СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року м. Харків Справа № 917/453/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Стойка О.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Попков Д.О.

за участю секретаря судового засідання Склярук С.І.,

від прокуратури Мурза О.В.

від інших представників учасників справи: не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрпошта" на рішення Господарського суду Полтавської області від 19.06.2023 року (повний текст складено та підписано 26.06.2023 року) у справі №917/453/22

за позовною заявою Заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах:

Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України;

до 1.Державного реєстратора Сухинівської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області Письмака Артема Олександровича;

2.Акціонерного товариства "Укрпошта";

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Позивача - Фонд державного майна України

про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію, припинення права власності, визнання права власності за державою,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року Заступник керівника Полтавської обласної прокуратури (далі Прокурор) звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, - Міністерства інфраструктури України (далі - Позивач) до Державного реєстратора Сухинівської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області Письмака Артема Олександровича (далі Відповідач 1) та до Акціонерного товариства «Укрпошта» (далі Відповідач 2) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Позивача Фонд державного майна України (далі Третя особа) про:

- визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50056400 від 05.12.2019, яким проведено державну реєстрацію права приватної власності на нежитлове приміщення загальною площею 1210,09 кв.м, яке розташоване за адресою: вул. Миру, буд. 18, м. Горішні Плавні;

- скасування державної реєстрації права приватної власності на нежитлове приміщення та припинення речових прав Відповідача 2 на нежитлове приміщення;

- визнання за державою Україна в особі Позивача права власності на нерухоме майно.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 19.06.2024р. замінено назву Позивача у справі - Міністерство інфраструктури України на нову назву Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України; відмовлено у позові щодо вимог до Відповідача 1; позов щодо вимог до Акціонерного товариства Укрпошта задоволено шляхом визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно; скасування державної реєстрації права приватної власності на спірне майно ; визнання за державою Україна в особі Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (ідентифікаційний код 37472062, проспект Перемоги, 14 м. Київ, 01135) право власності на спірне нерухоме майно, судові витрати покладено на Відповідача 2.

Відповідач 2, не погодившись з вищезазначеним додатковим судовим рішенням, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційної скаргою, за змістом якої просив означене рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Відповідач 2 зазначав:

-судом першої інстанції не було враховано те, що УДППЗ «Укрпошта» було реорганізоване у ПАТ «Укрпошта» шляхом корпоратизації, що не є приватизацією, але може бути законним способом зміни правового режиму майна суб`єкта господарювання, в процесі якого відбулася зміна власника майна із одночасною зміною об`єкта права власності: власником майна, що належало державі, стає товариство, а держава стає власником пакета акцій, що становить 100 статутного капіталу АТ;

-суд першої інстанції не звернув увагу, що приватизація та корпоратизація не є тотожними поняттями, отже хоча майно АТ «Укрпошта» не підлягає приватизації, але воно може бути корпоратизоване;

- не є обґрунтованим висновок суду про незаконність набуття перетвореним акціонерним товариством приватної власності на державне майно внаслідок його реорганізації шляхом перетворення у акціонерне товариство;

- в рішенні суду відсутнє правове обґрунтування висновку, що акт приймання- передачі майна до складу статутного фонду є таким, що порушує публічний порядок, адже такий акт є правочином підтверджує волевиявлення сторін та має юридичні наслідки;

- висновок суду про дотримання Прокурором строку позовної давності є помилковим, оскільки такий строк повинен обчислюватись з 05.07.2017, отже на момент подання позову 09.05.2022р. такий строку був пропущений, а Прокурором не надано доказів об`єктивної неможливості звернення до суду в межах трирічного строку;

- Прокурор неправильного визначив компетентний орган, що здійснює відповідні функції у спірних правовідносинах;

- АТ «Укрпошта» є неналежним відповідачем, оскільки управління корпоративними правами держави стосовно товариства здійснює Міністерство інфраструктури України;

- у цій справі відсутній державний та суспільний інтерес та не порушено інтересів держави;

- застосована судом норма ст.11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», не мала б бути застосована по відношенню до формування статутного капіталу ПАТ «Укрпошта», оскільки реорганізація УДППЗ «Укрпошта» в ПАТ «Укрпошта» не мала відношення до приватизації, а УДППЗ «Укрпошта» не було включено до переліку об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.07.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 2 на означене судове рішення.

Позивач у письмових поясненнях заперечив проти доводів апеляційної скарги та , зокрема, зазначав, що під час корпоратизації УДППЗ «Укрпошта» відбулося включення майна до складу статутного капіталу акціонерного товариства, а не приватизація державного майна, оскільки відчуження спірного майна державою не відбувалось.

Прокурор у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти доводів Відповідача 2, зазначивши, що спірне майно не змінило свого правового режиму державної власності і стосовно нього діють обмеження щодо вільного розпорядження.

Третя особа не скористалась правом на подання відзиву.

Позивач направив до суду відзив на апеляційну скаргу Відповідача, за змістом якого погодився з доводами апеляційної скарги, зазначивши, що укладені додаткові угоди відповідають приписам чинного законодавства, а коливання ціни на електроенергію підтверджені належним чином.

Ухвалою судової колегії від 25.09.2023р. зупинене апеляційне провадження до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі №917/1212/21 та оприлюднення повного тексту постанови, про що винесено відповідну ухвалу.

У зв`язку з оприлюдненням Великою Палатою Верховного Суду 19.04.24р. повного тексту постанови від 03.04.2024 у справі №917/1212/21, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.04.2024р. апеляційне провадження у дані справі поновлено, розгляд справи призначено на 20.05.2024р. о 11:30.

У судовому засіданні 20.05.2024р. представник Відповідача-2 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати, а у задоволенні позову - відмовити.

Прокурор заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники інших учасників справи в судове засідання не з`явились, в тому числі, не приєднались до участі в режимі відеоконференції, але були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за необхідне розглянути справу за їх відсутності, оскільки вони не скористались своїми правами, передбаченими статтею 42 ГПК України. Ухвалу з цього приводу занесено до протоколу судового засідання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції Відповідно до

ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши матеріали справи у відповідній частині, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:

- затвердження 30.09.1993 Міністерством зв`язку України та реєстрація 15.12.1993 статуту Українського об`єднання поштового зв`язку «Укрпошта» (далі УОПЗ «Укрпошта») згідно з п. 1.1 якого Українське об`єднання поштового зв`язку «Укрпошта» засноване на державній власності, знаходиться у сфері управління та підпорядковане Міністерству зв`язку України (правонаступник Міністерство інфраструктури України); відповідно до п. 5.1 статуту майно об`єднання складають закріплені за ним основні фонди та обігові кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається у його самостійному балансі, і належать йому на правах повного господарського відання;

- реорганізація Українського об`єднання поштового зв`язку «Укрпошта» шляхом його перетворення в Українське державне підприємство поштового зв`язку «Укрпошта» (далі - УДППЗ «Укрпошта») згідно з Наказом Державного комітету зв`язку України № 93 від 15.06.1998;

створення Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» в липні 1998 року згідно з Програмою реструктуризації Укрпошти,

затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 1 від 04.01.1998, шляхом реорганізації Українського об`єднання поштового зв`язку «Укрпошта» (далі УОПЗ «Укрпошта»), створеного рішенням Кабінету Міністрів України 02.02.1994 як окрема державна структура у результаті реформування галузі зв`язку (розподілу на поштовий та електрозв`язок);

- реєстрація права державної власності за державою в особі Міністерства транспорту та зв`язку України на об`єкт: нежитлові будівлі Полтавської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» за адресою: вул. Миру, буд.18, м. Комсомольськ (зараз м. Горішні Плавні), Полтавська обл., який складається з будівлі вузлу поштового зв`язку, А, площею 1118,0 кв.м.; приміщення технічного складу, В, площею 23,2 кв.м.; будівля гаража, В, площею 69,7 кв.м. (далі спірне майно) згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно САС №575579 від 03.04.2009, виданого Комсомольською міською радою Полтавської області на підставі рішення виконкому Комсомольською міської ради про оформлення права власності від 24.02.2009 № 143 (т. 1, а.с. 28) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22544595 від 22.04.2009 та відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 1, а.с. 29, 26) за реєстраційним номером майна 26942240;

- реорганізація Міністерства транспорту та зв`язку України в Міністерство інфраструктури України відповідно до Указу Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 09.12.2010 № 1085/2010, яке відповідно до п. 5 означеного Указу Президента України є правонаступником органу, що реорганізується;

- перебування на момент реєстрації права державної власності спірних об`єктів нерухомого майна у володінні Українського державного підприємство поштового зв`язку «Укрпошта»;

- видача Міністерством інфраструктури України наказу № 56 від 16.02.2017 «Про припинення Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» в результаті його перетворення в публічне акціонерне товариство «Укрпошта» та створення публічного акціонерного товариства «Укрпошта»» (т.1 а.с.32- 34), за змістом якого вирішено утворити Публічне акціонерне товариство «Укрпошта», 100 відсотків акцій якого належить державі в особі Міністерства інфраструктури України, шляхом перетворення Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» із вказанням, що ПАТ «Укрпошта» є правонаступником УДППЗ «Укрпошта» (п.п. 2,3 Наказу);

- проведення державної реєстрації Публічного акціонерного товариства «Укрпошта», код ЕДРПОУ 21560045 (правонаступником якого є АТ «Укрпошта»), як юридичної особи, що утворилося в результаті перетворення УДППЗ «Укрпошта»(та є його правонаступником) з одночасним внесенням запису про припинення УДППЗ «Укрпошта» внаслідок реорганізації шляхом перетворення від тієї ж самої дати;

- затвердження акту передавання майна до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта», що є правонаступником УДППЗ «Укрпошта» згідно з Наказом Міністерство інфраструктури України № 240 від 05.07.2017 «Про затвердження акта передавання майна до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта» (т. 1, а.с. 35), посвідченого нотаріально 05.07.2017, за змістомя якого Міністерство інфраструктури України з 01.03.2017 передало, а ПАТ «Укрпошта» прийняло об`єкти державного майна згідно з переліками (далі акт передавання майна);

- передання Публічному акціонерному товариству «Укрпошта» спірного майна, а саме: будівлі вузлу поштового зв`язку, інвентарний номер 2510100, вартістю 6424050,00 грн. станом на 31.10.2016, будівлю технічного складу, інвентарний номер 2510202, вартістю 158660,00 грн. станом на 31.10.2016, будівлю гаражу, інвентарний номер 2510103, вартістю 140265,00 грн. за адресою: вул. Миру, буд.18, м. Горішні Плавні (м. Комсомольськ), Полтавська обл., згідно з переліком об`єктів нерухомого майна, яке обліковувалось на балансі Полтавської дирекції УДППЗ «Укрпошта» (додаток № 29 до акту передавання майна до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта», посвідчений нотаріально 05.07.2017; т. 1, а.с. 37-42);

- реєстрація 02.12.2019 Відповідачем 1 права приватної власності за Відповідачем 2 на спірне майно на підставі свідоцтва про право власності САС № 575579 від 03.04.2009, виданого Комсомольською міською радою Полтавської області, акту приймання-передачі нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України № 240 від 05.07.2017, наказу Міністерства інфраструктури України № 240 від 05.07.2017, наказу Міністерства інфраструктури України № 611 від 14.12.2018 та наказу № 56 від 16.02.2017;

- проведення Відповідачем 1 державної реєстрації права приватної власності за АТ «Укрпошта» на нежитлове приміщення що розташовані за адресою: вул. Миру, буд.18, м. Горішні Плавні, Полтавська обл., на підставі ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.18 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 та прийняття ним рішення № 50056400 від 05.12.2019 (т. 1, а.с. 27).

Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

Звертаючись з позовом до суду, Прокурор зазначав, що всупереч інтересів держави безпідставно та незаконно вказаним рішенням Відповідача -1 право власності на державне майно зареєстровано за Відповідачем -2 на праві приватної власності останнього, внаслідок чого спірне майно вибуло з державної власності, що порушує права та інтереси держави у сфері реалізації прав власника відповідного майна.

Відповідач 1 у відзиві на позов зазначав, що на цей час вже не має трудових відносин з Сухинівською сільською радою та не виконує обов`язків державного реєстратора, інформація про спірний об`єкт нерухомого майна в 2019 році на підставі заяв АТ «Укрпошта» та згідно поданих документів - перенесена в державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо вищезазначеного об`єкта, форма власності зазначена заявником АТ «Укрпошта».

Також посилався на те, що державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, яку подає зацікавлена особа, в даному випадку державний реєстратор є неналежним відповідачем.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог Відповідач 2 зазначав, що:

- позов необхідно залишити без розгляду, оскільки Прокурор недотримався розумного строку повідомлення згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та неправильного визначив компетентний орган, що здійснює відповідні функції у спірних правовідносинах;

- у цій справі відсутній державний та суспільний інтерес, та не порушено інтересів держави;

- АТ «Укрпошта» є неналежним відповідачем, оскільки управління корпоративними правами держави стосовно товариства здійснює Міністерство інфраструктури України;

- після створення АТ «Укрпошта» у процесі корпоратизації право власності на майно, що увійшло до статутного фонду, перейшло до товариства, при цьому відчуження такого майна не здійснювалося, а передача до статутного капіталу спірного майна не є приватизацією такого майна;

- спірне майно перебувало у державній власності в особі Міністерство інфраструктури України та закріплювалося за УДППЗ «Укрпошта» на праві господарського відання до 01.03.2017;

- в діях АТ «Укрпошта» відсутнє порушення законодавства, оскільки після завершення реорганізації АТ «Укрпошта» не є державним підприємством, акт прийому- передачі майна від засновника до АТ «Укрпошта» є волевиявленням передачі майна до статутного капіталу товариства та є правочином, що підтверджує факт набуття та припинення права власності на спірне майно;

- реєстрація права приватної власності на спірне майно відбулася без порушення вимог законодавства;

- прокурор пропустив строк позовної давності по цим вимогам, оскільки про припинення права державної власності Міністерству інфраструктури України стало відомо 05.07.2017 дня затвердження акту приймання-передачі спірного майна.

Позивач у письмових поясненнях (т.2 а.с.122-123) вказав, що під час корпоратизації УДППЗ «Укрпошта» шляхом перетворення в АТ «Укрпошта» відбулося включення майна до складу статутного капіталу акціонерного товариства, а не приватизація державного майна, оскільки відчуження спірного майна не відбулося; зі статуту АТ «Укрпошта» вбачається, що все нерухоме майно, передане йому до статутного капіталу, є його власністю; враховуючи, що наказ № 240 є чинним та не оскаржений, спірне нерухоме майно набуте АТ «Укрпошта» на законних підставах.

Третя особа у письмових поясненнях (т.2 а.с.132-138) підтримала позовні вимоги Прокурора, підкреслювала статус Відповідача 2, як національного оператора поштового зв`язку, що є необхідним для виконання державою своїх основних функцій, забезпечення обороноздатності держави, об`єктів права власності Українського народу та майна, що становить матеріальну основу суверенітету України, він з усім своїм майном не підлягає приватизації.

Задовольняючи позовні вимоги до Відповідача 2, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав до визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, скасування державної реєстрації права приватної власності на спірне майно та визнання права власності за державою Україна в особі Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, оскільки державна реєстрація права приватної власності Відповідача-2 на державне майно здійснена без належних правових підстав.

Крім того, суд відхилив доводи Відповідача 2 про пропуск строку позовної давності, оскільки Позивач міг довідатися про порушення прав держави не раніше дати проведення державної реєстрації права приватної власності на спірне майно, тобто не раніше 02.12.2019, у зв`язку з чим на момент подання позову Прокурором 30.12.2021 строк позовної давності не є пропущеним.

Суд відмовив в задоволенні позовних вимог до Відповідача 1, встановивши, що він є неналежним відповідачем у зв`язку з припиненням виконання функцій державного реєстратора.

Також суд першої інстанції у своєму рішенні замінив назву Позивача у справі - Міністерство інфраструктури України на нову назву - Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги -безпідставними, виходячи з наступного.

Загальний порядок визначення правового режиму майна акціонерних товариств, засновником і єдиним акціонером якого є держава, має спеціальний правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню саме спеціальні норми ст. 22 ГК України, відповідно до яких держава здійснює управління державним сектором економіки відповідно до засад внутрішньої і зовнішньої політики.

Суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.

Повноваження суб`єктів управління у державному секторі економіки - КМУ, міністерств, інших органів влади та організацій щодо суб`єктів господарювання визначаються законом.

Зазначені суб`єкти управління у державному секторі економіки можуть приймати рішення, необхідні для підготовки до реалізації та здійснення державно-приватного партнерства (концесії), які є обов`язковими до виконання підприємствами, установами, організаціями, що перебувають у сфері їх управління.

Законом можуть бути визначені види господарської діяльності, яку дозволяється здійснювати виключно державним підприємствам, установам і організаціям.

Держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Правовий статус окремого суб`єкта господарювання у державному секторі економіки визначається уповноваженими органами управління відповідно до вимог цього Кодексу та інших законів. Відносини органів управління з названими суб`єктами господарювання у випадках, передбачених законом, можуть здійснюватися на договірних засадах.

Держава застосовує до суб`єктів господарювання у державному секторі економіки усі засоби державного регулювання господарської діяльності, передбачені цим Кодексом, враховуючи особливості правового статусу даних суб`єктів.

Законом встановлюються особливості здійснення антимонопольно-конкурентної політики та розвитку змагальності у державному секторі економіки, які повинні враховуватися при формуванні відповідних державних програм.

Державний фінансовий контроль щодо суб`єктів господарювання, у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток) належить суб`єктам господарювання державного сектору економіки, здійснюється відповідно до закону.

Процедура визнання банкрутом застосовується щодо державних підприємств з урахуванням вимог, зазначених у главі 23 цього Кодексу.

Органам управління, які здійснюють організаційно-господарські повноваження стосовно суб`єктів господарювання державного сектора економіки, забороняється делегувати іншим суб`єктам повноваження щодо розпорядження державною власністю і повноваження щодо управління діяльністю суб`єктів господарювання, за винятком делегування названих повноважень відповідно до закону органам місцевого самоврядування та інших випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Суб`єкт господарювання державного сектора економіки запроваджує антикорупційну програму у порядку, визначеному законом.

Отже, усі суб`єкти державного сектора економіки мають діяти на праві господарського відання чи оперативного управління.

Утворення акціонерних товариств на базі майна корпоратизованих державних унітарних товариств та особливий склад осіб, які беруть участь у їх заснуванні, серед яких державні органи, що здійснюють управління державним майном, зумовлює своєрідний порядок набуття такими акціонерними товариствами права власності на майно, що передається державою до їхнього статного фонду.

За загальними правилами, установленими статтею 12 Закону України «Про господарські товариства» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність.

Проте на відміну від акціонерних товариств, які засновуються на базі приватної власності, створення акціонерних товариств на базі майна державних підприємств регулюється не лише нормами ЦК України, ГК України та зазначеного вище Закону, а й спеціальним законодавством.

Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на державне майно у разі його приватизації, а за змістом ч.3 ст. 145 ГК України правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній власності, може бути змінено тільки шляхом приватизації майна державного підприємства.

Згідно із частиною першою статті 15 Закону України «Про приватизацію державного майна» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до вичерпного переліку способів приватизації державного майна не належала передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизацїї державного унітарного підприємства, а також вона не є способом його приватизації.

Отже, передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, не є рішенням власника, яке б надавало такому товариству право на його відчуження, а спрямована виключно на зміну організаційно-правової форми державного підприємства.

Наведене свідчить про те, що зміна організаційно-правової форми підприємства приводить до автоматичної зміни форми державної власності нерухомого майна.

Крім того, згідно із частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про приватизацію державного майна» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при перетворенні державного унітарного підприємства в акціонерне товариство воно стає правонаступником підприємства, що приватизується.

Водночас акціонерні товариства, засновником і єдиним акціонером яких є держава в особі органів виконавчої влади, мають спеціальний (особливий) правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами, які створюються в загальному порядку, а державне майно, передане до статутного фонду державних акціонерних товариств, залишається у державній власності й відчуження його можливе тільки органами приватизації через визначені законом приватизаційні процедури.

Отже, до моменту завершення процедури приватизації до створюваного акціонерного товариства в силу правонаступництва переходять права та обов`язки, які мало державне унітарне підприємство, у тому числі й обсяг майнових прав на державне майно, в даному випадку - право господарського відання.

Вимоги про необхідність дотримання процедури приватизації при відчуженні майна господарських організацій з корпоративними правами держави понад 25 % їх статутного фонду закріплено і в ст.11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності».

Таким чином, державне майно, яке закріплювалося за державним підприємством на праві господарського відання - перебуває у створюваного акціонерного товариства на праві господарського відання.

У свою чергу, корпоратизація державних унітарних підприємств через їх перетворення у господарські товариства є лише передумовою для подальшої приватизації майна, переданого державою до їх статутного фонду.

Проведення корпоратизації державного унітарного підприємства в акціонерне товариство не є його приватизацією, а тому внесення майна до статутного фонду такого товариства не може розглядатися як підстава для зміни його форми власності.

У зв`язку із цим державне майно, передане державою до статутного фонду державного унітарного підприємства, корпоратизованого в акціонерне товариство, 100 % акцій статутного фонду якого залишаються у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації є державною власністю.

Зазначена правова позиція відображена в постанові Великої палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21, до моменту опублікування якої було зупинено провадження в даній справі.

За таких підстав доводи апеляційної скарги, що у процесі корпоратизації новостворене акціонерне товариство набуло право приватної власності на державне майно, що увійшло до його статутного фонду в обмін на акції - є такими, що не відповідають наведеним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що Українське державне підприємство поштового зв`язку «Укрпошта» було створене у липні 1998 року згідно з Програмою реструктуризації Укрпошти, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 1 від 04.01.1998, шляхом реорганізації Українського об`єднання поштового зв`язку «Укрпошта» (далі УОПЗ «Укрпошта»), створеного рішенням Кабінету Міністрів України 02.02.1994 як окрема державна структура у результаті реформування галузі зв`язку (розподілу на поштовий та електрозв`язок). Міністерством зв`язку України 30.09.1993 затверджено та 15.12.1993 зареєстровано статут Українського об`єднання поштового зв`язку «Укрпошта» (далі УОПЗ «Укрпошта»).

Згідно з п. 1.1 статуту Українського об`єднання поштового зв`язку «Укрпошта», затвердженого Міністерством зв`язку України 30.09.1993, воно засновано на державній власності, знаходиться у сфері управління та підпорядковане Міністерству зв`язку України (правонаступник Міністерство інфраструктури України); відповідно до п. 5.1 статуту майно об`єднання складають закріплені за ним основні фонди та обігові кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається у його самостійному балансі, і належать йому на правах повного господарського відання.

Наказом Державного комітету зв`язку України № 93 від 15.06.1998 Українське об`єднання поштового зв`язку «Укрпошта» реорганізоване шляхом його перетворення в Українське державне підприємство поштового зв`язку «Укрпошта» (далі - УДППЗ «Укрпошта»).

Указом Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 09.12.2010 № 1085/2010 Міністерство транспорту та зв`язку України було реорганізоване в Міністерство інфраструктури України, відповідно до п. 5 якого установлено, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються.

На момент реєстрації права державної власності на вказані об`єкти нерухомого майна вони перебували у володінні Українського державного підприємство поштового зв`язку «Укрпошта», що визнається сторонами по справі.

Міністерство інфраструктури України видало наказ № 56 від 16.02.2017 «Про припинення Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» в результаті його перетворення в публічне акціонерне товариство «Укрпошта» та створення публічного акціонерного товариства «Укрпошта»» (т.1 а.с.32-34).

Згідно з п. 2 цього наказу вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Укрпошта», 100 відсотків акцій якого належить державі в особі Міністерства інфраструктури України, шляхом перетворення Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта», що є його правонаступником.

Згідно з даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, 01.03.2017 була проведена державна реєстрація публічного акціонерного товариства «Укрпошта», код ЕДРПОУ 21560045 (правонаступником якого є АТ «Укрпошта»), як юридичної особи, що утворилося в результаті перетворення УДППЗ «Укрпошта», з одночасним внесенням запису про припинення УДППЗ «Укрпошта» внаслідок реорганізації шляхом перетворення від тієї ж самої дати. У цьому реєстрі також вказано, що ПАТ «Укрпошта» є правонаступником УДППЗ «Укрпошта».

Зміна організаційно-правової форми, яка відбувалась впродовж 2017-2021 рр. з публічного акціонерного товариства «Укрпошта» на приватне акціонерне товариство «Укрпошта», а надалі - на акціонерне товариство «Укрпошта», що підтверджується відповідними редакціями статутів Товариства (т. 1, а.с. 54-90).

При цьому, п. 4.1 кожної із редакцій статуту було передбачено, що засновником Товариства є держава в особі Міністерства інфраструктури України, а управління корпоративними правами держави стосовно товариства здійснює Міністерство інфраструктури України.

Відповідно до пункту 5.4 статуту Відповідача 2 усе нерухоме та інше майно, передане до статутного капіталу Товариства або набуте Товариством на законних підставах, є його власністю.

Державне майно, передане Товариству в господарське відання, користування чи управління, не включається до статутного капіталу Товариства та використовується в порядку, передбаченому законодавством та цим Статутом. Товариство використовує та утримує державне майно, що не підлягає приватизації, відповідно до законодавства.

Майно, що є державною власністю і надане Товариству в господарське відання, користування чи управління, включається до його активів, але не може бути відчужене у будь-який спосіб без рішення загальних зборів. Списання та передача такого державного майна здійснюється відповідно до законодавства. (пункт 5.5. статуту).

Отже, Відповідач-2 не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо зміни права власності щодо спірного майна, оскільки єдиним його власником є держава в особі Міністерства інфраструктури України.

Згідно зі статтею 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою КМУ від 06 червня 2007 року № 803, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законами, а щодо нерухомого майна - за умови додаткового погодження з ФДМУ.

Зміна правового режиму майна суб`єкта господарювання здійснюється за рішенням власника у спосіб, передбачений ГК України та прийнятими відповідно до нього іншими законами, крім випадків, якщо така зміна забороняється законом (частина друга статті 145 ГК України).

Встановлено, що Позивач не приймав рішення про зміну режиму спірного майна, у зв`язку із цим зміна форми власності з державної на приватну не відбувалась. Наказом Міністерство інфраструктури України № 240 від 05.07.2017 «Про затвердження акта передавання майна до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта» (т. 1, а.с. 35) затверджено акт передавання майна до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта», що є правонаступником УДППЗ «Укрпошта», за змістом якого до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта», що є правонаступником УДППЗ «Укрпошта», Позивач з 01.03.2017 передав, а ПАТ «Укрпошта» прийняло об`єкти державного майна згідно з переліками (далі акт передавання майна).

Згідно з переліком об`єктів нерухомого майна, яке обліковувалось на балансі Полтавської дирекції УДППЗ «Укрпошта» та передається до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта» (додаток № 29 до акту передавання майна до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта», посвідчений нотаріально 05.07.2017; т. 1, а.с. 37-42) було передано, зокрема, будівлю вузлу поштового зв`язку, інвентарний номер 2510100, вартістю 6424050,00 грн. станом на 31.10.2016, будівлю технічного складу, інвентарний номер 2510202, вартістю 158660,00 грн. станом на 31.10.2016, будівлю гаражу, інвентарний номер 2510103, вартістю 140265,00 грн. за адресою: вул. Миру, буд.18, м. Горішні Плавні (м. Комсомольськ), Полтавська обл., тобто спірне майно.

Отже, вказаним актом спірне майно у приватну власність Відповідача 2 не передавалось, право державної власності не змінювалось.

При цьому згідно із частиною другою статті 145 ГК України зміна правового режиму майна суб`єкта господарювання здійснюється за рішенням власника (власників) майна у спосіб, передбачений цим Кодексом та прийнятими відповідно до нього іншими законами, крім випадків, якщо така зміна забороняється законом.

Частиною третьою статті 145 ГК України передбачено, що правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній (комунальній) власності, може бути змінений шляхом приватизації майна державного (комунального) підприємства відповідно до закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірне майно було передано Відповідачу 2 для здійснення статутної діяльності і це майно залишається об`єктом права державної власності, рішення Позивачем про зміну правового режиму цього майна не приймалось, зміна форми власності з державної на приватну не відбувалася, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Судова колегія вважає доводи апелянта про те, що підписаний між сторонами акт приймання-передачі майна є правочином, яким змінено форму власності шляхом передачі спірного майна Відповідачу-2- безпідставними та такими, що протирічать наведеним нормам закону.

Так, статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до частини четвертої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Частиною третьою статті 10 цього Закону передбачено, що державний реєстратор, у тому числі, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 6 Порядку державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Пунктом 9 Порядку передбачено, що разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації.

Відповідно до пункту 40 Порядку державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і цим Порядком.

Водночас, акт приймання передачі майна не є правовстановлювальними документами, на підставі яких відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» проводиться державна реєстрація права власності.

Разом з тим, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно САС №575579 від 03.04.2009 та у витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22544595 від 22.04.2009 (т. 1, а.с. 29) у графі «Власник» вказано: «Міністерство транспорту та зв`язку України в господарському віданні Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта».

Відповідно до статті 37 Закону України «Про власність» у редакції, чинній на час передачі спірного майна відповідачу, майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством України.

Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону та цілям діяльності підприємства. До права повного господарського відання застосовуються правила про право власності, якщо інше не встановлено законодавчими актами України.

Однак наведені норми законодавства не передбачали право приватної власності юридичних осіб на державне майно, а лише право повного господарського відання.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що реєстрація права власності на спірне нерухоме майно без належних на те підстав, порушує права держави в особі Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України та може впливати на обсяг його правомочностей щодо володіння, користування та розпорядження таким майном, що, в свою чергу, свідчить про наявність спору про право власності на вказане майно.

Разом з тим, встановивши в процесі розгляду справи, що Відповідач-1 , як особа, що виконувала функції державного реєстратора, не оспорює право власності держави на спірне майно, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що він є неналежним відповідачем у справі та правомірно відмовив в позові до Відповідача-1.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що Відповідач-2 є неналежним відповідачем, оскільки управління корпоративними правами держави стосовно товариства здійснює Позивач, то такі доводи є помилковими, оскільки Відповідача 2 оспорює право державної власності на спірне майно, саме його неправомірні дії призвели до порушення прав та законних інтересів держави в особі Позивача на володіння та розпорядження спірним майном.

Враховуючи наведене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що задоволення позову шляхом визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 1 щодо державної реєстрації права приватної власності Відповідача -2 на спірне нерухоме майно та скасування державної реєстрації такого права, а також визнання за державою в особі Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України права власності на спірне майно - у своїй сукупності є дієвим та належним способом захисту порушеного права.

Належність та ефективність обраного Прокурором вищенаведеного способу захисту прав та законних інтересів держави в особі Позивача у вигляді одночасного заявлення наведених вимог докладно аналізований судом в судовому рішенні та доводами апеляційної скарги в цій частині висновок суду не охоплюється.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність суспільного інтересу, не дотримання Прокурором розумного строку повідомлення згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з ч.4,7 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Відповідно до частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі №910/4345/18).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

У постанові від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями в спірних правовідносинах.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси

держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові.

Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.

Як встановлено судом першої інстанції, Прокурор у відповідності до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру направив 28.09.2021 лист № 15/2-423вих.21 (т.1 а.с.91- 92) до Міністерства інфраструктури України про виявлені порушення інтересів держави з пропозицією вжити самостійно заходи на їх усунення шляхом звернення до суду із позовною заявою.

Міністерство інфраструктури України, розглянувши лист прокуратури, у відповіді 06.10.2021 (т.1 а.с.93) повідомило про відсутність порушення прав Міністерства та, що воно не знайшло підстав для вжиття заходів реагування.

Таким чином, Міністерством інфраструктури України не вжито заходів щодо повернення спірного майна у власність держави.

Отже, саме на Міністерство інфраструктури України, як правонаступника Міністерства транспорту та зв`язку України, були покладені повноваження власника спірного майна, яке, за твердженням прокурора, незаконно вибуло із державної власності.

Виконуючи вимоги ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Полтавська обласна прокуратура листом № 15/2-112вих.22 від 05.05.2022 (т.1 а.с.97) повідомила Позивача про звернення з цим позовом до суду.

Вказане свідчить, що прокурор повідомив Позивача про необхідність звернення до суду засвоєчасно до подачі позову, а позов подано у розумний строк після такого повідомлення.

У зв`язку з цим, Прокурор правомірно подав позов в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України, а зазначений орган відповідно до ч. 2 ст. 53 ГПК України набув статусу позивача у справі, порушеній за позовною заявою прокурора та є належним позивачем за вимогами, спрямованими на захист права державної власності на спірні об`єкти нерухомого майна.

Прокурор у позові зазначав, що порушення законодавства про те, що спірне майно яке передане Відповідачу 2 на праві господарського відання, віднесено до об`єктів державної власності, має стратегічне значення для економіки та інтересів держави, а тому з метою національної безпеки та оборони повинне перебувати виключно у власності держави.

Як наслідок, вибуття такого майна з власності держави, порушенням вимог законодавства створює загрозу порушення економічних (майнових) інтересів держави у економічній та оборонній сфері.

Таким чином, у зазначеному випадку, за доводами Прокуратури, наявний як державний, так і суспільний інтерес.

Враховуючи обставини даної справи, втручання у володіння майном є законним, має суспільний інтерес, який полягає у відновленні прав держави розпоряджатися своїм майном у спосіб та в порядку, встановлені законом. Захід втручання є пропорційним цілям втручання.

Таким чином доводи апеляційної скарги про відсутність суспільного інтересу у даній справі та неправомірне звернення Прокурора з даним позовом - є безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги про недотримання Прокурором строку позовної давності, судова колегія зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Оскільки в межах даного спору порушення прав держави на спірне майно відбулося не внаслідок підписання зазначеного акту передавання, а внаслідок проведення державної реєстрації права приватної власності - 02.12.2019, то судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про звернення Прокурора з даним позовом в межах трирічного строку позовної давності, отже доводи апеляційної скарги відхиляються як безпідставні.

Інших підстав до скасування судового рішення апеляційна скарга не містить.

Враховуючи наведене, судова колегія дійшла висновку, що рішення Господарського суду Полтавської області від 19.06.2023 року у справі №917/453/22 ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на заявника апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрпошта" на рішення Господарського суду Полтавської області від 19.06.2023 року у справі №917/453/22- залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 19.06.2023 року у справі №917/453/22 залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, віднести на Акціонерне товариство "Укрпошта".

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 30.05.2024

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя О.А. Істоміна

Суддя Д.О. Попков