СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року м. Харків Справа № 905/1170/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Здоровко Л.М. , суддя Фоміна В.О.,

за участю секретаря судового засідання Фурсової А.М.,

за участю представників сторін:

від позивача Дорофієнко В.В. на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 01.02.2024 Серія АН № 1373234,

від відповідача Бєлікова В.О. на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 04.04.2024 Серія АХ № 1181237, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 04.09.2019 Серія ХВ № 002375

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режим відеоконференції матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське", Донецька область, м. Родинське (443 Д/2 від 16.02.2024)

на рішення Господарського суду Донецької області від 18.01.2024 у справі №905/1170/23 (повний текст рішення складено та підписано 29.01.2024, суддя Зельман Ю.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське", Донецька область, м.Родинське,

до Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська", Донецька область, м.Родинське,

про стягнення збитків у розмірі 1 270 058,21 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська" про стягнення збитків у розмірі 1 270 058,21 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем вимог статті 201 Податкового кодексу України, а саме, зобов`язань з оформлення податкових накладних та реєстрації їх в Єдиному реєстрі податкових накладних за актами здачі-прийому робіт (надання послуг) №53 від 31.03.2018, № 72 від 30.04.2018, №97 від 31.05.2018, №120 від 30.06.2018, № 149, від 31.07.2018, №180 від 31.08.2018, №223 від 30.09.2018, №232 від 31.10.2018, №266 від 30.11.2018, №295 від 31.12.2018, № 21 від 31.01.2019, №41 від 28.02.2019, №64 від 31.03.2019, №100 від 31.04.2019, №131 від 31.05.2019, №159 від 30.06.2019, №185 від 31.07.2019, №211 від 31.08.2019, №266 від 30.09.2019, №288 від 31.10.2019, №331 від 30.11.2019, №347 від 31.12.2019, №8 від 31.01.2020, №27 від 29.02.2020, №48 від 31.03.2020, №77 від 30.04.2020, №88 від 29.05.2020, №111 від 30.06.2020, №130 від 31.07.2020 (за договором №01/03-6 від 01.03.2018), внаслідок чого Товариство з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" було позбавлено права на віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість в сумі 1 270 058, 21 грн за операціями з придбання послуг за договором.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 18.01.2024 у справі №905/1170/23 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" до Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська" про стягнення збитків у розмірі 1 270 058,21 грн відмовлено.

Місцевий господарський суд, обґрунтовуючи оскаржуване судове рішення, посилається на положення ст.ст. 11, 22 Цивільного кодексу України, ст.ст. 224 Господарського кодексу України, ст.ст. 14, 44, 187, 198, 201 Податкового кодексу України, п. 4.5 укладеного між сторонами договору, та зазначає, що, виходячи з умов договору та діючих норм законодавства, якими регулюються відшкодування збитків, позивач повинен довести наявність додаткових податкових зобов`язань та їх розмір, наявність штрафних санкцій по податкам та зборам або інших зобов`язань та їх розмір, наявність штрафних санкцій по податкам та зборам або інших документально підтверджених витрат, які знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку із фактом не оформлення податкових накладних відповідача. На думку суду, неможливість включення спірної суми до податкового кредиту та відповідно неможливість зменшити розмір податкового зобов`язання з ПДВ не є збитками в розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України, оскільки позивачем не доведено оплати отриманих послуг і відповідно такої суми ПДВ, тобто наявності реального характеру господарської операції.

ТОВ "Краснолиманське" із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилось, звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 18.01.2024 у справі №905/1170/23 та прийняти нове, яким позовні вимоги ТОВ Краснолиманське до ДП ВК Краснолиманська про стягнення збитків у розмірі 1 270 058,21 грн задовольнити в повному обсязі; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає про таке:

- на час розгляду справи в суді зобов`язання апелянта перед відповідачем за договором оренди № 01/03-6 від 01.03.2018 не змінено та не припинено, що спростовує твердження суду першої інстанції про те, що збитки щодо не реєстрації відповідачем податкових накладних на суму сплаченого ПДВ не мають реальний характер;

- результатом не реєстрації відповідачем податкових накладних є об`єктивна неможливість апелянта зменшити суму податкових зобов`язань на суму ПДВ, яка підлягає сплаті апелянтом на користь відповідача, що є збитком апелянта;

- податкове законодавство чітко пов`язує момент виникнення зобов`язання з реєстрації податкових накладних з моментом підписання актів приймання-передачі послуг за договором, а не з фактом оплати, у зв`язку з чим порушення цього зобов`язання має наслідком неможливість віднесення суми ПДВ до податкового кредиту та неможливість зменшення своїх податкових зобов`язань на цю суму, що є прямими збитками апелянта;

- твердження суду першої інстанції про необхідність доведення наявності додаткових податкових зобов`язань та їх розміру не пов`язано з предметом спору, оскільки останній виник через позбавлення апелянта можливості зменшення податкових зобов`язань на суму ПДВ за незареєстрованими податковими накладними, а не щодо стягнення збитків через податкові штрафи та додаткові витрати, які виникли через не реєстрацію податкових накладних.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.03.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське", на рішення Господарського суду Донецької області від 18.01.2024 у справі № 905/1170/23; справу призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу Державне підприємство "Вугільна компанія "Краснолиманська" просить залишити рішення Господарського суду Донецької області від 18.01.2024 у справі № 905/1170/23 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (вх.№3927 від 18.03.2024).

Відповідач зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з позицією позивача про те, що сам по собі факт відсутності права на податковий кредит через не реєстрацію податкових накладних, в умовах відсутності власних витрат по сплаті непрямого податку, може розглядатися як недоотриманий дохід або інші збитки, оскільки мета непрямого податку для платника споживача послуг, компенсація сплаченого податку, який закладений в вартість послуги.

На думку відповідача, позивачем не надано доказів здійснення розрахунків з відповідачем за спірним договором, не доведено наявності додаткових податкових зобов`язань, застосованих штрафних санкцій, які підтверджують збитки у розмірі, заявленому в позові, у зв`язку з чим відсутній склад господарського правопорушення у вигляді відшкодування збитків.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" подано письмове пояснення у справі (вх.4596), відповідно до яких вказує таке:

- надані до матеріалів справи акти здачі-прийому робіт на загальну суму 7620349,26 грн підтверджують існування між сторонами договору тривалих договірних відносин та належне і повне виконання позивачем взятих на себе зобов`язань згідно його умов; зокрема, акти не містять посилання на наявність зворотних претензій між сторонами;

- відповідно до журналу-ордерів по рахунку 3771, який міститься в матеріалах справи, заборгованість позивача по договору станом на липень 2020 року складала 501720,40 грн; на момент пред`явлення позову та подання відзиву вказана заборгованість погашена (03.02.2022);

- повне здійснення розрахунків на загальну суму 7620349,26 грн підтверджуються платіжними інструкціями та банківськими виписками, зокрема: випискою за 28.08.2018 на суму 1347889,35 грн; платіжною інструкцією від 25.09.2019 № 1286 на суму 124650,00 грн; платіжною інструкцією від 02.10.2019 № 1358 на суму 42000,00 грн; платіжною інструкцією від 04.10.2019 № 1361 на суму 426238,28 грн; випискою за 29.05.2020 на суму 368901,67 грн; випискою за 03.02.2022 на суму 501720,40 грн.

- факт відсутності реєстрації податкових накладних у ЄРПН через нездійснення контрагентом за договором відповідних дій або через відмову податкового органу у їх реєстрації є достатнім доказом протиправної поведінки відповідача, порушення ним господарського зобов`язання наданої ним гарантії того, що контрагент за договором матиме право на користування податковим кредитом у розмірі суми ПДВ, який визначений договором у складі ціни.

Апелянт також просить визнати поважними і такими, що об`єктивно не залежали від його волі причини не подання до суду першої інстанції та долучити до матеріалів справи та врахувати при ухваленні судового рішення наступні докази: копію банківської виписки за 28.08.2018 на суму 1347889,35 грн; копію платіжної інструкції від 25.09.2019 № 1286 на суму 124650,00 грн; копію платіжної інструкції від 02.10.2019 № 1358 на суму 42000,00 грн; копію платіжної інструкції від 04.10.2019 № 1361 на суму 426238,28 грн; копію банківської виписки 29.05.2020 на суму 368901,67 грн; копію банківської виписки 03.02.2022 на суму 501720,40 грн.

Розпорядженням керівника апарату суду у зв`язку з відставкою судді Бородіної Л.І., яка входила до складу колегії суддів, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №9005/1170/23.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Здоровко Л.М., суддя Фоміна В.О.

В судовому засіданні, яке проведено в режимі відеоконференції, представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 18.01.2024 у справі №905/1170/23 та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги ТОВ Краснолиманське до ДП ВК Краснолиманська про стягнення збитків у розмірі 1 270 058,21 грн задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив суд рішення Господарського суду Донецької області від 18.01.2024 у справі №905/1170/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши подане клопотання позивача про надання нових доказів у справі, судова колегія зазначає таке.

Відповідно до частин 1-3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Системний аналіз положень статей 80 та 269 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що докази, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на учасника справи покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, - наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи.

Приписи частини 3 статті 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Така обставина (відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції) виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України (постанови Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 914/1725/19; від 12.01.2021 у справі № 01/1494(14-01/1494); від 15.12.2020 у справі № 925/1052/19; від 21.04.2021 у справі № 906/1179/20)).

Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, від 06.03.2019 у справі №916/4692/15, від 11.09.2019 по справі № 922/393/18; від 21.01.2021 у справі №908/3359/19).

Отже, суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, але лише якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести скаржник). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Як вбачається з матеріалів справи, апелянт мав, належним чином користуючись своїми процесуальними правами, подати усі докази суду першої інстанції, зокрема разом з позовною заявою.

В обґрунтування неможливості подання додаткових доказів суду першої інстанції апелянт посилається на введення в Україні воєнного стану і відсутність претензій зі сторони відповідача щодо проведення розрахунків по договору.

Як вбачається із наданих апелянтом додаткових доказів, вони датовані 2018-2022 роками, і апелянт не доводить жодними доказами, з яких конкретних об`єктивних непереборних обставин апелянт не міг подати додаткові докази суду першої інстанції.

Суд зазначає, що подання позивачем цих доказів до суду першої інстанції разом з позовною заявою та іншими доданими до позову доказами безпосередньо не пов`язано з місцезнаходженням підприємства ТОВ "Краснолиманське" та могло бути реалізовано і в дистанційному режимі.

Усі докази мали бути подані сторонами до суду першої інстанції; належних та допустимих доказів неможливості подання до суду першої інстанції наданих апелянтом додаткових доказів з причин, що об`єктивно не залежали від нього, апелянтом суду апеляційної інстанції не надано.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не приймає надані позивачем додаткові докази і здійснює розгляд апеляційної скарги за наявними і поданими суду першої інстанції доказами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм права при винесенні оскаржуваного рішення, а також проаналізувавши докази, котрі стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

01.03.2018 між Державним підприємством "Вугільна компанія "Краснолиманська" (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" (далі - орендар) було укладено договір оренди №01/03-6 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві, а орендар зобов`язується прийняти в строкове платне користування майно, визначене у цьому договорі, а також сплачувати орендодавцеві плату за користування названим майном.

Згідно п. 1.2 договору повний перелік майна, що передається за цим договором (надалі іменується "майно"), та визначення його ознак (найменування, тип, номери та інші характеристики) містяться в додатку до цього договору.

Метою використання майна орендарем є задоволення власних виробничих потреб (п.1.3 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору розмір орендної плати визначається відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786.

Згідно п. 3.2 договору орендар сплачує орендодавцеві плату за користування майном щомісячно не пізніше 10 числа кожного місяця в розмірі, що вказуються у додатках до цього договору.

У випадку порушення зобов`язань, що виникає з цього договору (надалі іменується "порушення договору", сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним в Україні (п. 4.1 договору).

Умовами п. 4.5. договору (в редакції додаткової угоди від 24.02.2020 до договору №01/03-6 від 01.03.2018) сторони встановили, що у випадку неправильного оформлення орендодавцем первинних та податкових документів, порушення орендодавцем зобов`язань в частині своєчасного складання податкової накладної, реєстрації її в Єдиному реєстрі податкових накладних, орендодавець зобов`язується компенсувати замовнику всі збитки, понесені орендарем з вини орендодавця у вигляді додаткових податкових зобов`язань, штрафних санкцій по податкам та зборам, а також інших документально підтверджених витрат. У випадку відсутності у орендодавця можливості оформлення податкових зобов`язань з наданих на користь орендаря послуг, орендар має право утримати суми неоформлених таким чином зобов`язань з ПДВ із суми, належної орендодавцю в якості оплати за надані послуги.

Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності) становить п`ять років (п. 4.6 договору в редакції додаткової угоди від 24.02.2020 до договору №01/03-6 від 01.03.2018).

Згідно п. 6.1 договору він вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та скріплення його печатками сторін.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами договору, та діє до 31 грудня 2020 року (п. 6.2 договору).

Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п.6.3.Договору).

Відповідно до п.7.12 договору, обидві сторони мають статус платників податку на прибуток підприємств на загальних підставах.

Вищезазначений договір та додаткові угоди до нього підписані представниками сторін без зауважень, підписи скріплені печатками.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, сторонами щомісячно складалися та підписувалися акти виконання робіт, а саме:

- 31.03.2018 акт № 53 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 279 562,62 грн., у тому числі ПДВ 46 593,77 грн.;

- 30.04.2018 акт № 72 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 274 147,73 грн., у тому числі ПДВ 45 691,29 грн.;

- 31.05.2018 акт № 97 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 265 403,29 грн., в тому числі ПДВ 44 233,88 грн.;

- 30.06.2018 акт № 120 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 265 403,29 грн., в тому числі ПДВ 44 233,88 грн.;

- 31.07.2018 акт № 149 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 263 372,42 грн., в тому числі ПДВ 43 895,40 грн.;

- 31.08.2018 акт № 180 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 263 162,30 грн., в тому числі ПДВ 43 860,38 грн.;

- 30.09.2018 акт № 223 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 267 748,34 грн., в тому числі ПДВ 44 624,72 грн.;

- 31.10.2018 акт № 232 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 271 625,42 грн., у тому числі ПДВ 45 270,90 грн.;

- 30.11.2018 акт № 266 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 275 305,74 грн., у тому числі ПДВ 45 884,29 грн.;

- 31.12.2018 акт № 295 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 277 508,18 грн., в тому числі ПДВ 46 251,36 грн.;

- 31.01.2019 акт № 21 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 274 057,46 грн., в тому числі ПДВ 45 676,24 грн.;

- 28.02.2019 акт № 41 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 273 867,34 грн., в тому числі ПДВ 45 644,56 грн.;

- 31.03.2019 акт № 64 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 274 759,09 грн., в тому числі ПДВ 45 793,18 грн.;

-30.04.2019 акт № 100 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 257 975,98 грн., в тому числі ПДВ 45 996,00 грн.

- 31.05.2019 акт № 131 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 277 907,81 грн., у тому числі ПДВ 46 317,97 грн.;

- 30.06.2019 акт № 159 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 276 518,28 грн., у тому числі ПДВ 46 086,38 грн.;

- 31.07.2019 акт № 185 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 274 859,16 грн., в тому числі ПДВ 45 809,86 грн.;

- 31.08.2019 акт № 211 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 274 034,58 грн., в тому числі ПДВ 45 672,43 грн.;

- 30.09.2019 акт № 266 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 275 952,83 грн., в тому числі ПДВ 45 992,14 грн.;

- 31.10.2019 акт № 288 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 277 884,50 грн., в тому числі ПДВ 46 314,08 грн.;

- 30.11.2019 акт № 331 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 278 162,39 грн., в тому числі ПДВ 46 360,40 грн.;

- 31.12.2019 акт № 347 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 277 606,07 грн., у тому числі ПДВ 46 267,68 грн.;

- 31.01.2020 акт № 8 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 278 161,28 грн., у тому числі ПДВ 46 360,21 грн.;

- 29.02.2020 акт № 27 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 277 326,80 грн., в тому числі ПДВ 46 221,13 грн.;

- 31.03.2020 акт № 48 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 276 157,76 грн., в тому числі ПДВ 46 026,29 грн.;

- 30.04.2020 акт № 77 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 272 158,39 грн., в тому числі ПДВ 45 359,73 грн.;

- 29.05.2020 акт № 88 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 217 117,39 грн., в тому числі ПДВ 36 186,23 грн.;

- 30.06.2020 акт № 111 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 142 729,69 грн., в тому числі ПДВ 23 788,28 грн.

- 31.07.2020 акт № 130 здачі-прийому робіт (надання послуг) на загальну суму 141 873,32 грн., в тому числі ПДВ 23 645,55 грн.

Вищезазначені акти підписані представниками сторін без зауважень, підписи скріплені печатками.

Отже відповідачем було надано послуги оренди позивачу на загальну суму 7620349,26, в тому числі сума ПДВ 1 270 058,21 грн.

Як зазначає позивач, відповідач за вищенаведеними господарськими операціями не зареєстрував податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних, тим самим позбавив позивача права на віднесення до складу податкового кредиту сум ПДВ в розмірі 1 270 058,21 грн за спірним договором у період березень 2018 - липень 2020.

Невключення позивачем ПДВ до складу податкового кредиту за господарськими операціями з відповідачем підтверджуються податковими деклараціями за вказаний період, які надані до матеріалів справи. Наведені обставини зумовили звернення позивача із даним позовом до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог, виходячи із нижчезазначеного.

Спір у цій справі стосується стягнення з відповідача збитків у зв`язку з невиконанням ним зобов`язання щодо реєстрації податкових накладних на суму 1 270 058,21 грн в ЄРПН, що призвело до втрати позивачем права на податковий кредит на зазначену суму.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з пунктом 1 статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в ЄРПН у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.10 статті 201 ПК передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в ЄРПН та надати покупцю за його вимогою.

Чинне законодавство не передбачає реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН покупцем/замовником послуг, отже з огляду на положення статті 201 ПК України саме на орендодавця покладено обов`язок скласти та зареєструвати в ЄРПН податкову накладну та/або розрахунки коригування до такої податкової накладної.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2024 у справі №906/267/23.

Колегія суддів зазначає, що з 01.01.2015 покупець товарів/послуг не може включити ПДВ за відповідну операцію до складу податкового кредиту за відсутності зареєстрованої у ЄРПН продавцем податкової накладної (крім випадків, встановлених податковим законодавством, коли підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту без отримання податкової накладної, є інші документи (див. пункт 201.11 статті 201 ПК України), а звернення з передбаченою пунктом 201.10 статті 201 ПК України скаргою на продавця є лише підставою для проведення контролюючим органом документальної перевірки для з`ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов`язань з податку. Можливість подання платником податку скарги на продавця/покупця передбачена саме з метою зобов`язання останнього контролюючим органом до вчинення дій із коректного відображення у ЄРПН складених податкових накладних за результатами проведеної перевірки.

При цьому обов`язок проведення вказаної вище документальної перевірки продавця виникає у контролюючого органу в силу закону - пункту 201.10 статті 201 ПК України, однак цей обов`язок не перед покупцем і йому не кореспондує право покупця вимагати проведення перевірки.

Отже, з 01.01.2015 ПК України не встановлює для платника ПДВ механізму, який би дозволяв йому включити ПДВ за відповідною операцією до складу податкового кредиту за відсутності зареєстрованої його контрагентом у ЄРПН податкової накладної, якщо контрагент за законом мав її зареєструвати.

Такий платник ПДВ також не має у податкових відносинах права самостійно спонукати контрагента до здійснення реєстрації, а також не може спонукати контрагента оскаржити незаконні рішення, дії чи бездіяльність контролюючого органу, якщо вони були перешкодою у реєстрації податкової накладної у ЄРПН. Водночас саме від того, чи здійснить контрагент всі необхідні дії для реєстрації податкової накладної в ЄРПН, а у випадку незаконної перешкоди з боку контролюючого органу для реєстрації - від того, чи зможе контрагент успішно усунути ці перешкоди, фактично залежить виникнення права такого платника податку на податковий кредит з ПДВ.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.06.2019 у справі №908/1568/18 зробила висновок про те, що обов`язок продавця зареєструвати податкову накладну є обов`язком платника податку у публічно-правових відносинах, а не обов`язком перед покупцем, хоча невиконання цього обов`язку може завдати покупцю збитків. Тому позовна вимога покупця про зобов`язання продавця здійснити таку реєстрацію не є способом захисту у господарських правовідносинах і не підлягає розгляду в суді жодної юрисдикції. Натомість належним способом захисту для покупця може бути звернення до продавця з позовом про відшкодування збитків, завданих порушенням його обов`язку щодо складення та реєстрації податкових накладних (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 03.08.2018 у справі №917/877/17).

Підставою для відшкодування збитків відповідно до пункту 1 статті 611 ЦК та статті 224 ГК України є порушення зобов`язання.

Для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності).

Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №925/1196/18).

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Слід зазначити, що господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (близький за змістом висновок щодо самостійного встановлення судом складу правопорушення сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17, а також у постановах Верховного Суду від 15.02.2022 у справі №927/219/20, від 14.09.2021 у справі №923/719/17, від 10.06.2021 у справі №5023/2837/11, від 22.04.2021 у справі №915/1624/16, від 10.03.2020 у справі №902/318/16, від 10.12.2020 у справі №922/1067/17 та від 10.06.2021 у справі №5023/2837/11).

Отже, вирішуючи питання про стягнення збитків, заподіяних неналежним складенням та реєстрацією податкових накладних, суди повинні встановити наявність чи відсутність усіх елементів складу господарського правопорушення.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, диспозитивність, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є одними з основних засад судочинства, закріпленими у статті 124 Конституції України, статтях 2, 7, 13, 14 ГПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини сторін виникли у зв`язку з наявністю факту надання відповідачем орендних послуг на підставі договору оренди від 01.03.2018 № 01/03-6 (т.1, а.с.10-13) і регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК України) з урахуванням особливостей, встановлених Господарського кодексу України (далі ГК України).

За приписами ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України).

Господарське зобов`язання виникає, зокрема із господарського договору (ст.174 Господарського кодексу України.

За приписами ч.1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 7.12 укладено договору оренди від 01.03.2018 №01/03-6 обидві сторони мають статус платників податку на прибуток підприємств на загальних підставах.

Усі правовідносини, що виникають у зв`язку з виконанням умов договору і не врегульовані ним, регламентуються нормами чинного законодавства України (п. 7.13 договору).

Умовами договору сторони не узгодили, яка сторона повинна здійснювати реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (надалі - ЄРПН). Однак чинне законодавство передбачає, що таку реєстрацію податкових накладних у ЄРПН здійснює платник податку.

Так, відносини з приводу справляння податку на додану вартість регламентовані, насамперед, приписами розділу V Податкового кодексу України (далі ПК України).

У підпункті 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України зазначено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Зі змісту підпункту "а" пункту 185.1 статті 185 ПК України слідує, що об`єктом оподаткування податку на додану вартість, серед іншого, є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташовано на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на рахунок платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг, оплата яких здійснюється електронними грошима, - дата зарахування електронних грошей платнику податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, на електронний гаманець, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, незалежно від дати накладення електронного підпису.

Згідно з підпунктом "а" пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Пункт 201.10 статті 201 Податкового кодексу України передбачає, що податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків:

для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені;

для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 1095 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних.

Згідно з п. 201.10 ст. 201 ПК України відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.

Аналіз вищезазначених приписів податкового законодавства свідчить, що за загальним правилом не відносяться до податкового кредиту суми податку на додану вартість (далі - ПДВ), сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН) податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних; відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в ЄРПН не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

Оскільки саме від продавця (постачальника), який має визначений законом обов`язок вчинити дії, необхідні для реєстрації податкової накладної в ЄРПН (а також може у необхідних випадках ефективно оскаржити рішення, дії чи бездіяльність контролюючого органу, які перешкодили виконати цей обов`язок), залежить реалізація покупцем майнового інтересу, пов`язаного з одержанням права на податковий кредит з ПДВ за наслідками господарської операції, він (постачальник) залишається відповідальним перед своїм контрагентом у господарській операції за наслідки невчинення цих дій.

Загалом чинне законодавство не містить вимог щодо певних засобів доказування, якими можуть підтверджуватися обставини (факти), що стосуються реєстрації податкових накладних. Крім того, право позивача надавати докази щодо таких обставин (фактів) не може бути обмежене діями чи бездіяльністю контролюючого органу щодо проведення чи не проведення ним відповідної перевірки.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №910/6355/20.

Для виникнення у платника об`єкту оподаткування ПДВ повинен мати місце факт надання послуг, який має виражатись в певних діях виконавця таких послуг та засвідчуватися належним чином оформленими первинними документами.

Матеріалами справи підтверджується, що сторони виконали свої зобов`язання за договору оренди №01/03-6 від 01.03.2018, зокрема ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" (орендодавець) передало в тимчасове платне користування ТОВ "Краснолиманське" (орендар) обладнання у період березень 2018 липень 2020 року на загальну суму 7 620 349,26грн, в тому числі ПДВ в сумі 1 270 058,21грн, що підтверджується підписаними між сторонами та скріпленим печатками актами передачі-приймання робіт (послуг).

Зазначені акти надання послуг є первинним документами, що підтверджують здійснення господарської операції та є підставою для виникнення у відповідача обов`язку скласти податкові накладні та внести їх в ЄРПН у строки, визначені ПК України.

Отже, відповідач після підписання актів передачі-приймання робіт (надання послуг) за період з березня 2018 по липень 2020 року мав скласти податкові накладні та внести їх в ЄРПН у строки, визначені ПК України. Податкова накладна зареєстрована в ЄРПН є підставою для включення сум ПДВ, зазначених в ній, до податкового кредиту.

У свою чергу, зобов`язання зареєструвати податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних для включення до податкового кредиту суми ПДВ виникає з податкового законодавства, яке відносить до податкового кредиту суми податку не лише сплачені, а і нараховані у разі здійснення господарської операцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.08.2019 у справі №927/720/18.

Так, згідно ч.2 ст.193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно із вищевказаними положенням податкового законодавства, продавець товарів/послуг зобов`язаний у встановлені терміни скласти податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних. Це створює обґрунтоване очікування контрагента щодо виконання цього зобов`язання, оскільки тільки підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні/розрахунки коригування можуть бути враховані у складі податкового кредиту.

Таким чином, факт відсутності реєстрації податкових накладних у ЄРПН через нездійснення контрагентом за договором відповідних дій є достатнім доказом протиправної поведінки відповідача, порушення ним господарського зобов`язання - наданої ним гарантії того, що контрагент за договором матиме право на користування податковим кредитом у розмірі суми ПДВ, який визначено договором у складі ціни.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду від 07.06.2023 у справі №916/334/22.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що обов`язок скласти та зареєструвати в ЄРПН податкову накладну покладено на Державне підприємство "Вугільна компанія "Краснолиманська".

Між тим, Державне підприємство "Вугільна компанія "Краснолиманська" будь-яких дій з реєстрації податкових накладних не здійснило, доказів зворотного відповідачем не надано, що свідчить про наявність в діях відповідача протиправної поведінки, що мало наслідком позбавлення позивача на отримання податкового кредиту.

Доводи відповідача щодо відсутності вини останнього з огляду на від`ємне значення суми реєстраційного ліміту, що є підставою не реєстрації податкових накладних, господарським судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги, оскільки фінансові труднощі особи, в обов`язки якої входить реєстрація податкових накладних, не можуть бути тягарем для платника податків, який своєчасно виконує власні зобов`язання та має право на податковий кредит.

Крім того, при застосуванні цивільно-правового інституту як відшкодування збитків, крім з`ясування наявності таких елементів складу правопорушення як протиправна поведінка та вина, слід також встановити наявність збитків (реального характеру їх понесення особою).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.06.2019 у справі №908/1568/18 зробила висновок про те, що збільшення податкового кредиту є майновим інтересом покупця товарів/послуг, адже із цим пов`язується виникнення у покупця права на віднесення відповідних сум ПДВ до податкового кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі №925/556/21.

Тому, на думку суду апеляційної інстанції, вказаний майновий інтерес покупця підлягає захисту.

ТОВ "Краснолиманське" мало б право на віднесення суми ПДВ 1 270 058,21грн до податкового кредиту, у тому разі, якби Державне підприємство "Вугільна компанія "Краснолиманська" виконало встановлений законом та договором обов`язок щодо реєстрації податкових накладних.

Отже, колегія суддів зазначає, що формування у ТОВ "Краснолиманське" податкового кредиту з податку на додану вартість було б можливим, якби ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" зареєструвало податкові накладні у встановлений законом строк, який на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції вже закінчився. Тобто допущені відповідачем порушення повною мірою позбавили позивача можливості включити суму ПДВ у розмірі 1 270 058,21 грн до складу податкового кредиту та скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання чи використати суму від`ємного значення у відповідності до приписів пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України.

Місцевим господарським судом встановлено, що сторони у пункті 4.5 договору врегулювали питання компенсації збитків саме за несвоєчасне подання податкових накладних, зазначивши, що орендодавець компенсує всі збитки, понесені орендарем з вини орендодавця у вигляді додаткових податкових зобов`язань, штрафних санкцій по податкам та зборам, а також інших документально підтверджених витрат. У випадку відсутності у орендодавця можливості оформлення податкових зобов`язань з наданих на користь орендаря послуг, орендар має право утримати суми неоформлених таким чином зобов`язань з ПДВ із суми, належної орендодавцю в якості оплати за надані послуги.

Господарський суд першої інстанції також зазначив, що відповідно до умов договору позивач, як орендар майна, зобов`язаний сплачувати орендодавцеві плату за користування майном щомісячно, з урахуванням суми ПДВ, то збитки щодо не реєстрації відповідачем податкових накладних на суму сплаченого ПДВ повинні мати реальний характер, тобто є такими, які зробила особа, та які мають бути підтвердженні відповідними документами, у даному випадку, зокрема платіжними дорученнями в підтвердження оплати наданих послуг.

Однак, як встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано доказів здійснення розрахунків з відповідачем за спірним договором, не доведено наявності додаткових податкових зобов`язань, застосованих штрафних санкцій, які підтверджують збитки у розмірі, заявленому у позові, у зв`язку з чим не доведено понесення збитків в висловленому обсязі, внаслідок чого відсутній склад господарського правопорушення, що виключає відповідальність у вигляді відшкодування збитків.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з частиною 1 статті 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджується, що сторони виконали свої зобов`язання за договором оренди №01/03-6 від 01.03.2018, зокрема ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" (орендодавець) передало в тимчасове платне користування ТОВ "Краснолиманське" (орендар) обладнання у період березень 2018 липень 2020 року на загальну суму 5 717 870,46грн грн (з яких ПДВ 1 270 058,21 грн), що підтверджується підписаними між сторонами та скріпленим печатками актами передачі-приймання робіт (послуг).

Зазначені акти надання послуг є первинним документами, що підтверджують здійснення господарської операції та є підставою для виникнення у відповідача обов`язку скласти податкові накладні та внести їх в ЄРПН у строки, визначені ПК України.

Відповідно до положення пункту 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг.

Статтею 198.1 Податкового кодексу України встановлено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Зобов`язання в частині оплати за надані послуги (у даному випадку оренда обладнання) є договірним зобов`язанням і наслідком невиконання такого зобов`язання є наявність підстав для стягнення штрафних санкцій.

У свою чергу, зобов`язання зареєструвати податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних для включення до податкового кредиту суми ПДВ виникає з податкового законодавства, яке відносить до податкового кредиту суми податку не лише сплачені, а і нараховані у разі здійснення господарської операцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.08.2019 у справі №927/720/18.

При цьому, податкове законодавство передбачає складання та реєстрацію податкових накладних по факту надання послуг.

У зв`язку із цим, слід зазначити, що покупець може звернутися до продавця з позовом про відшкодування збитків, завданих порушенням його обов`язку щодо складення та реєстрації податкових накладних, але це не звільняє його від обов`язку оплатити поставлений та прийнятий ним товар у передбачені договором строки.

Висновки суду першої інстанції щодо відсутності доказів здійснення розрахунків між сторонами за надані послуги позивачем, як обставини, якою має бути підтверджено понесення збитків, колегія суддів вважає передчасними з огляду на таке.

Судом першої інстанції не надано оцінки наявним в матеріалах справи доказам щодо оплати наданих відповідачем орендних послуг, зокрема, відповідно до журналу-ордеру Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська" по рахунку 3771 "Розрахунки по іншій реалізації (оренда, опалення)" за період січень 2018 року по липень 2020 року кінцеве сальдо дебіторської заборгованості в межах виконання договору оренди майна № 01/03-6 від 01.03.2018 складає 501 720,40 грн (т.2, а.с. 172).

Згідно з наведеними вище нормами відповідач об`єктивно мав можливість та, добросовісно користуючись процесуальними правами, був зобов`язаний розуміти предмет та підстави заявлених позовних вимог, у тому числі володіти інформацією про надходження від позивача оплати орендних платежів, однак у даному випадку відповідач взагалі не підтвердив та не спростував факт оплати чи неоплати орендної плати позивачем, а лише вказав про те, що таких доказів не надано позивачем.

Місцевим господарським судом не було враховано того, що зі змісту наданих сторонами доказів вбачається відсутність будь-яких претензій у відповідача щодо сплати позивачем орендної плати за договором оренди 01/03-6 від 01.03.2018.

Тобто, у період надання послуг відповідач кожного місяця підписував окремий акт здачі-приймання робіт (надання послуг) та будь-яких претензій чи зауважень з приводу оплати, у тому числі за попередні місяці позивачу не заявляв.

А у додаткових поясненнях (т.2 а.с.163-167), поданих місцевому господарському суду, відповідач посилався на те, що він оформлював податкові накладні, але не зареєстрував їх в Єдиному реєстрі податкових накладних з причин недостатності для погашення суми від`ємного значення суми податку, на яку платник податку має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних. Тобто, відповідач і в суді першої інстанції визнавав виникнення у нього обов`язку складання та реєстрації податкових накладних по договору №01/03-6 від 01.03.2018.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку про підтвердження матеріалами справи реальності характеру надання послуг з оренди за укладеним між сторонами договором (збитків), як складового елементу такого складу правопорушення як завдання збитків.

Що стосується висновків місцевого суду про необхідність доведення наявності додаткових податкових зобов`язань та їх розміру, то колегія суддів зазначає, що такі обставини не входять до предмету спору у даній справі.

Обов`язку продавця товарів/послуг у встановлені терміни скласти податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних кореспондує право покупця на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що податкові накладні за наслідками господарських операцій, здійснених між ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" (орендодавець) та ТОВ "Краснолиманське" (орендар) на підставі договору оренди №01/03-6 від 01.03.2018 на суму 1 270 058,21 грн, відповідачем не складалися та не зареєстровані по цей час.

Відповідно до п. 80 підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" ПК України у чинній редакції, суми податку на додану вартість, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, які зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних та які до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень'' протягом 1095 календарних днів з дати їх складення не були включені до податкового кредиту, включаються до податкового кредиту протягом 365 календарних днів з дати набрання чинності зазначеним Законом, але не пізніше 1095 календарних днів з дати складення таких податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних.

Строк як у 365, так і 1095 календарних днів для можливості включення або коригування суми у відповідному розмірі до податкового кредиту в інші періоди є у даному випадку вичерпаним, що свідчить про втрату позивачем права на податковий кредит.

Таким чином, порушення відповідачем вимог ст. 201 ПК України позбавило позивача права включити суми ПДВ у розмірі 1 270 058,21 грн до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання на цю суму або віднести до від`ємного значення ПДВ, що підлягає відшкодуванню з державного бюджету.

При цьому хоча обов`язок продавця зареєструвати податкову накладну є обов`язком платника податку у публічно-правових відносинах, а не обов`язком перед покупцем, невиконання такого обов`язку фактично завдало позивачу збитків (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 року у справі №908/1568/18).

Отже, має місце прямий причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідача щодо виконання визначеного законом обов`язку зареєструвати податкові накладні та неможливістю включення сум ПДВ до податкового кредиту позивача та, відповідно, зменшення податкового зобов`язання на зазначену суму, яка фактично є збитками цієї особи. Таким чином, наявні усі елементи складу господарського правопорушення.

Враховуючи встановлений апеляційним судом факт невиконання ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" зобов`язання з реєстрації податкових накладних на суму податку на додану вартість, сплаченого ТОВ "Краснолиманське" як оплату за оренду обладнання за період березень 2018 липень 2020 року на загальну суму 5 717 870,46 грн, в тому числі ПДВ в сумі 1 270 058,21 грн, що за встановлених обставин даної справи підтверджує доводи позивача з приводу неналежного виконання відповідачем вимог податкового законодавства щодо реєстрації податкових накладних в ЄРПН, колегія суддів дійшла висновку про доведеність позивачем належними та допустимими доказами підстав для стягнення з відповідача збитків у розмірі 1 270 058,21 грн.

Частиною 1 ст. 277 ГПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду вважає рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову таким, що ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими обставини з неправильним застосуванням норм матеріального права, а позовні вимоги доведеними та такими, що підлягають задоволенню, у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 ст. 277 ГПК України оскаржуване рішення Господарського суду Донецької області від 18.01.2024 у справі №905/1170/23 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову, за наведених у даній постанові підстав.

З огляду на те, що апеляційна підлягає задоволенню, відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір за подання позову та апеляційної скарги покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281 - 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" на рішення Господарського суду Донецької області від 18.01.2024 у справі №905/1170/23 задовольнити.

Рішення Господарського суду Донецької області від 18.01.2024 у справі №905/1170/23 скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Товариство з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" до Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська" про стягнення 1 270 058,21 грн збитків задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська" (85310, Донецька область, м. Родинське, вул. Перемоги, 9, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" (01054, м. Київ, вул. Хмельницького Богдана, 64, ) збитки в сумі 1 270 058,21 грн.

Стягнути з Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська" (85310, Донецька область, м. Родинське, вул. Перемоги, 9, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" (01054, м. Київ, вул. Хмельницького Богдана, 64, ) судовий збір за подання позовної заяви в сумі 19 050,87 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 22 861,05грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. 286 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 24.05.2024.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя В.О. Фоміна