ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2024 р.м. ХарківСправа № 922/3921/21 (922/1371/22) (615/334/21)

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом ОСОБА_1
до Торгівельно-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків - Москва" третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - розпорядник майна ТК ТОВ ІІ фірма "Харків-Москва" арбітражний керуючий Венська Оксана Олександрівна
про стягнення коштів в межах справи про банкрутство Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків-Москва"

без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Валківського районного суду Харківської області з позовом до Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма Харків-Москва про стягнення заборгованості за договорами про надання поворотної фінансової допомоги, в якому просив суд стягнути з Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма Харків-Москва на користь ОСОБА_1 8 271 636,32 грн. за договорами про надання поворотної фінансової допомоги, з яких 3 272 176,46 грн за договором № 1-ФД про надання поворотної фінансової допомоги від 07 жовтня 2016 року та 4 999 459,86 грн. за договором № 4-ФД про надання поворотної фінансової допомоги від 01 червня 2018 року; судові витрати покласти на відповідача.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 та Торгівельно-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма Харків-Москва звернулися до суду зі спільною заявою про укладення мирової угоди.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 29 квітня 2021 року затверджено мирову угоду, укладену 27 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та Торгівельно-комерційним товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма Харків-Москва, в особі директора ОСОБА_2 .

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма Харків-Москва про стягнення заборгованості за договорами про надання поворотної фінансової допомоги - закрито, наслідки підписання мирової угоди та закриття провадження у справі відповідно до ст.ст. 255, 256 ЦПК України сторонам роз`яснено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_3 , як учасник Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма Харків-Москва подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити в затвердженні мирової угоди від 24 квітня 2021 року.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 25.01.2024 у справі №615/334/21 апеляційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено частково. Ухвалу Валківського районного суду Харківської області від 29 квітня 2021року скасовано, а справу №615/334/21 за позовом ОСОБА_1 до Торгівельно - комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма Харків-Москва про стягнення заборгованості за договорами про надання поворотної фінансової допомоги передано до Господарського суду Харківської області, в провадженні якого перебуває справа №922/3921/21 (922/1371/22) про банкрутство Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма Харків-Москва.

26.02.2024 вказана справа надійшла до Господарського суду Харківської області.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 26.02.2024 справа №615/334/21 передана на розгляд судді Прохорову С.А. в межах справи про банкрутство, справі присвоєно ЄУНСС №922/3921/21 (922/1371/22) (615/334/21).

Ухвалою суду від 29.02.2024 було прийнято справу №922/3921/21 (922/1371/22) (615/334/21) до провадження та призначено до розгляду в межах справи про банкрутство боржника Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірми "Харків - Москва" за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

07.03.2024 до суду надійшло клопотання Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма Харків-Москва про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 08.03.2024 в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження було відмовлено.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх. №7036 від 14.03.2024) в якому він визнає позовні вимоги в повному обсязі.

Третьою особою подані до суду пояснення у справі (вх. №7063 від 14.03.2024) в яких арбітражна керуюча відповідача проти позовних вимог заперечує.

Відповідачем подані заперечення на пояснення третьою особи (вх. №8430 від 29.03.2024).

Ухвалою суду про відкриття провадження у справі було роз`яснено сторонам, що процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У встановлені судом строки додаткових письмових доказів, клопотань, заяв та пояснень від сторін до суду не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 252 ГПК України якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з частиною четвертою статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст. 13 Господарського процесуального кодексу України встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

Згідно з ст. 77 (допустимість доказів) ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Визначений ст. 79 ГПК України стандарт доказування підкреслює необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з уведенням у дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньої кількості доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами, тлумачення змісту ст. 79 ГПК України свідчить, що на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Відповідачем визнано вказану заборгованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Принцип змагальності (передбачений ст. 13 ГПК України) забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Ці норми процесуального права дають підстави для висновку, що визнання обставин, які не підлягають доказуванню можливе, зокрема, за умов: визнання їх всіма учасниками справи та відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Частиною 4 ст. 191 ГПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У постанові Верховного Суду від 15.06.2020 у справі № 588/1311/17 міститься висновок, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в цьому випадку відсутні.

Враховуючи вищевикладене, предмет та підстави позову, господарський суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову суперечить закону, в зв`язку з чим судом здійснено розгляд справи по суті.

Так, в обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 02.03.2021 року між ним та громадянкою ОСОБА_4 було укладено договір відступлення права вимоги № 1-Ц за умовами якого первісний кредитор ОСОБА_4 передає належне йому право вимоги боргу з товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірми "Харків-Москва" згідно з договором № 1-ФД про надання поворотної фінансової допомоги від 07.10.2016 року у розмірі 3 272 176,46 грн. та згідно з договором № 4-ФД про надання поворотної фінансової допомоги від 01.06.2018 року у розмірі 4 999 459,86 грн., що загалом складає суму боргу в розмірі 8 271 636,32 грн., а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредитору за основними договорами, та набуває усі права первісного кредитора до боржника за основними договорами п.1.1. договору.

В обґрунтування вказаних вимог заявником надано до суду разом із позовною заявою копію договору про відступлення права вимоги № 1-Ц від 02.03.2020 року, копію акту приймання передачі від 02.03.2020 року до вказаного договору, зі змісту якого убачається що заявник прийняв від первісного кредитора оригінали договору № 1- ФД про надання поворотної фінансової допомоги від 07.10.2016 року та договору № 4-ФД про надання поворотної фінансової допомоги від 01.06.2018 року, оригінали квітанцій до прибуткових ордерів, також копію повідомлення про заміну кредитора, копії договору № 1-ФД про надання поворотної фінансової допомоги від 07.10.2016 року та договору № 4-ФД про надання поворотної фінансової допомоги від 01.06.2018 року, копії вимог про повернення коштів, а також копія ухвали Валківського районного суду Харківської області від 29.04.2021 року у справі № 615/334/21 про затвердження мирової угоди.

Дослідивши зміст вказаних документів суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Особливості уступки права вимоги викладені у ст. ст. 512 - 519 ЦК України.

Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 р. у справі № 910/7320/17, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги (цесії) може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу.

Частинами 3, 4 ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак, якщо новий кредитор передає первісному кредитору грошові кошти за передані права, договір про відступлення права вимоги буде регулюватися як статтями 512 - 519 ЦК України, так і відповідними положеннями про договір купівлі-продажу.

Так пунктами 2.1-2.2 договору № 1-Ц про відступлення права вимоги від 02.03.2020 року визначено, що відступлення права вимоги за цим договором є платним, а оплата за цим договором встановлюється в сумі 8 271 636,32 грн. та повинна бути здійснена в повному обсязі до 02.03.2021 року.

При цьому будь-яких доказів того, що новий кредитор здійснив належне виконання умов договору та провів відповідну оплату за купівлю права вимоги під час укладання договору відступлення (цесії) або після його укладання в матеріалах справи відсутні та з боку заявника ОСОБА_1 не надані.

Наведені обставини є самостійною та достатньою підставою для відмови заявнику ОСОБА_1 у задоволенні заяви з огляду на відсутність доказів набуття за відповідним договором відступлення права вимоги відповідних прав, а й отже про недоведеність такого факту набуття права вимоги з боку заявника.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 910/16109/14, Постанові ВС КГС від 17.02.2020 року у справі № 916/2286/16, Постанові ВС КГС від 14.07.2021 року у справі № 5010/2403/2011-14/120.

Додатково, суд вважає за необхідно зазначити наступне.

Зі змісту наданих до суду копій квитанцій не вбачається що саме за вказаними договорами про надання поворотної фінансової допомоги від 07.10.2016 року та про надання поворотної фінансової допомоги від 01.06.2018 року було здійснено внесення відповідних коштів, тоді як відповідно до положення статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції та повинні мати такі обов`язкові реквізити як зміст та обсяг господарської операції, а відповідно до положення статті 1 вказаного Закону України господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства, а первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Більш того, за змістом вказаних копій квитанцій до прибуткових касових ордерів вбачається, що зазначені в них грошові кошти були прийняті від ОСОБА_4 самою ОСОБА_4 , тобто однією і тією ж особою, без визначення посилання на відповідні договори, які надані заявником ОСОБА_1 в якості підстав обґрунтування заявлених вимог.

Також, суд зазначає, що копії квитанцій подані саме відповідачем до відзиву на позовну заяв та ці копії не є засвідченими .

При цьому суд зазначає, що самі прибуткові касові ордера, незасвідчені копії яких були подані відповідачем до відзиву на позовну заяву, не передавалися ОСОБА_1 згідно акті приймання-передачі до договору цесії №1-Ц від 02.03.2020.

Згідно статті 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Порядок засвідчення копій документів визначений пунктом 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики № 55 від 07.04.2003 ДСТУ 4163-2003, відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом"; назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Всупереч зазначеним вимогам законодавства, надані відповідачем до відзиву ксерокопії документів є незавіреними належним чином копіями, оскільки не містять відмітки "Згідно з оригіналом" ні на сами копіях ні на звороті останнього аркушу додатку до відзиву.

Позивачем же - ОСОБА_1 взагалі не надалося до суду будь-яких доказів, які б підтверджували б, зокрема, здійснення належного виконання за договорами поворотної фінансової допомоги з боку первісного кредитора, а також здійснення належного виконання за договором відступлення прав вимоги новим кредитором, (аналогічна позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 18.07.2018 року у справі № 904/8549/17), крім копій цих договорів та акту приймання - передачі.

Тобто самим позивачем до його позовної заяви не подавалося взагалі документів, які він мав отримати за актом приймання-передачі до договору цесії.

Такі обставини, встановлені під час розгляду справи, викликають у суду обґрунтований сумнів щодо достовірності тих обставин про які повідомляють позивач у позовній заяві та у відзиві відповідача.

Відповідно до визначення термінів, що містяться в статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частинами 1 та 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, суд зазначає, що ні до позовної заяви, ні до відзиву на позовну заяву, в якому відповідач визнав вимоги позивача, не додано будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження реального виконання Договорів про надання поворотної фінансової допомоги №1-ФД від 07.10.2016 та №4-ФД від 01.06.2018, а саме: доказів перерахування грошових коштів на виконання умов зазначених договорів.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є недоведеними та задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Також суд має вирішити питання розподілу та стягнення судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір, відповідно приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на позивача.

Інших судових витрат учасниками справи заявлено не було.

Також суд зазначає наступне.

Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який триває на теперішній час.

Відповідно до ст.10 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", повноваження судів не можуть бути припинені.

Статтею 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" передбачено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

Згідно з рекомендаціями Верховного Суду від 04.03.2022 щодо особливостей здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, процесуальні строки, зокрема, проведення підготовчого провадження, розгляду справи по суті в умовах воєнного чи надзвичайного стану, визначено як розумні.

Суд зазначає, що поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Враховуючи приписи статті 3 Конституції України, зважаючи на наявність активних військових дій та загрози небезпеки на території України, у тому числі в м. Харкові та Харківській області, а також особливого (дистанційного) режиму роботи господарського суду, обмеження доступу та відвідування працівниками та суддями будівлі господарського суду з міркувань безпеки, та постійними повітряними тривогами, ракетними обстрілами міста Харків, розгляд даної справи здійснений судом у межах розумного строку в розумінні положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 20, 73, 74, 75-79, 86, 91, 126, 129, 191, ст. ст. 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Торгівельно-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків - Москва" (63030, Харківська область, Валківський район, с. Шарівка, ).

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - розпорядник майна ТК ТОВ ІІ фірма "Харків-Москва" арбітражний керуючий Венська Оксана Олександрівна ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повне рішення складено "23" травня 2024 р.

Суддя С.А. Прохоров