РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.05.2024Справа № 910/18675/23

За позовомПублічного акціонерного товариства «СУМИХІМПРОМ»
доАнтимонопольного комітету України
про за зустрічним позовом до провизнання недійсним та скасування рішення Антимонопольного комітету України Публічного акціонерного товариства «СУМИХІМПРОМ» стягнення штрафу в розмірі 510 000,00 грн
Суддя Підченко Ю.О.
Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:

від позивача: Щербина Є.Є.;

від відповідача: Данилов К.О.

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/18675/23 за позовом Публічного акціонерного товариства «СУМИХІМПРОМ» (далі також - позивач за первісним позовом, ПАТ «СУМИХІМПРОМ») до Антимонопольного комітету України (далі також - відповідач за первісним позовом, АМК України, Комітет) про визнання недійсним та скасування рішення Антимонопольного комітету України № 232 від 31.08.2023 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу.

23.01.2024 до суду від Антимонопольного комітету України надійшла зустрічна позовна заява з вимогами до Публічного акціонерного товариства «СУМИХІМПРОМ» про стягнення штрафу в розмірі 510 000,00 грн.

Відповідно до ухвали від 31.01.2024 зустрічний позов Антимонопольного комітету України до Публічного акціонерного товариства «СУМИХІМПРОМ» про стягнення штрафу в розмірі 510 000,00 грн об`єднано в одне провадження з первісним позовом Публічного акціонерного товариства «СУМИХІМПРОМ» до Антимонопольного комітету України про визнання недійсним та скасування рішення Антимонопольного комітету України № 232 від 31.08.2023 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу по справі № 910/18675/23.

29.01.2024 відповідачем подано відзив на первісний позов, а 15.02.2024 ПАТ «СУМИХІМПРОМ» надало відзив на зустрічний позов.

04.03.2024 від позивача за зустрічним позовом надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов.

З огляду на те, що в підготовчому провадженні здійснено дії передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, суд вирішив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 16.05.2024.

Представники сторін безпосередньо в судовому засіданні 16.05.2024 надали усні пояснення по справі та навели доводи на підтвердження своїх вимог.

Суд заслухав вступне слово, закінчив з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами, провів судові дебати.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

Суд також враховує положення частини 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" 04.11.1950 року про право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Антимонопольний комітет України, розглянувши матеріали справи № 24-26.13/45-10, розпочатої розпорядженням державного уповноваженого Антимонопольного комітету України від 16.03.2010 № 12/57-р за ознаками вчинення публічним акціонерним товариством «СУМИХІМПРОМ» та публічним акціонерним товариством «ДАК «Титан» порушення, передбаченого п. 12 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді здійснення концентрації шляхом створення публічного акціонерного товариства «Державна холдингова компанія «Титан України» без отримання відповідного дозволу органів Антимонопольного комітету України, наявність якого необхідна, та подання з попередніми висновками від 15.07.2016 № 24-26.13/45-10/263-спр/кі, виніс Рішення № 232-р від 31.08.2023 (далі також - Рішення № 232-р) відповідно до якого постановив:

- визнати, що публічне акціонерне товариство «СУМИХІМПРОМ» та публічне акціонерне товариство «ДАК «Титан» вчинили порушення, передбачене п. 12 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді створення публічного акціонерного товариства «Державна холдингова компанія «Титан України» без отримання відповідного дозволу органів Антимонопольного комітету України, наявність якого необхідна;

- за вказане порушення на Публічне акціонерне товариство «СУМИХІМПРОМ» накладено штраф в розмірі 510 000,00 грн.

Обґрунтовуючи первісні позовні вимоги, ПАТ «СУМИХІМПРОМ» зазначає наступне:

- Комітетом було неповно з`ясовано обставини справи та не прийнято до уваги, що компанія вважається створеною за участі не декількох засновників, а лише одного засновника - держави Україна;

- відповідачем не доведено обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими, та як наслідок неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а саме ст.ст. 1, 22-24 Закону України «Про захист економічної конкуренції»;

- Міністерство промислової політики України, як уповноважений орган управління, за сукупністю повноважень, здійснювало вирішальний вплив на господарську діяльність ВАТ «СУМИХІМПРОМ» та ВАТ «ДАК «Титан» через реалізацію права на формування складу, результатів голосування та рішення органів управління даних суб`єктів, погодженню умов та укладення договорів і контрактів, які дають можливість визначити умови господарської діяльності;

- набуття контролю Міністерством промислової політики над ВАТ «СУМИХІМПРОМ» та ВАТ «ДАК «Титан» не потребувало отримання дозволу Антимонопольного комітету України, у зв`язку з чим, створення Компанії не вважається концентрацією, а відповідач, маніпулюючи законодавством, протиправно виніс рішення про накладення на позивача штрафу4

- позивач не вчинив жодних дій, які б становили об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого п. 12 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Відповідач проти первісного позову заперечив у повному обсязі. Свої доводи щодо спору у справі виклав у відзиві на первісний позов, письмових та усних поясненнях.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що первісні позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Статтею 5 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" (далі також - Закон № 3659) унормовано, що Антимонопольний комітет України здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, законів України "Про захист економічної конкуренції", "Про захист від недобросовісної конкуренції", цього Закону, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині: здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції; контролю за концентрацією, узгодженими діями суб`єктів господарювання та дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час регулювання цін (тарифів) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; сприяння розвитку добросовісної конкуренції; методичного забезпечення застосування законодавства про захист економічної конкуренції; здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері державних закупівель; проведення моніторингу державної допомоги суб`єктам господарювання та здійснення контролю за допустимістю такої допомоги для конкуренції.

Приписами ст. 4 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" визначено, що Антимонопольний комітет України будує свою діяльність на принципах: законності; гласності; захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має такі повноваження, зокрема: розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; розглядати справи про адміністративні правопорушення, приймати постанови та перевіряти їх законність та обґрунтованість; перевіряти суб`єкти господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції; при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом.

Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону України "Про захист економічної конкуренції" розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції починається з прийняттям розпорядження про початок розгляду справи та закінчується прийняттям рішення у справі.

Частиною 1 статті 48 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначено, що за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; накладення штрафу тощо.

Як визначено статтею 41 Закону України "Про захист економічної конкуренції", а також зазначено і у п. 12 Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (Правил розгляду справ), які затверджено розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994 р. № 5, доказами у справі можуть бути будь-які фактичні дані, які дають можливість встановити наявність або відсутність порушення. Ці дані встановлюються такими засобами: поясненнями сторін і третіх осіб, поясненнями службових осіб та громадян, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів. Усні пояснення сторін, третіх осіб, службових чи посадових осіб та громадян, які містять дані, що свідчать про наявність чи відсутність порушення, фіксуються у протоколі.

Пунктом 32 Правил розгляду справ встановлено, що у рішенні наводяться мотиви рішення, зазначаються встановлені органом Комітету обставини справи з посиланням на відповідні докази, а також положення законодавства, якими орган Комітету керувався, приймаючи рішення. Під час вирішення питання про накладення штрафу у резолютивній частині рішення вказується розмір штрафу. Резолютивна частина рішення, крім відповідних висновків та зобов`язань, передбачених статтею 48 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у необхідних випадках має містити вказування на дії, які відповідач повинен виконати або від яких утриматися для припинення порушення та усунення його наслідків, а також строк виконання рішення.

Відповідно до п. 12 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є концентрація без отримання відповідного дозволу органів Антимонопольного комітету України, у разі якщо наявність такого дозволу необхідна.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством; органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.02.2009 постановою Кабінету Міністрів України № 154 було утворено Державну холдингову компанію «Титан України».

Пунктом 1 постанови визначено, що Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства промислової політики щодо утворення Державної холдингової компанії «Титан України» (далі також - Компанія), статутний фонд якої формується шляхом передачі до нього 100 відсотків акцій, що належать державі у статутних фондах відкритих акціонерних товариств «СУМИХІМПРОМ» і «ДАК «Титан».

Відповідно до п. 2 постанови, засновником Компанії є держава в особі Міністерства промислової політики; повноваження з управління корпоративними правами держави щодо Компанії здійснюються Міністерством промислової політики.

Пунктом 4 постанови визначено, що КМУ погодилось з пропозицією Фонду державного майна стосовно передачі Міністерству промислової політики у двотижневий строк повноважень з управління корпоративними правами держави щодо відкритих акціонерних товариств «СУМИХІМПРОМ» і «ДАК «Титан» з подальшим включенням пакетів акцій, що належать державі у статутних фондах цих товариств, до статутного фонду Компанії.

Пунктом 5 постанови доручено Міністерству промислової політики затвердити статут Компанії та здійснити організаційні заходи, пов`язані з її утворенням.

15.06.2009 Фондом державного майна передано до Міністерства промислової політики України пакет акцій ВАТ «СУМИХІМПРОМ», в обсязі 100% статутного капіталу відповідно до акту приймання передачі акцій ВАТ «СУМИХІМПРОМ».

06.04.2009 Наказом Міністерства промислової політики № 257 «Про створення публічного акціонерного товариства «Державна холдингова компанія «Титан України», відповідно до повноважень Мінпромполітики та постанови КМУ № 154 наказано створити публічне акціонерне товариство «Державна холдингова компанія «Титан України».

23.12.2009 Наказом Міністерства промислової політики № 921 «Щодо деяких питань зі створення ПАТ «Державна холдингова компанія «Титан України» внесено до статутного капіталу останньої пакет акцій ВАТ «СУМИХІМПРОМ». На виконання цього наказу складено Акт приймання передачі №1 від 29.12.2009.

Як наголошує позивач за первісним позовом, з відкритих даних опублікованих Агентством з розвитку інфраструктури фондового ринку на сайті smida.gov.ua до дати передання акцій вбачається наступне:

- відкрите акціонерних товариств «СУМИХІМПРОМ», станом на дату подання річної звітності 30.04.2010 за 2009 рік та 28.04.2011 за 2010 рік4

- відкрите акціонерних товариств «ДАК «Титан», станом на дату подання річної звітності 30.04.2010 за 2009 рік та 20.05.2011 за 2010 рік,

в розділі «регулярна інформація», в підрозділах «Інформація про засновників та/або учасників емітента та кількість і вартість акцій (розміру часток, паїв)» зазначено, що засновником кожного з підприємств є Міністерство промислової політики України.

Розпорядником акцій кожного підприємства, станом на дати зазначені вище, відповідно до розділу «регулярна інформація (архів)» з цього ж сайту зазначено Фонд державного майна України.

Обґрунтовуючи заявлений позов ПАТ «СУМИХІМПРОМ» стверджувало, що в розумінні законодавства відкриті акціонерні товариства «СУМИХІМПРОМ» і «ДАК «Титан» вважаються єдиною групою суб`єктів господарювання вирішальний вплив на які здійснювала саме держава, в особі Міністерства промислової політики, а відповідачем не взято до уваги, що Компанія вважається створеною за участю не декількох засновників, а лише одного засновника - держави Україна.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (в редакції, що діяла на момент здійснення концентрації) суб`єкт господарювання - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми та форми власності чи фізична особа, що здійснює діяльність з виробництва, реалізації, придбання товарів, іншу господарську діяльність, у тому числі яка здійснює контроль над іншою юридичною чи фізичною особою; група суб`єктів господарювання, якщо один або декілька з них здійснюють контроль над іншими. Суб`єктами господарювання визнаються також органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю в частині їх діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів чи іншої господарської діяльності. Господарською діяльністю не вважається діяльність фізичної особи з придбання товарів народного споживання для кінцевого споживання.

Контроль - вирішальний вплив однієї чи декількох пов`язаних юридичних та/або фізичних осіб на господарську діяльність суб`єкта господарювання чи його частини, який здійснюється безпосередньо або через інших осіб, зокрема завдяки:

- праву володіння чи користування всіма активами чи їх значною частиною;

- праву, яке забезпечує вирішальний вплив на формування складу, результати голосування та рішення органів управління суб`єкта господарювання;

- укладенню договорів і контрактів, які дають можливість визначати умови господарської діяльності, давати обов`язкові до виконання вказівки або виконувати функції органу управління суб`єкта господарювання;

- заміщенню посади керівника, заступника керівника спостережної ради, правління, іншого наглядового чи виконавчого органу суб`єкта господарювання особою, яка вже обіймає одну чи кілька із зазначених посад в інших суб`єктах господарювання;

- обійманню більше половини посад членів спостережної ради, правління, інших наглядових чи виконавчих органів суб`єкта господарювання особами, які вже обіймають одну чи кілька із зазначених посад в іншому суб`єкті господарювання.

Пов`язаними особами є юридичні та/або фізичні особи, які спільно або узгоджено здійснюють господарську діяльність, у тому числі спільно або узгоджено чинять вплив на господарську діяльність суб`єкта господарювання. Зокрема, пов`язаними фізичними особами вважаються такі, які є подружжям, батьками та дітьми, братами та (або) сестрами.

Як визначено в Методичних рекомендаціях щодо застосування поняття контролю, (далі - Методичні рекомендації), для вирішення питання підконтрольності державних або комунальних підприємств (установ) уповноваженому органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, до сфери управління якого належить відповідне підприємство, має братися до уваги вся сукупність повноважень органу влади щодо впливу на господарську діяльність такого суб`єкта (зокрема, можливість впливати на оперативно-господарську діяльність підприємства) (п. 20).

При цьому, не можуть вважатися відносинами контролю повноваження органів влади щодо суб`єктів господарювання, що обмежуються загальним захистом інтересів суспільства, якщо такі повноваження не дозволяють державі або територіальній громаді в особі уповноваженого органу здійснювати вирішальний вплив на господарську діяльність суб`єкта господарювання (його оперативно-господарську діяльність) (п. 23 Методичних рекомендацій).

Водночас, параграф (22) Регламенту Ради ЄС № 139/2004 від 20.01.2004 щодо контролю за концентрацією суб`єктів господарювання закріплює принцип не дискримінації між публічним та приватним сектором, зокрема, що стосується суб`єктів господарювання публічного сектору, а також необхідність при обчисленні обороту (виручки від продажу товарів, робіт, послуг) учасників концентрації брати в розрахунок показники суб`єктів господарювання, які складають окрему економічну одиницю, незалежну у прийняті рішень і незалежною від способу розміщення капіталу чи правил адміністративного нагляду, які до них застосовуються.

При цьому, роз`яснення, надане в Повідомленні Європейської Комісії щодо концепції певних суб`єктів господарювання відповідно до Регламенту Ради (ЄС) № 4064/89 щодо контролю за концентрацією суб`єктів господарювання (98/С 66/03), п. 56 якого визначає, що «...злиття чи набуття контролю, що виникає між двома державними компаніями, може становити концентрацію, та якщо так, то обидва з них повинні кваліфікуватись як суб`єкти господарювання оскільки лише факт того, що дві компанії належать тій самій державі не обов`язково означає, що вони належать до одної «групи». Дійсно, вирішальним питанням буде те, чи є ці компанії частиною одного промислового холдингу та підпорядковуються скоординованій стратегії...»

Положенням про Міністерство промислової політики України, у редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 2 листопада 2006 року № 1538, не передбачено здійснення Мінпромполітики господарської діяльності. Водночас зазначено, що Мінпромполітики координує господарську діяльність суб`єктів господарювання, що входять до сфери його управління.

У той же час, матеріали справи не місять доказів того, що Мінпромполітики, як орган державної влади, який здійснює відповідно до законодавства функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління, і ПАТ «СУМИХІМПРОМ» та ВАТ «ДАК «Титан» пов`язані відносинами контролю у значенні статті 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Тобто, створення ПАТ «ДХК «Титан України» шляхом передання до статутного капіталу ПАТ «ДХК «Титан України» 100 відсотків акцій, що належать державі у статутних фондах: ПАТ «СУМИХІМПРОМ» та ПАТ «ДАК «Титан», є концентрацією, у розумінні Закону України «Про захист економічної конкуренції», учасниками якої є ПАТ «СУМИХІМПРОМ» і ВАТ «ДАК «Титан».

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що 05.08.2009 до Антимонопольного комітету України надійшла заява Мінпромполітики від 04.08.2009 про надання дозволу на створення ПАТ «ДКХ «Титан Україна». Комітетом під час розгляду такої заяви виявлено необхідність проведення складного дослідження, у зв`язку з чим розпорядженням державного уповноваженого від 03.09.2009 № 12/186-р розпочато розгляд справи № 24-25/135-09 про концентрацію у вигляді створення ПАТ «ДХК «Титан України».

Однак, під час розгляду справи № 24-25/135-09 здійснено державну реєстрацію ПАТ «ДХК «Титан України» (15.01.2010) без отримання відповідного дозволу органів Антимонопольного комітету України. У зв`язку з вказаними обставинами й було розпочато справу № 24-26.13/45-10 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист економічної конкуренції», концентрацією визнається, зокрема, створення суб`єкта господарювання двома і більше суб`єктами господарювання, який протягом тривалого періоду не буде самостійно здійснювати господарську діяльність, але при цьому таке створення не призводить до координації конкурентної поведінки між суб`єктами господарювання, що створили цей суб`єкт господарювання, або між ними та новоствореним суб`єктом господарювання.

Відповідно до ст. ст. 22, 24 Закону України «Про захист економічної конкуренції» зазначена концентрація могла бути здійснена лише за умови отримання відповідного дозволу Антимонопольного комітету України чи адміністративної колегії Антимонопольного комітету України, оскільки відповідні вартісні показники учасників концентрації, з урахуванням відносин контролю, за підсумками 2009 року перевищувати порогові значення, визначені частиною першою статті 24 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (в редакції, що діяла на момент здійснення концентрації).

Згідно з ч. 5 ст. 24 Закону України «про захист економічної конкуренції» концентрація, яка потребує дозволу, забороняється до надання дозволу на її здійснення.

Тому, створення ПАТ «ДХК «Титан України» ПАТ «СУМИХІМПРОМ» та ПАТ «ДАК «Титан» потребувало попереднього дозволу органів Антимонопольного комітету України.

Комітет дійшов обґрунтованого висновку, що ПАТ «СУМИХІМПРОМ» та ПАТ «ДАК «Титан» здійснили концентрацію шляхом створення ПАТ «ДХК «Титан України» без отримання відповідного дозволу органів Антимонопольного комітету України, наявність якого була необхідною.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (в редакції, чинній на момент здійснення концентрації), коли одним із засновників є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, орган адміністративно-господарського управління та контролю, учасником концентрації вважається також суб`єкт господарювання, активи (майно), частки (акції, паї) якого вносяться до статутного фонду новостворюваного суб`єкта господарювання.

Оскільки й ПАТ «СУМИХІМПРОМ» і ПАТ «ДАК «Титан» на дату здійснення концентрації шляхом передання 100 відсотків їх акцій до статутного капіталу новоствореного ПАТ «ДХК «Титан України» належали до сфери управління Мінпромполітики, саме ПАТ «СУМИХІМПРОМ» та ПАТ «ДАК «Титан» є учасниками концентрації у вигляді створення суб`єкта господарювання.

Тож, доводи позивача за первісним позовом про неповне з`ясування Комітетом під час прийняття Рішення № 232-р матеріалів справи, не знайшли свого підтвердження та були спростовані відповідачем у повному обсязі.

Підсумовуючи вищенаведене, відсутні підстави для задоволення первісних позовних вимог, оскільки позиція Комітету, викладена в оскаржуваному Рішенні № 232-р, відповідає вимогам Закону України «Про Антимонопольний комітет України», Закону України «Про захист економічної конкуренції», Правилам розгляду заяв і справ.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.

Згідно з ч. 1 ст. 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції», за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про: визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; зобов`язання органу влади, органу місцевого самоврядування, органу адміністративно-господарського управління та контролю скасувати або змінити прийняте ним рішення чи розірвати угоди, визнані антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю; визнання суб`єкта господарювання таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку; примусовий поділ суб`єкта господарювання, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку; накладення штрафу; блокування цінних паперів; усунення наслідків порушень законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема усунення чи пом`якшення негативного впливу узгоджених дій, концентрації суб`єктів господарювання на конкуренцію; скасування дозволу на узгоджені дії у разі вчинення дій, заборонених згідно із статтею 19 цього Закону; оприлюднення відповідачем за власні кошти офіційної інформації Антимонопольного комітету України чи його територіального відділення стосовно рішення, прийнятого у справі про порушення, в тому числі опублікування рішень у повному обсязі (за вилученням інформації з обмеженим доступом, а також визначеної відповідним державним уповноваженим, головою територіального відділення інформації, розголошення якої може завдати шкоди інтересам інших осіб, які брали участь у справі), у строк і спосіб, визначені цим рішенням або законодавством; закриття провадження у справі.

Отже, Рішення № 232-р прийнято Комітетом у межах визначених законом повноважень.

Статтею 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації відповідно до Закону України "Про санкції"; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи Комітету та повноту їх встановлення в оскаржуваному Рішенні № 232-р, суд дійшов висновку про те, що відповідачем дотримано вимоги Закону України "Про захист економічної конкуренції", Правил розгляду справ, які затверджено розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994 № 5, у зв`язку з чим всебічно, повно і об`єктивно розглянуто обставини справи, досліджено подані документи, належним чином проаналізовано відносини сторін.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що первісні позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «СУМИХІМПРОМ» до Антимонопольного комітету України про визнання недійсним та скасування рішення не підлягають задоволенню.

Зважаючи на відмову в задоволенні первісних позовних вимог, відповідно до приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання первісного позову покладаються на позивача за первісним позовом - Публічне акціонерне товариство «СУМИХІМПРОМ».

Стосовно доводів Антимонопольного комітету України, викладених у зустрічній позовній заяві було встановлено наступне.

Як вже було зазначено вище, Комітет прийняв Рішення № 232-р яким визнано, що ПАТ «СУМИХІМПРОМ» та ПАТ «ДАК «Титан» вчинили порушення, передбачене пунктом 12 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді створення ПАТ «ДХК «Титан України» без отримання відповідного дозволу органів Комітету, наявність якого необхідна.

Відповідно до частини 3 статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції», особа, на яку накладено штраф за рішенням органу Комітету, сплачує його у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу.

Згідно з частиною 1 статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції», рішення (витяг з нього за вилученням інформації з обмеженим доступом, а також визначеної відповідним державним уповноваженим Комітету інформації, розголошення якої може завдати шкоди інтересам інших осіб, які брали участь у справі) надається для виконання шляхом надсилання або вручення під розписку чи доведення до відома в інший спосіб.

Матеріалами справи підтверджується, що Копія Рішення № 232-р надіслана із супровідним листом Комітету від 12.10.2023 № 126-26.13/01-10926е та отримана ПАТ «СУМИХІМПРОМ» 17.10.2023, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 275.

Отже, строк сплати штрафу, накладених Рішенням № 232-р та строк його виконання, закінчився 18.12.2023.

Відповідно до частини 8 статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції», протягом п`яти днів з дня сплати штрафу суб`єкт господарювання зобов`язаний надіслати до Комітету документи, що підтверджують сплату штрафу.

У той же, час, 05.12.2023 (відповідно до штампу на конверті), ПАТ «СУМИХІМПРОМ» звернулося до Господарського суду міста Києва до Антимонопольного комітету України про визнання недійсним та скасування рішення Антимонопольного комітету України № 232 від 31.08.2023 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу.

За результатами розгляду вказаних позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним та скасування Рішення Комітету № 232 та відмовив у задоволенні первісного позову.

ПАТ «СУМИХІМПРОМ» проти зустрічного позову заперечувало в повному обсязі та стверджувало наступне:

- АМК України відсутнє порушене право, а отже останній не має права на позов;

- ч. 4 Закону України «Про захист економічної конкуренції» імперативно визначено, що порушення господарським судом провадження у справі про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України, прийнятого згідно з частиною першою статті 48 цього Закону зупиняє виконання зазначеного рішення органу Антимонопольного комітету України на час розгляду цієї справи чи перегляду відповідного рішення (постанови) господарського суду;

- у випадку порушення судом провадження у справі про визнання недійсним рішення АМК до спливу строку для добровільної сплати штрафу та для вчинення відповідних дій зазначені строки згідно із Законом України «Про захист економічної конкуренції» зупиняються на час розгляду справи господарським судом і перегляду відповідного рішення апеляційним судом, якщо АМК у рішенні або суд ухвалою не визначить інше;

- у випадку своєчасного подання позову про визнання недійсним рішення АМК до набрання законної сили рішенням суду щодо такого позову виконання суб`єктом господарювання обов`язку стосовно сплати штрафу та вчинення дій, передбачених рішенням АМК, зупиняється;

- несплата штрафу та невиконання рішення АМК суб`єктом господарювання не призводять до порушення прав держави або органу Антимонопольного комітету України, а отже, АМК не має права на позов про стягнення штрафу та зобов`язання вчинити дії, передбачені рішенням АМК.

Дослідивши доводи сторін та з огляду на наявні в матеріалах справи фактичні дані, суд дійшов висновку, що заперечення відповідача за зустрічним позовом не повністю враховують положення законодавства про захист економічної конкуренції з огляду на наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» порушення господарським судом провадження у справі про визнання недійсним рішення органу Комітету зупиняє виконання зазначеного рішення органу Комітету на час розгляду цієї справи чи перегляду відповідного рішення (постанови) господарського суду, якщо органом Комітету відповідно до частини 3 статті 48 цього Закону чи господарським судом не визначено інше.

Виходячи з системного аналізу частини першої та четвертої 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції», оскарження рішення органів Комітету повністю або частково до господарського суду має відбуватися у двомісячний строк з дня одержання такого рішення, який (строк) не може бути відновлено, тоді як порушення господарським судом провадження у справі про визнання недійсним такого рішення, а також перегляд за заявою сторони відповідного рішення (постанови) господарського суду зупиняє лише примусове виконання зазначеного рішення органу Комітету на час розгляду цієї справи чи перегляду відповідного рішення (постанови) господарського суду та не зупиняє і не перериває визначений частиною третьої статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» двомісячний строк для сплати штрафу.

Положеннями статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» не передбачено переривання чи зупинення двомісячного строку, відведеного для добровільної сплати штрафу, накладеного рішенням органу Комітету, а передбачено лише переривання строку для нарахування пені у зв`язку з оскарженням такого рішення до суду; у свою чергу, положеннями статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено лише зупинення примусового виконання рішення органу Комітету у разі його оскарження в двомісячний строк з дня одержання такого рішення, такий строк є присічним і відновленню не підлягає, а Закон України «Про захист економічної конкуренції» не містить положень щодо переривання або зупинення його перебігу.

Така правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4081/18.

Отже, приписи частини четвертої статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» щодо зупинення виконання рішення органу Комітету на час розгляду господарським судом справи про визнання такого рішення недійсним не позбавляє право Комітету звернутись із зустрічним позовом про стягнення штрафу за цим рішенням, і після вирішення питання про наявність або відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного рішення вирішити позовні вимоги в частині стягнення штрафу.

У постанові Вищого господарського суду України від 06.07.2010 у справі № 9/96-09 зазначено, що передбачене частиною четвертою статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» зупинення виконання рішення органу Комітету на час розгляду господарським судом справи про визнання цього рішення недійсним не обмежує права органу Комітету на звернення до господарського суду з позовом (зустрічним позовом) про стягнення штрафу та пені після закінчення двомісячного строку з дня одержання відповідним суб`єктом господарювання рішення про накладення штрафу.

Таким чином, зустрічні позовні вимоги Антимонопольного комітету України про стягнення з ПАТ «СУМИХІМПРОМ» штрафу в розмірі 510 000,00 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Зважаючи на задоволення зустрічних позовних вимог у повному обсязі, відповідно до приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання зустрічного позову покладаються на відповідача за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство «СУМИХІМПРОМ».

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 180, 232, 233, 237, 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288, Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні первісного позову Публічного акціонерного товариства «СУМИХІМПРОМ» відмовити.

2. Зустрічний позов Антимонопольного комітету України задовольнити.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «СУМИХІМПРОМ» (40003, м. Суми, вул. Харківська, п/в 12; ) на користь Антимонопольного комітету України (03035, м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківського, 45; ) штраф у розмірі 510 000, 00 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 6 120,00 грн.

4. Після набрання рішенням законної сили видати відповідні накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили згідно зі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27.05.2024 року.

Суддя Ю.О.Підченко