договір комісії №22/63-Д (надалі - "Договір"), у відповідності до п.п. 1.1, 1.2 якого комісіонер зобов`язався за дорученням Комітента вчинити від свого імені в інтересах та за рахунок комітента правочин з поставки на експорт виробів, за номенклатурою, кількістю, цінами, і строками поставки, які зазначаються в додатку №1 до цього договору, які відповідають вимогам цього договору і складають його невід`ємну частину. Виступаючи від свого імені, комісіонер самостійно вчиняє зовнішньоекономічну угоду (Контракт) з третьою особою (покупець) на передачу виробів на умовах поставки відповідно до правил Інкотермс - 2010.

Згідно із п. 12.1 Договору, він набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін. Зобов`язання, що стосуються передачі виробів на комісію, виникають з дати отримання дозволу Державної служби експортного контролю України на експорт та здійснення оплати за вироби у порядку визначеного п. 5.2 договору. Договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, але не пізніше 31.12.2018.

В додатку №1 до Договору сторонами було погоджено специфікацію виробів, визначено їх вартість у розмірі 6 210 000,00 доларів США та встановлено, що їх поставка здійснюється протягом 6 місяців з моменту набуття договором чинності та отримання 50% передоплати за вироби.

На виконання умов Договору, 30.08.2017 між ДП "Укрінмаш" (продавець) та Компанією "EBS Investments corporation" (покупець) було укладено контракт №22/48-К, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити вироби, кількість і номенклатура яких зазначена в додатку №1 до цього контракту, що становить його невід`ємну частину. Загальна вартість контракту складає 6 210 000,00 доларів США. (Пункти 1.1, 4.2 вказаного контракту).

07.02.2018 між ДП "Укрінмаш" та ТОВ "НВК "Техімпекс" було укладено додаткову угоду №3 до Договору (надалі - "Угода"), за умовами якої сторони домовилися у розділ 5 "Порядок взаєморозрахунків" Договору додати пункти 5.15-5.19 наступного змісту:

"5.15. З метою забезпечення виконання комітентом зобов`язань за цим договором, комісіонер за зверненням комітента та за умови наявності у комісіонера відповідних коштів може здійснити перерахування на рахунок комітента гривневого еквіваленту суми, що підлягає сплаті у доларах США відповідно до умов договору. Перерахування буде здійснюватись на умовах делькредере (п. 3 статті 1016, глава 69 ЦК України) за курсом НБУ на дату здійснення платежу. Платіж може здійснюватись як у повному обсязі, так і частками, за згодою сторін. В подальшому доларовий еквівалент перерахованих коштів утримується із валютної виручки, що надійде від покупця на рахунок комісіонера на користь комітента. У разі виконання вищезазначеного зобов`язання комісіонер має право на додаткову плату.

5.16. У разі перерахування комісіонером коштів згідно з п. 5.15 цього договору, загальна сума коштів, що належить комітенту за цим договором, буде зменшена на суму додаткової плати комісіонера. Комітент має право сплачувати нараховану додаткову плату щомісячно протягом 5 (п`яти) банківських днів з дня отримання рахунку на оплату.

5.17. Додаткова плата комісіонера (п. 2 статті 1013, глава 69 ЦК України) розраховується комісіонером виходячи з 16% річних за період з дати перерахування комітенту коштів до дати надходження на розрахунковий рахунок комісіонера відповідних коштів від покупця та нараховується щомісячно. Розрахунок розміру додаткової плати комісіонер надасть комітенту у відповідному звіті комісіонера.

5.18. У випадку невиконання з будь-яких причин комісіонером та/або покупцем доручення комітента згідно цього договору, відмови покупця від придбання товару за контрактом, не отримання дозволу ДСЕК України, тощо комітент зобов`язується беззаперечно повернути комісіонеру кошти в обсязі гривневого еквівалента до долару США за курсом національного банку України на дату повернення коштів, що були перераховані за цим договором, та погасити нараховану додаткову плату протягом 5-ти банківських днів з дня отримання письмової вимоги від комісіонера. При цьому, комітент згоден з тим, що ніякі витрати комітента щодо виконання цього договору при поверненні коштів комісіонеру до уваги братися не будуть і на суму та строки повернення не впливатимуть.

5.19. За порушення строків повернення отриманих коштів, зазначених в п. 5.16-5.18, комітент сплачує пеню у розмірі 0,3% від суми несвоєчасно перерахованих грошових коштів за кожний день затримки перерахування.".

Спір у справі стосується законності Угоди.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Так, суд апеляційної інстанції враховує, що Дочірне підприємство Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на вказане рішення суду, в якій просить скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" та відмовити у їх задоволенні, а у решті рішення залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, в межах заявлених вимог, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Для виконання вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей" .

Відповідно до частини 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені положеннями ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В той же час, недодержання особою при вчиненні правочину наведених вимог в силу приписів ст. 215 Цивільного кодексу України є правовою підставою для визнання його недійсним в судовому порядку.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, як на підставу недійсності Угоди позивачем вказується на те, що остання не містить умов щодо делькредере (поруки), а являє собою договір позики, який було укладено на вкрай невигідних умовах для ТОВ "НВК "Техімпекс" і під впливом тяжких обставин.

Заперечуючи проти позову відповідач вказував на те, що викладені в Угоді положення являють собою умови саме договору поруки в межах спірних правовідносин (делькредере), укладення якого відповідає приписах ч. 3 ст. 1016 Цивільного кодексу України, а звернення з даним позовом до суду є нічим іншим як намаганням ТОВ "НВК "Техімпекс" уникнути необхідності виконання взятих на себе зобов`язань, в той час як саме останній був ініціатором укладення такого правочину.

З огляду на висловлені учасниками справи пояснення, доводи та заперечення, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції про те, що фактичним предметом вирішення спору у даній справі є встановлення правової природи викладеного в Угоді правочину, а саме: чи являє собою такий правочин договір поруки комісіонера перед комітентом за виконання третьою особою (покупцем) договору, укладеного з нею за рахунок комітента (делькредере), або ж становить договір комерційного кредиту, в рамках якого комісіонером було надано комітенту у користування на певний строк грошові кошти із встановленням плати за час їх користування.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 3 та ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч.ч. 2, 3 ст. 6 Цивільного кодексу України).

Наведені положення закону визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором. За змістом частини третьої статті 6 Цивільного кодексу України сторони у договорі на власний розсуд можуть урегулювати у договорі відносини, диспозитивно врегульовані в актах цивільного законодавства та не можуть відступати від імперативних його положень.

З урахуванням наведеного, оцінивши наявні у справі докази як кожен окремо, так і у їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в даному випадку укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором комісії.

У відповідності до ст. 1011 Цивільного кодексу України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно із ч. 2 ст. 1013 Цивільного кодексу України, якщо комісіонер поручився за виконання правочину третьою особою, він має право на додаткову плату.

Частиною 3 ст. 1016 Цивільного кодексу України визначено, що комісіонер не відповідає перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента, крім випадків, коли комісіонер був необачним при виборі цієї особи або поручився за виконання договору (делькредере).

За змістом наведених положень вбачається, що врегульовуючи правовідносини комісії законодавцем було передбачено можливість надання комісіонером поруки перед комітентом за виконання третьою особою укладеного з нею комісіонером договору в рамках виконання відповідного доручення комітента, назвавши такий вид поруки делькредере.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, глава 69 Цивільного кодексу України не містить жодних спеціальних норм, які б врегульовували питання надання такого виду поруки в рамках правовідносин комісії (делькредере), а тому її правове регулювання здійснюється за загальними нормами, закріпленими в § 3 Глави 49 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Положеннями ст. 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно із ст. 556 Цивільного кодексу України, після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. До кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним.

Статтею 558 Цивільного кодексу України встановлено, що поручитель має право на оплату послуг, наданих ним боржникові.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, з огляду на викладені положення вбачається, що за своєю правовою природою порука як способі забезпечення виконання зобов`язання являє собою послугу, яку третя особа (поручитель) надає боржнику шляхом взяття на себе обов`язку виконання його зобов`язання перед кредитором у випадку неможливості його виконання самостійно боржником. Тобто, метою поруки є захист прав кредитора шляхом забезпечення виконання боржником своїх зобов`язань перед ним.

При цьому, право кредитора на реалізацію поруки, якому кореспондується обов`язок поручителя виконати зобов`язання за боржника, виникає виключно з настанням факту порушення боржником забезпеченого порукою зобов`язання.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, виходячи з наведеного передбачену законодавцем в положеннях ч. 2 ст. 1013, ч. 3 ст. 1016 Цивільного кодексу України поруку комісіонера (делькредере) слід розуміти як послугу комісіонера, надання якої обумовлено взяттям останнім на себе обов`язку виконання зобов`язання обраного ним покупця перед комітентом у випадку порушення таким покупцем укладеного з ним комісіонером договору, проте, викладений в умовах Угоди правочин, не в залежності від посилань сторін в її тексті на норми ч. 2 ст. 1013, ч. 3 ст. 1016 Цивільного кодексу України, за своєю правовою природою не може являти собою правочин поруки комісіонера (делькредере), адже:

по-перше, його укладено з метою забезпечення виконання комітентом зобов`язань за Договором (перше речення п. 5.15), а не з метою забезпечення виконання зобов`язань покупця перед комітентом за договором купівлі-продажу;

по-друге, обов`язок комісіонера сплатити кошти на користь комітента пов`язано з волею останнього і наявністю коштів у комісіонера, а не з порушенням покупцем зобов`язань з оплати поставлених товарів;

по-третє, оплата комісіонеру за надання такої послуги розраховується як плата за час користування комітентом наданими йому коштами у відсотках річних, а не як плата за час існування обов`язку комісіонера виконати зобов`язання покупця перед комітентом;

по-четверте, пов`язує момент необхідності повернення комітентом отриманих від комісіонера коштів з будь-якими причинами невиконання Договору, чи укладеного в його рамках договору купівлі-продажу, в т.ч. у випадку не отримання дозволу ДСЕК України на експорт товарів (виробів), тобто, пов`язує можливість його дії та реалізації сторонами не в залежності від існування зобов`язання покупці з оплати товарів (виробів), а тим більше його порушення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що викладений в змісті Угоди правочин не містить обов`язку комісіонера виконати зобов`язання покупця у випадку порушення останнім взятих на себе зобов`язань за договором купівлі-продажу, в той час як такий обов`язок і є основною кваліфікуючою ознакою поруки (делькредере), а отже, викладений сторонами в Угоді правочин під назвою делькредере не містить фактичної прив`язки до необхідності існування обов`язку покупця з оплати товарів (виробів), а по своїй суті унормовує порядок надання комісіонером у користування за плату коштів комітенту в будь-який час на його прохання і лише передбачає можливість їх повернення шляхом зарахування отриманих від продавця коштів в якості оплати поставлених товарів (виробів).

Таким чином, відсутні правові підстави для кваліфікації викладеного в Угоді правочину як договору поруки (делькредере), і визначаючи його дійсну правову природу, слід враховувати наступні норми.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції про те, що викладений в умовах Угоди правочин за своєю правовою природою не є делькредере, а становить договір позики (кредиту), а тому правове регулювання такого правочину має здійснюватися згідно із положеннями Главою 71 Цивільного кодексу України та інших Законів, які регулюють даний вид господарської діяльності.

Згідно із п. 6 ст. 4 Закону України Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансовими вважаються такі послуги, зокрема, надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, а тому надання кредиту є фінансовою послугою, право на здійснення якої має виключно банк чи інша фінансова установа.

За змістом ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України; кредитна установа - фінансова установа, яка відповідно до закону про діяльність відповідної фінансової установи має право за рахунок залучених коштів надавати фінансові кредити на власний ризик.

Положеннями ч.ч. 1, 2, 4 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" встановлено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

За змістом ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, зокрема: банківська діяльність, яка ліцензується відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).

З огляду на викладені положення вбачається, що надання кредиту обумовлено наявністю у відповідного кредитодавця дозволу (ліцензії) на провадження такого виду господарської діяльності.

З урахуванням наведеного, оцінивши наявні у справі докази як кожен окремо, так і у їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів в підтвердження того, що ДП "Укрінмаш" має дозвіл (ліцензію) на ведення такого виду господарської діяльності як надання коштів у позику на умовах кредиту.

Частиною 1 ст. 227 Цивільного кодексу України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Отже, з урахуванням наведеного, оцінивши наявні у справі докази як кожен окремо, так і у їх сукупності, суд апеляційної інстанції враховуючи те, що за своєю правовою природою викладений в умовах Угоди правочин становить договір кредиту, а у ДП "Укрінмаш", як кредитодавця в розумінні положень ст. 1054 Цивільного кодексу України, відсутній дозвіл (ліцензія) на провадження такого виду господарської діяльності, дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання такого правочину недійсним у відповідності до приписів ст.ст. 215, 227 Цивільного кодексу України в силу порушення вимог ст. 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" при його вчиненні. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

Одночасно з цим, матеріалами справи не підтверджується наявність обставини, з якими положення ст. 233 Цивільного кодексу України передбачають можливість визнання Угоди недійсною як правочину, вчиненого під впливом тяжкої обставини, а тому судом першої інстанції обгрунтовано відхилені посилання позивача на дану норму як правову підставу для недійсності Угоди, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Доводи скаржника про те, що у позові відсутні посилання на норми ст. 227 Цивільного кодексу України, ст. 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" в якості обґрунтування позовної вимоги про визнання недійсною Угоди, а отже і вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог та порушення приписів ст. ст. 14, 237 ГПК України, - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необгрунтовані, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Згідно із ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо обставин спірних правовідносин між ними.

Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц та від 04.12.2019 у справі №917/1739/17.

При цьому, Великою Палатою Верховного Суду було наголошено на тому, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15, від 04.12.2019 у справі №917/1739/17)./

Тобто, зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору, адже саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Отже, невірність нормативно-правового обґрунтування позивачем підстави звернення з даним позовом до суду саме по собі не може бути правовою підставою для відмови в його задоволенні, адже, в позові міститься посилання на те, що оскаржувана угода за своєю правовою природою є не договором поруки (делькредере), а являє собою договір позики (кредиту), а суд першої інстанції, застосувавши правові норми, які регулюють такі відносини (зокрема, ст. 1054 Цивільного кодексу України), дійшов вірного висновку про укладення Угоди з порушенням норм чинного законодавства України, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, і що відповідно, не спростовано скаржником в апеляційній скарзі. У зв?язку з наведеним, доводи скаржника про те, що суд вийшов за межі позовних вимог, порушивши ст. 14, 237 ГПК України - судом апеляційної інстанції відхиляються як необгрунтовані та такі, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

З урахуванням наведеного вище, судом апеляційної інстанції доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не мав правових підстав на стадії розгляду справи по суті за власною ініціативою збирати докази, які не стосуються підстав, викладених у позові - також відхиляються, оскільки таких дій судом першої інстанції в розумінні вимог процесуального законодавства не вчинялось.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції про те, що той факт, що ініціатором укладення Угоди виступало ТОВ "НВК "Техімпекс" та в послідуючому частково її виконувало не нівелює конституційного права будь-якої із сторін правочину на заявлення вимоги про його недійсність за час його дії, а таке виконання не може бути розцінено схваленням відповідного правочину (як у випадку вчинення з перевищенням повноважень виконавчим органом).

Доводи відповідача на те, що за аналогічного унормування правовідносин комісії у відповідному договорі комісії Господарським судом міста Києва у складі судді Бойка Р.В. в рамках розгляду справи №910/3496/18 було задоволено позов ДП "Укрінмаш" до комітента про стягнення суми коштів, наданих як делькредере, та відсотків за час користування ними, в контексті необхідності дотримання принципу правової визначеності під час здійснення судочинства, обгрунтовано відхилені судом першої інстанції з посиланням на те, що в межах вирішення спору у справі №910/3496/18 відповідні умови договору підпадали під правовий захист презумпції правомірності правочину, закріпленої в ст. 204 Цивільного кодексу України, адже жодною із його сторін не ставилося питання законності такого договору, в той час як предметом даної справи є безпосереднє вирішення питання законності таких умов.

У відповідності до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Положеннями ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

За змістом ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, з урахуванням наведеного, оцінивши наявні у справі докази як кожен окремо, так і у їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за наведених обставин позивачем доведено існування правових підстав для визнання недійсною Угоди за поданим ним позовом, адже в межах розгляду даної справи встановлено порушення норм ст.ст. 203, 1054 Цивільного кодексу України, ст. 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" при її укладенні, що є правовою підставою для визнання Угоди недійсною у відповідності до ст.ст. 215, 227 Цивільного кодексу України. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції про наявність обумовлених законом підстав задоволення позову ТОВ "НВК "Техімпекс" в повному обсязі, а саме: визнання недійсною додаткову угоду №3 від 07.02.2018 до договору комісії №22/63-Д від 29.08.2017, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" (ідентифікаційний код 32499006) та Дочірнім підприємством Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" (ідентифікаційний код 14281072).

Доводи прокурора у додаткових письмових пояснення про неефективність обраного позивачем способу захисту, який не призведе до відновлення прав позивача у випадку задоволення позову визначеним ним шляхом - судом апеляційної інстанції відхиляються як необгрунтовані, оскільки цивільне судочинство засноване на підставі принципів, які є основоположними та закріпленими законодавством. Так, відповідно до принципу диспозитивності, закріпленого у ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи такий критерій, як ефективність способу захисту, суд апеляційної інстанції зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ефективним способом захисту права є такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України) встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем обрано ефективний спосіб захисту (визнання недійсним оспорюваного правочину, що передбачено як спосіб захисту нормами законодавства), тобто обрано такий спосіб захисту, що відповідає змісту порушеного права, та є таким, що забезпечує реальне поновлення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, відповідно до вимог законодавства.

Отже, вищенаведені та усі інші доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, доводи скаржника є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові щодо спірних правовідносин учасників справи, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, яким задоволено позов ТОВ "НВК "Техімпекс" в повному обсязі, а саме: визнано недійсною додаткову угоду №3 від 07.02.2018 до договору комісії №22/63-Д від 29.08.2017, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" (ідентифікаційний код 32499006) та Дочірнім підприємством Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" (ідентифікаційний код 14281072).

Щодо позову ТОВ "НВК "Імперіум" як третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору суд відзначає, що звернення з ним мотивовано порушенням Угодою прав заявника як учасника ТОВ "НВК "Техімпекс", суд першої інстанції дійшов висновку, що сам по собі факт вчинення товариством з обмеженою відповідальністю договору, який не відповідає приписам чинного законодавства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства, а не корпоративних прав заявника як учасника такого товариства, оскільки вчиняючи такий правочин товариство в особі виконавчого органу діє від свого імені, а не його учасників, і в задоволенні позову ТОВ "НВК "Імперіум" як третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору необхідно відмовити. У вказаній частині рішення суду першої інстанції учасниками спору не оскаржується у даному апеляційному провадженні, і відповідно, не переглядається судом апеляційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, з урахуванням меж апеляційного оскарження.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення в частині визнання недійсною додаткової угоди №3 від 07.02.2018 до договору комісії №22/63-Д від 29.08.2017, укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" (ідентифікаційний код 32499006) та Дочірнім підприємством Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" (ідентифікаційний код 14281072), ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги та з урахуванням меж апеляційного оскарження.

Розподіл судових витрат

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 76-79, 86, 129, 233, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2022 у справі № 910/7897/20- залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2022 у справі № 910/7897/20 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Матеріали справи № 910/7897/20 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано:27.05.2024.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді Є.Ю. Шаптала

К.В. Тарасенко