УХВАЛА

м. Київ

29.05.2024Справа № 910/6363/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

про забезпечення позову подану одночасно з пред`явленням позову

особа щодо якої заявник просить вжити заходи забезпечення позову Громадська організація «Всеукраїнська федерація кінного спорту України» (01054, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 53, офіс 110)

Без виклику (повідомлення) представників учасників справи

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Громадської організації «Всеукраїнська федерація кінного спорту України» (далі - відповідач) про визнання недійсним протоколу правління та скасування запису про державну реєстрацію.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.03.2024 за реєстраційним номером №034059330 державним реєстратором змінено керівника громадської організації, підставою для цього слугувало скликання та проведення за ініціативи Президента ВФКСУ 15.02.2024 року засідання правління Громадської організації з порушеннями регламенту громадської організації та за відсутності кворуму, а тому просить визнати недійсним Протокол правління Громадської організації «Всеукраїнська федерація кінного спорту України» від 15.02.2024 р., за підписом головуючого Андрія Мілованова та секретаря - Віктора Доскіча та скасувати реєстраційну дію.

При цьому, одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборонити державним реєстраторам юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців і громадських формувань, нотаріусам, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, комісіям, технічним адміністраторам Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань, іншим органам чи особам, які виконують функції в сфері державної реєстрації, здійснювати реєстраційні дії, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» щодо Громадської організації «Всеукраїнська федерація кінного спорту України» (ідентифікаційний код юридичної особи: 14277461), а саме: зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи; зміна установчого документа.

Заява обґрунтована тим, що 15.05.2024 незаконно обраний згідно з оскаржуваним протоколом від 15.02.2024 керівник Мартинова К.О. подала на державну реєстрацію заяву, у якій просить провести державну реєстрацію змін відомостей про юридичну особу - Громадської організації «Всеукраїнська федерація кінного спорту України» у частині найменування, установчого документа, зміни керівника/членів керівного органу або відомостей про таких осіб, а внесення реєстраційних змін державним реєстратором відносно громадського формування спричиняє для позивача необхідність ініціювання в майбутньому нових судових розглядів, у зв`язку з чим просить вжити вищезазначені заходи забезпечення позову.

27.05.2024 року через систему Електронний суд від Громадської організації «Всеукраїнська федерація кінного спорту України» надійшло клопотання в якому вказує про неодноразове подання заяв про забезпечення позову у справах №910/2889/24, №910/3117/24, №910/4049/24 та №910/6333/24, що свідчить про вчинення маніпулятивних дій з метою впливу на автоматизований розподіл справ між суддями.

27.05.2024 року через систему Електронний суд від заявника надійшло клопотання про розгляд заяви про забезпечення позову з урахуванням заяви свідка ОСОБА_3

28.05.2024 року через систему Електронний суд від заявника надійшли заперечення в яких наголошено на тому, що доводи відповідача про вчинення заявником маніпулятивних дій з метою впливу на автоматизовану систему є необґрунтованими, адже обставини справ №910/2889/24, №910/3117/24, №910/4049/24 та №910/6333/24 не є тотожними обставинам у справі №910/6363/24.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову подану одночасно з пред`явленням позову суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні заяви, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог статті 136 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

За змістом цієї норми обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.

Згідно з положеннями частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема: забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Заборона відповідачу вчиняти певні дії, як процесуальний захід забезпечення позову, має на меті обмежити активну поведінку особи, щодо якої вживається такий захід, шляхом встановлення судом певного зобов`язання особи, яке виникає безпосередньо з відповідного процесуального документа (ухвали суду про забезпечення позову) та покликане забезпечити виконання ймовірного судового рішення про задоволення позову і забезпечує ефективний захист, поновлення порушених прав позивача.

Отже, забезпечення позову - це, по суті обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідачів з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача і з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову, виходячи з положень статей 136, 137 ГПК України, господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або з наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачеві або іншим особам здійснювати певні дії.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Водночас, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів та, вживаючи заходи забезпечення позову, слід враховувати, що такими заходами не повинні порушуватися права осіб, що не є учасниками справи, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України, викладені у постановах Верховного Суду від 08.07.2022 у справі №904/9691/21, від 24.06.2022 у справі №904/8506/21, від 21.04.2022 у справі №922/3109/21, від 21.10.2021 у справі №910/20007/20, від 11.11.2020 у справі №910/13709/19, від 26.10.2020 у справі №907/477/20 та від 14.06.2018 у справі №916/10/18.

При цьому, під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частини 2, 5, 6, 7 статті 137 ГПК України), про що зазначено в постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №910/688/13.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Відтак, обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника, а вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд насамперед повинен з`ясувати зміст позовних вимог, а також правові підстави позову.

Окрім того, оскільки, у даному випадку, заявник звернувся з позовними вимогами немайнового характеру, а відтак має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини першої та пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Як встановлено судом, предметом позову є визнання недійсним протоколу правління Громадської організації «Всеукраїнська федерація кінного спорту України» від 15.02.2024, за підписом головуючого Андрія Мілованова та секретаря - Віктора Доскіча; скасування запису про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу від 14.03.2024 за №34059330, якими державним реєстратором внесено зміни до відомостей про юридичну особу, а саме: зміна відомостей про членів керівних органів громадського формування; зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи.

Таким чином, звертаючись з відповідною заявою, позивач, серед іншого, повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову; наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення і предметом позовної вимоги; взаємопов`язаність заходу забезпечення з обставиною утруднення виконання чи невиконання рішення господарського суду, а саме, що обраний спосіб забезпечення спроможний запобігти відповідним утрудненням; імовірність утруднення виконання рішення або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів - саме з урахуванням предмета позову і неможливості виконання позовних вимог у випадку їх задоволення.

Позаяк, у даному випадку, заявником не доведено в порядку приписів статей 76-79 ГПК України, що існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам здійснювати реєстраційні дії щодо Громадської організації «Всеукраїнська федерація кінного спорту України», а саме: зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи; зміна установчого документа, може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача (у разі задоволення позову), за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, судом враховано, що заявником не обґрунтовано, яким чином обрані ним заходи забезпечення позову забезпечать умови виконуваності судового рішення за позовом, де предметом спору є визнання недійсним протоколу правління громадської організації та скасування вже здійсненого на його виконання запису в ЄДРПОУ.

Згідно з частиною 5 статті 137 Господарського процесуального кодексу України не допускається забезпечення позову у спорах, що виникають з корпоративних відносин, шляхом заборони: проводити загальні збори акціонерів або учасників господарського товариства та приймати ними рішення, крім заборони приймати конкретні визначені судом рішення, які прямо стосуються предмета спору; Центральному депозитарію цінних паперів та депозитарній установі надавати емітенту реєстр власників іменних цінних паперів для проведення загальних зборів акціонерів; участі (реєстрації для участі) або неучасті акціонерів або учасників у загальних зборах товариства, визначення правомочності загальних зборів акціонерів або учасників господарського товариства; здійснювати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб покладені на них згідно із законодавством владні повноваження, крім заборони приймати конкретні визначені судом рішення, вчиняти конкретні дії, що прямо стосуються предмета спору.

Громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи (частина 3 статті 1 Закону України «Про громадські об`єднання»).

Відповідно до пункту 1.1 Статуту Громадської організації «Всеукраїнська федерація кінного спорту України», Федерація є всеукраїнською громадською організацією фізкультурно-спортивного напряму зі статусом юридичної особи, яка об`єднує спортсменів, тренерів, суддів, інших фахівців з кінного спорту, а також любителів кінного спорту в досягненні мети і завдань, передбачених цим статутом.

Федерація діє на підставі законодавства України, цього статуту та принципів Міжнародної Федерації кінного спорту, Європейської Федерації кінного спорту, Всесвітнього антидопінгового агентства (WADA) (пункт 1.2 Статуту).

У пункті 5.2 Статуту визначено, що вищим керівним органом Федерації є конференція. Конференція скликається правлінням у випадку необхідності, але не рідше, ніж один раз на рік. Повноваження делегатів, направлених на конференцію від відокремлених підрозділів підтверджуються протоколом зборів (конференції) відповідного підрозділу.

Згідно з підпунктом 5.5.1 Статуту виконавчо-керівним органом Федерації в період між конференцією є правління Федерації у складі 14 осіб, очолюване президентом, а за його відсутності - генеральним секретарем. Кількісний склад правління може бути менший, ніж 14 осіб за наявності підстав, передбачених пунктом 5.5.2 цього Статуту.

Згідно пункту 5.6.14. Статуту Федерації, Правління призначає Генерального секретаря Федерації та затверджує Голів департаментів.

Відповідно до пункту 5.7.1 Статуту Федерації Президент Федерації є вищою посадовою особою Федерації, обирається та відкликається Конференцією Федерації. Відповідно до пункту 5.9.1 Статуту Федерації Генеральний секретар призначається Правлінням із членів Федерації на засіданні Правління терміном на 4 роки та є керівником Федерації.

Оскарження учасником громадської організації конкретного рішення правління, яким змінено керівника, не означає, що правління не може ухвалювати інших рішень протягом всього періоду розгляду судом такого спору. Якщо ухвалення рішення правління потребує реєстрації у ЄДР змін відомостей про юридичну особу, то суд не може забороняти вчиняти відповідні реєстраційні дії. Протилежний підхід означатиме блокування діяльності громадської організації та надмірне втручання в його справи.

Схожа правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.01.2023 у справі №918/531/22.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позов про визнання недійсним протоколу правління Громадської організації «Всеукраїнська федерація кінного спорту України» від 15.02.2024 та скасування вже вчиненого на підставі даного протоколу реєстраційного запису не може бути забезпечений шляхом заборони здійснювати реєстраційні дії стосовно Громадської організації «Всеукраїнська федерація кінного спорту України» (зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи, зміна установчого документа).

При цьому, необґрунтованими є посилання заявника на висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 03.05.2022 у справі №906/781/21, оскільки правовідносини у справі №906/781/21 не є релевантними до правовідносин у даній справі. Так, у справі №906/781/21 Верховний Суд дійшов висновків про обґрунтованість та адекватність заявлених позивачкою заходів забезпечення позову, оскільки під час розгляду заяви було взято до уваги триваючий корпоративний спір щодо рейдерського захоплення підприємства.

Натомість за спірних правовідносин йдеться не про рейдерське захоплення, тобто протиправне вибуття часток із власності учасників, зміну новими учасниками директора, позивач вказує, що оскаржуване рішення правління Громадської організації прийняте з порушеннями приписів закону щодо скликання та проведення конференції (по суті йдеться про конфлікт, незгоду з питань управління громадською організацією між двома групами учасників організації: засідань від 15.02.2024 року під головуванням Генерального секретаря організації та від 15.02.2024 року під головуванням Президента організації.

Не приймаються судом до уваги і описані у заяві свідка ОСОБА_3 та заяві ОСОБА_4 події, так як вони свідчать про наявність спору між сторонами, а не про наявність обставин, які б свідчили про загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

При цьому, за результатом оцінки викладених Громадською організацією «Всеукраїнська федерація кінного спорту України» тверджень, судом не встановлено наявності правових підстав для визнання дій заявника та його представника зловживанням процесуальними правами, оскільки обставини справ №910/2889/24, №910/3117/24, №910/4049/24 та №910/6333/24 та обставини подання в їх межах заяв про забезпечення позову не є тотожними як за суб`єктним складом так і за спірними правовідносинами у справі №910/6363/24.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У частині 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/1873/17 та від 27.08.2021 у справі №914/2264/17.

Під зловживанням процесуальними правами, слід розуміти особливу форму господарського процесуального правопорушення, тобто недобросовісні дії учасників господарського процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав учасників судового процесу та їх представників, та перешкоджанням діяльності суду по справедливому та своєчасному розгляду і вирішенню господарської справи, що також впливає на права інших учасників судового процесу стосовно безперешкодного і своєчасного вирішення спору.

Господарський процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.

Процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.

Водночас, ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Таким чином, враховуючи, що розгляд господарським судом заяви ґрунтується на принципі диспозитивності, заявнику надано право самостійно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами, зокрема вільно та на власний розсуд визначати предмет і підстави заяви про забезпечення позову, його обґрунтування та подання доказів, обирати спосіб захисту свого порушеного права, а також особу (осіб), які на думку позивача, порушують його права та охоронювані законом інтереси.

Статтею 129 Конституції України, як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

За таких обставин, оцінивши доводи заявника щодо необхідності термінового вжиття заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про відсутність, на даний час, визначених законом підстав для вжиття, визначених позивачем, заходів забезпечення позову.

Керуючись статтями 136, 137, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили 29.05.2024 та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня набрання нею законної сили.

Суддя Т.В. Васильченко