ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/3036/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Принцевської Н.М.;

суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Яровенка Сергія Олександровича

на рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2024 (повний текст складено та підписано 05.02.2024)

по справі №916/3036/23

за позовом Акціонерного товариства "Акцент-Банк"

до Фізичної особи-підприємця Яровенка Сергія Олександровича

про стягнення 201 246,87 грн,

(суддя першої інстанції: Желєзна С.П., дата та місце ухвалення рішення: 29.01.2024, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка,29),

У липні 2023 року Акціонерне товариство „Акцент-банк (далі позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Яровенка Сергія Олександровича (далі відповідач) про стягнення заборгованості у загальному розмірі 201 246,87 грн, яка складається із заборгованості: за тілом кредиту у розмірі 150 303,47 грн, за процентами у розмірі 31 520 грн, за винагородою у розмірі 19 423,14 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Кредитним договором №20.70. від 24.03.2021 щодо своєчасного повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим утворилася сума основного боргу, на яку нараховані проценти за користування кредитними коштами та винагорода банку.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 29.01.2024 по справі №916/3036/23 позов задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Яровенка Сергія Олександровича на користь Акціонерне товариство „Акцент-банк заборгованість за кредитом у розмірі 150 303,47 грн, заборгованість за процентами у розмірі 31 109,12 грн, заборгованість за комісією у розмірі 19 159,81 грн та судовий збір у розмірі 3 008,58 грн. В іншій частині позову відмовлено.

У своєму рішенні суд першої інстанції здійснив розрахунок процентів та винагороди у строк до 19.04.2023, зазначивши, що право Акціонерного товариства „Акцент-Банк здійснювати нарахування процентів та винагороди припинилось 19.04.2023, та дійшов висновку, що на вказану дату заборгованість відповідача по процентам складала 31 109,12 грн, заборгованість за комісією складала 19 159,81 грн (з 24 числа поточного місяця до 24 числа наступного комісія складає 1580,00 грн, тобто з 24.03.2023 до 19.04.2023 розмір комісії становить 19 159,81 грн (17 843,14 грн + 1316,67 грн).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Фізична особа-підприємець Яровенко Сергій Олександрович звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2024 у справі №916/3036/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства „Акцент-банк відмовити.

Апелянт вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, незаконним, прийнятим при неправильному з`ясуванні обставин справи внаслідок неправильної оцінки доказів, а також порушенням принципів пропорційності та змагальності сторін.

У своїй скарзі заявник звертає увагу суду, що ним у суді першої інстанції надавались докази та пояснення щодо відсутності господарської діяльності з 24.02.2022 та відсутності грошових коштів на рахунках відповідача.

На переконання заявника, суд першої інстанції не оцінив ті обставини, які вказують, що внаслідок дії форс-мажорних обставин (збройної агресії рф проти України та багаторазового продовження воєнного стану) склалася критична ситуація з ринком технічних послуг в Україні та в Одеській області, що фактично призвело до зупинки господарської діяльності Фізичної особи-підприємця Яровенка Сергія Олександровича з 24.02.2022 і до теперішнього часу.

В обґрунтування своєї правової позиції відповідач посилається на лист №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 Торгово-промислової палати України, яким було визнано форс-мажорною обставиною військову агресію рф проти України.

Також апелянт у своїй скарзі звертає увагу суду, що до початку повномасштабного збройного нападу рф, він регулярно здійснював платежі за відповідним Кредитним договором.

Апелянт зазначає, що одразу з початку вторгнення рф та настання форс-мажорних обставин відповідач повідомляв позивача щодо фактичного припинення підприємницької діяльності та надавав на особистому прийомі відповідні докази співробітникам банку.

Проте, суд першої інстанції зазначені обставини не врахував та прийняв незаконне рішення, яке не відповідає вимогам чинного законодавства та є таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з одночасним прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.02.2024 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Яровенка Сергія Олександровича на рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2024 по справі №916/3036/23 до надходження матеріалів справи з суду першої інстанції; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/3036/23.

01.03.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/3036/23.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2024 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Яровенка Сергія Олександровича на рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2024 по справі №916/3036/23 залишено без руху.

01.04.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява від Фізичної особи-підприємця Яровенка Сергія Олександровича про усунення недоліків.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Яровенка Сергія Олександровича на рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2024 по справі №916/3036/23; вирішено розглядати апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Яровенка Сергія Олександровича на рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2024 по справі №916/3036/23 у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

29.04.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства „Акцент-банк надійшов відзив на апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Яровенка Сергія Олександровича, у якому позивач не погоджується з доводами останньої, вважає її необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Позивач у своєму відзиві посилається на ч.2 ст.14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні від 02.12.1997 №671/97-ВР в якій міститься легальне визначення форс-мажорних обставин та зазначає, що форс-мажор як обставина непереборної сили потребує доведення і належного правового оформлення сторонами у судовому процесі. Саме по собі існування таких надзвичайних і невідворотних обставин не звільняє сторону від відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань.

Крім того, позивач звертає увагу суду на встановлену законодавством форму підтвердження форс-мажорних обставин з боку третіх осіб, якими в Україні виступають Торгово-промислова палата та її регіональні представництва.

При цьому, позивач, посилаючись на висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №911/589/21, від 14.02.2018 у справі №926/2343/16, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі №905/55/21, зазначає, що Сертифікат Торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатись беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критичного оцінюватись судом з урахуванням встановлених обставин справи у сукупності з іншими доказами.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач зазначає, що юридично вірним є письмове повідомлення контрагента про настання форс-мажорних обставин за процедурою, яка передбачена умовами договору.

Отже, позивач вважає, що збройна агресія рф, як обставина непереборної сили дійсно є форс-мажором, однак не механізмом універсальної дії.

З огляду на що позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Яровенка Сергія Олександровича на рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2024 у справі №916/3036/23.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Приписи п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначають, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму (що станом на момент подання позову у даній справі складає 264800 грн).

В порядку спрощеного провадження за законом підлягають розгляду малозначні справи і в даному випадку єдиним критерієм для такого розгляду є саме ціна позову.

Судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку справа №916/3036/23 відповідає ознакам малозначної справи за законом, оскільки ціна позову складає 201 246,87 грн.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржене у справі рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.03.2021 між АТ „Акцент-Банк (Банк) та Фізичною особою-підприємцем Яровенком С.О. (Позичальник) було укладено Кредитний договір №20.70., істотними умовами кредитування згідно якого є наступні: вид кредиту - строковий кредит; ліміт договору складає 200 000,00 грн; термін повернення кредиту 22.03.2024; за користування кредитом Позичальник сплачує фіксовані проценти у розмірі 20,90%; Позичальник щомісячно сплачує Банку винагороду за кредитне обслуговування у розмірі 0,79% від суми ліміту у поточну дату сплати процентів; сплата винагороди здійснюється у гривні, розрахунок здійснюється щоденно. Нарахування винагороди здійснюється у дату сплати.

Відповідно до п. 2.1.2 Кредитного договору №20.70. від 24.03.2021 Банк зобов`язується надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів Позичальнику на цілі, відмінні від платежів на сплату судових витрат, у межах суми, обумовленої п. 1.1 цього Договору, а також за умови виконання Позичальником зобов`язань, передбачених п. 2.2.12 цього Договору.

Умовами п. п. 2.2.2, 2.2.3, 2.2.5 Кредитного договору №20.70. від 24.03.2021 передбачено, що Позичальник зобов`язується сплатити проценти за користування кредитом відповідно до п. п. 4.1, 4.2., 4.3 цього Договору; повернути кредит у терміни, встановлені п. п. 1.2, 2.2.14, 2.3.2 цього Договору; сплатити Банку винагороду відповідно до цього Договору.

Згідно з п. 2.3.2 Кредитного договору №20.70. від 24.03.2021 при настанні будь-якої з наступних подій, зокрема, порушенні Позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених умовами цього Договору, у т.ч. у випадку порушення цільового використання кредиту, Банк на свій розсуд має право, зокрема, змінити умови цього Договору - зажадати від Позичальника дострокового повернення кредиту, сплати процентів за його користування, виконання інших зобов`язань за цим Договором у повному обсязі шляхом відправлення повідомлення. При цьому, згідно зі ст. ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями, терміни виконання яких не наступили, терміни вважаються такими, що наступили, у зазначену у повідомленні дату. У цю дату Позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту у повному обсязі, проценти за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за цим Договором.

Відповідно до п. 4.5 Кредитного договору №20.70. від 24.03.2021 Позичальник сплачує Банку винагороду за кредитне обслуговування згідно з п. А. 10 цього Договору.

Графік погашення кредиту викладений у Додатку №1 до Кредитного договору №20.70. від 24.03.2021 та містить відомості про терміни повернення частини кредиту та сплати процентів; розмір частини кредиту та суми процентів, що підлягають сплаті; суму комісійних винагород; загальну суму, яка має бути сплачена Позичальником у дату погашення кредиту. Так, згідно вказаного графіку щомісячний платіж Позичальника складав 9 138,87 грн (крім останнього, який має становити 9 138,78 грн), останній платіж мав бути сплачений на рахунок Банку 22.03.2024.

На підтвердження факту видачі кредитних коштів відповідачу Банком було надано суду меморіальний ордер від 24.03.2021 на суму 200 000,00 грн. При цьому, на підтвердження факту часткового виконання відповідачем грошових зобов`язань за Кредитним договором АТ „Акцент-Банк було надано суду виписку по особовому рахунку за період з 24.03.2021 по 29.04.2023, з якої вбачається, що загальна сума внесених відповідачем грошових коштів на виконання зобов`язань за Кредитним договором складає 105 163,87 грн.

12.04.2023 АТ „Акцент-Банк звернулось до відповідача із претензією про дострокове виконання зобов`язань за Кредитним договором №20.70. від 24.03.2021 у строк до 19.04.2023 у зв`язку з несвоєчасним виконанням грошових зобов`язань. Так, Банк просив сплатити всю поточну заборгованість за Кредитним договором, розмір якої станом на 12.04.2023 складав 150 303,47 грн. На підтвердження факту направлення вказаної претензії на адресу відповідача АТ „Акцент-Банк було надано суду лист з описом вкладення про направлення відповідачу вимоги вих. №577 ВІД 12.04.2023 за Договором №20.70. від 24.03.2021 та список згрупованих поштових відправлень за 14.04.2023.

З підсумкової виписки за період з 01.02.2022 по 29.08.2023 вбачається, що на рахунку відповідача, відкритому в АТ „Акцент-Банк, відсутні грошові кошти.

Неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Кредитним договором №20.70. від 24.03.2021 в частині повернення кредитних коштів, сплати процентів та винагороди, стало підставою для звернення позивача до суду першої інстанції з відповідними позовними вимогами.

Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Частиною 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 („Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Водночас вимогами ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 1056 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Статтями 610, 612 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначалось раніше, 24.03.2021 між АТ „Акцент-Банк та Фізичною особою-підприємцем Яровенко С.О. було укладено Кредитний договір №20.70., на виконання зобов`язань за яким Банком 24.03.2021 було перераховано на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 200 000,00 грн.

Станом на 12.04.2023 у відповідача була наявна заборгованість за кредитом, процентами та винагородою у загальному розмірі 198 222,13 грн. у зв`язку з чим Банк звернувся до відповідача із вимогою про дострокове виконання зобов`язань, які мали бути виконані відповідачем до 19.04.2023.

Умовами п. 2.3.2 Кредитного договору №20.70. від 24.03.2021 передбачено право на дострокове повернення всієї суми кредиту та вже нарахованих процентів.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у Банка права вимагати стягнення із відповідача заборгованості за тілом кредиту, а також заборгованість за процентами та комісією.

Доводи апелянта стосовно настання форс-мажорних обставин, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Листом №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 Торгово-промисловою палатою України було засвідчено настання з 24.02.2022 форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) військову агресію російської федерації, що стало підставою для введення воєнного стану. Вказаний лист адресований Торгово-промисловою палатою України всім кого це стосується, тобто необмеженого кола осіб.

Відповідно до ч.1 ст.617 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.218 Господарського кодексу України та ст.14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України», ТПП України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Відповідно до частини другої статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, зокрема, викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Статтею 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП від 18.12.2014 №44 (5) (далі Регламент), вказано, що сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі сертифікат) - це документ, за затвердженими Президією ТПП України відповідними формами, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Згідно з п. 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

За результатами розгляду заяви і наданих документів та прийняття рішення уповноваженою особою щодо можливості засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) за наявністю підстав, видає Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (п. 6.10 Регламенту).

У постановах Верховного Суду від 15.06.2018 зі справи № 915/531/17, від 26.05.2020 зі справи № 918/289/19, від 17.12.2020 зі справи № 913/785/17 викладено висновок щодо застосування статті 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні, відповідно до якого:

- статтею 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні визначено, що засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифіката про форс-мажорні обставини покладено на Торгово-промислову палату України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати;

- форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання;

- доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Разом з тим, відповідний Сертифікат, виданий відповідно до Закону України Про торгово-промислові палати України та Регламенту, в матеріалах даної справи відсутній, як і відсутні докази, що відповідач звертався до ТПП України або відповідної регіональної ТПП для засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Крім того, потрібно розрізняти вчасне повідомлення сторони про виникнення форс-мажорних обставин (яке сторона має зробити у передбачений договором строк) від звернення до ТПП за отриманням сертифікату, яке є можливим лише після порушення виконання зобов`язання. Через це сертифікат ТПП може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона з`ясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин. Саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.

Колегія суддів зазначає, що підтвердження форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) у випадку невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання через військову агресію проти України повинно супроводжуватися конкретними доказами на підтвердження неможливості виконати зобов`язання в строк та належним чином саме через ці обставини.

Проте, апелянтом не надано у встановленому процесуальним законом порядку належних та допустимих доказів, які б підтверджували безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між військовою агресією проти України та неможливістю виконання ним конкретного зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що лише посилання апелянта на воєнний стан, за відсутності в матеріалах даної справи поданих у встановленому процесуальним законом порядку доказів на підтвердження неможливості виконати конкретне зобов`язання в строк та належним чином, не може вважатись безумовним підтвердженням форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

З огляду на зазначене, апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності відповідачем наявності причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання зобов`язання та форс-мажорними обставинами.

Враховуючи викладене, доводи Фізичної особи-підприємця Яровенка Сергія Олександровича, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді справи, а, відтак, підстави для скасування чи зміни оскарженого судового рішення у даному випадку відсутні.

Отже, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає приписам процесуального права, норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для його скасування.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин судова колегія вважає, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Яровенка Сергія Олександровича не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2024 по справі №916/3036/23 відповідає обставинам справи та вимогам закону і правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Яровенка Сергія Олександровича на рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2024 по справі №916/3036/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 29.01.2024 по справі №916/3036/23 залишити без змін.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

А.І. Ярош