ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2024 р. Справа№ 904/4469/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Барсук М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Кропивної Л.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бригінця Павла Васильовича

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2024 року (повний текст складено 25.01.2024)

у справі №904/4469/23 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Петровського Антона Олександровича

до Фізичної особи-підприємця Бригінця Павла Васильовича

про стягнення 132 494,32 грн,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець Петровський Антон Олександрович (далі - ФОП Петровський А.О./позивач) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Фізичної особи-підприємця Бригінця Павла Васильовича (далі - ФОП Бригінець П.В./відповідач) про стягнення 132 494,32 грн, у тому числі: 100 000,00 грн - основного боргу, 1 671,00 грн - 3% річних, 28 935,28 грн - пені та 1 888,04 грн - інфляційних втрат, у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період із лютого 2020 року по грудень 2022 року відповідач здійснював орендні платежі у повному обсязі, проте, починаючи із січня 2023 року, припинив виконувати свої зобов`язання зі здійснення орендної плати.

Господарський суд Дніпропетровської області ухвалою від 22.08.2023 матеріали позовної заяви Фізичної особи-підприємця Петровського Антона Олександровича направив за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто із Фізичної особи-підприємця Бригінця Павла Васильовича на користь Фізичної особи-підприємця Петровського Антона Олександровича заборгованість у розмірі 100 000 грн 00 коп., пеню у розмірі 21 587 грн 68 коп., 3 % річних у сумі 1 671 грн 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 289 грн 75 коп., витрати на професійну правничу допомогу у сумі 12 220 грн 37 коп. та судовий збір у розмірі 2 523 грн 03 коп.

Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідач, починаючи із січня 2023 року не здійснював орендну плату, внаслідок чого виникла заборгованість з орендних платежів за період із січня по травень 2023 року у сумі 100 000,00 грн.

Також, за розрахунком суду, обґрунтованими до стягнення є суми пені у розмірі 21 587,68 грн, 3% річних у розмірі 1 671,00 грн та інфляційних втрат у розмірі 1 289,75 грн, що має наслідком часткове задоволення цих вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець Бригінець Павло Васильович звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2024 року у справі №904/4469/23 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає наступне:

- спірне приміщення було надано у користування ФОП Бригінець П.В., а порядок користування ним було визначено в усному порядку;

- задля організації діяльності магазину відповідачем залучено громадянина ОСОБА_2, який здійснював розрахунок за орендну плату з громадянином на ім`я Роман;

- позивачем в порушення вимог ст.ст. 169, 165 ГПК України до заперечень не надано доказів, які підтверджують надсилання на адресу відповідача заперечень проти призначення судової почеркознавчої експертизи.

Крім того, разом з апеляційною скаргою апелянтом подано клопотання про призначення судової експертизи та пояснення, в яких заявлено вимоги про витребування доказів та виклик у судове засідання для дачі пояснень ФОП Петровського А.О. та громадянина ОСОБА_1 .

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №904/4469/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуюча суддя; судді - Пономаренко Є.Ю., Кропивна Л.В.

В той же час, на час надходження апеляційної скарги, матеріали справи №904/4469/23 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2024 відкладено вирішення питання щодо вчинення процесуальних дій, передбачених параграфом 2 глави 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Бригінця Павла Васильовича на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2024 року у справі №904/4469/23 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду.

28.02.2024 на адресу суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою суду від 04.03.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Бригінця Павла Васильовича на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2024 року у справі №904/4469/23 та роз`яснено сторонам, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

Частина 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи не заявлено.

Позиції учасників справи

22.03.2024 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Заявлені клопотання та результати їх розгляду

Як вже зазначалось вище, разом із апеляційною скаргою відповідачем були подані пояснення, в яких останній просить витребувати у позивача податкові декларації про майновий стан та доходи за 2021 та 2022 роки та викликати у судове засідання для дачі пояснень позивача та ОСОБА_2 .

Згідно ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

В той же час, апелянтом не було обґрунтовано, яким чином витребувані докази можуть підтвердити обставини, на які сторони посилаються в якості своїх пояснень та заперечень.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для витребування вказаних скаржником доказів, оскільки зазначені докази не є необхідними в контексті заявленої позовної вимоги, тоді як матеріали даної справи містять достатньо доказів для підтвердження або спростування позовних вимог позивача та доводів апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Бригінця Павла Васильовича.

Стосовно виклику у судове засідання для дачі пояснень позивача та Тограшова А.П. колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 89 ГПК України встановлено, що свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.

Статтею 88 ГПК України визначено, що показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка.

Разом з тим, у даному випадку, суду не було надано заяву свідка, яка відповідає вимогам ст. 88 ГПК України.

Приписами ГПК України не передбачено повноважень суду щодо покладення на особу, якою не було викладено свої пояснення у заяві свідка, обов`язку з`явитись у судове засідання для надання пояснень щодо обставин, які входять до предмета доказування.

Також відповідач не навів жодного обґрунтування необхідності призначення судового засідання та виклику позивача, з огляду на поданий його представником відзив на позовну заяву.

А тому відповідні клопотання відповідача про витребування доказів та виклик осіб колегія суддів відхиляє.

Стосовно клопотання відповідача про призначення судової експертизи колегія суддів дійшла до висновку про його відхилення з мотивів, наведених в мотивувальній частині рішення.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01.06.2016 між ФОП Драловим С.І. (далі - орендодавець) та ФОП Петровським А.О. (далі - орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення №01-06/ОНП/2016, яким регулюються правовідносини, пов`язані із передачею орендодавцем орендареві у строкове платне користування наступного нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, 166-Б, нежитлові приміщення, розміщені на першому поверсі, що зазначено у додатку №1, який є невід`ємною частиною цього договору.

Цей договір набуває чинності з моменту підписання акту прийому-передачі і діє до 01.03.2022 включно (п. 3.1. договору в редакції додаткової угоди від 01.05.2019).

01.05.2023 між ФОП Драловим С.І. та ФОП Петровським А.О. укладено договір оренди нежитлового приміщення №010523, яким регулюються правовідносини пов`язані із передачею орендодавцем орендареві у строкове платне користування наступного нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, 166.

Цей договір набуває чинності з моменту підписання акту прийому-передачі і діє до 31.03.2026 включно (п. 4.1. договору).

Отже, ФОП Дралов С.І. передав, а позивач прийняв за актами прийому-передачі нежитлових приміщень від 01.07.2016 та від 01.05.2023 нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та 166 відповідно.

01.02.2020 між Фізичною особою-підприємцем Петровським Антоном Олександровичем (далі - орендар) та Фізичною особою-підприємцем Бригінцем Павлом Васильовичем (далі - суборендар) укладено договір суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020.

Цим договором регулюються правовідносини, пов`язані із передачею орендарем суборендареві у строкове платне користування наступного нежитлового приміщення: частина нежитлових приміщень №8, №7, №6 в літері «Б» у будинку №166 по Харківському шосе у місті Києві, які розміщені на першому поверсі, що зазначено у додатку №1, який є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.1. договору).

У відповідності до п. 1.1.2. договору загальна площа приміщення: 20,0 кв.м.

У п. 1.3. договору визначено, що метою суборенди є розміщення магазину мобільних телефонів та аксесуарів.

Згідно із п. 3.1. договору плата за суборенду, яка підлягає сплаті суборендарем за перший місяць (лютий 2020 року) орендарю становить 13 000,00 грн (без ПДВ). Плата за суборенду, яка підлягає сплаті суборендарем за другий і третій місяць (березень і квітень 2020 року) орендарю становить по 20 000,00 грн відповідно (без ПДВ). Починаючи із четвертого місяця (травень 2020 року) плата за суборенду, яка підлягає сплаті суборендарем щомісячно орендарю становить 25 000,00 грн (без ПДВ). У суму плати за суборенду включаються плата за користування приміщення та плата за користування земельною ділянкою, на якій розташоване приміщення.

Протягом 3-х днів з дня підписання цього договору суборендар сплачує орендарю грошові кошти у розмірі 25 000,00 грн, що є гарантійним платежем, та зараховуються як плата за суборенду за останній місяць суборенди. При достроковому припиненні цього договору за ініціативою будь-якої із сторін, платіж за останній місяць зараховується орендарем як плата за суборенду за останній місяць суборенди (п. 3.2. договору).

Протягом 3-х днів з дня підписання акту прийому-передачі суборендар сплачує орендарю грошові кошти у розмірі 13 000,00 грн, що зараховуються як плата за суборенду за перший місяць суборенди (лютий 2020 року) (п. 3.3. договору).

Відповідно до п. 3.4. договору плата за суборенду починає нараховуватись із дати підписання акту прийому-передачі.

Згідно із п. 3.5. договору плата за суборенду за наступні після першого місяці здійснюється суборендарем щомісячно не пізніше 25 (двадцять п`ятого) числа поточного місяця за наступний.

У п. 4.8. договору сторони визначили, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним в Україні законодавством.

Цей договір набуває чинності з моменту підписання акту прийому-передачі і діє до 31.01.2022 включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення договору за один місяць до закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, що передбачені договором (п. 4.1. договору).

Оскільки матеріали справи не містять заяви однієї із сторін про припинення цього договору, відповідно в силу положень п. 4.1. договору він є продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, що передбачені договором.

Позивачем та відповідачем підписано план схему приміщення, що є додатком № 1 до договору.

01.02.2020 за актом прийому-передачі приміщення згідно договору суборенди нежитлового приміщення №01-025/СНП-12/2020, позивач передав, а відповідач прийняв в оренду частину нежитлового приміщення №8, №7, №6 в літері «Б» у будинку №166 по Харківському шосе у місті Києві загальною площею 20,0 кв.м.

Позивач стверджує, що у період із лютого 2020 року по грудень 2022 року відповідач здійснював орендні платежі у повному обсязі, проте, починаючи із січня 2023 року, припинив виконувати свої зобов`язання зі здійснення орендної плати.

Так, за твердженням позивача, у відповідача утворилась заборгованість за оренду нежитлового приміщення за період із січня по травень 2023 року у сумі 100 000,00 грн.

12.07.2023 позивач супровідним листом від 03.07.2023 надіслав на адресу відповідача для підписання:

- акт звірки взаємних розрахунків за договором № 01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020 у 2-х екземплярах;

- рахунок-фактуру №4 від 31.01.2023 в 1-у екземплярі та акт надання послуг №3101-1 від 31.01.2023 в 2-х екземплярах;

- рахунок-фактуру №8 від 28.02.2023 в 1-у екземплярі та акт надання послуг №2802-2 від 28.02.2023 в 2-х екземплярах;

- рахунок-фактуру №12 від 31.03.2023 в 1-у екземплярі та акт надання послуг №3103-3 від 31.03.2023 в 2-х екземплярах;

- рахунок-фактуру №16 від 30.04.2023 в 1 екземплярі та акт надання послуг №3004-4 від 30.04.2023 в 2-х екземплярах;

- рахунок-фактуру №20 від 31.05.2023 в 1 екземплярі та акт надання послуг №3105-5 від 31.05.2023 в 2-х екземплярах.

Проте, згідно із даними трекінгу АТ «Укрпошта» за №563 поштове відправлення повернулося за зворотньою адресою внаслідок закінчення встановленого терміну зберігання.

За таких обставин, позивач звернувся до суду із цим позовом про стягнення із ФОП Бригінця П.В. заборгованості з орендних платежів за період із січня по травень 2023 року включно у сумі 100 000,00 грн, а також просить суд стягнути пеню у розмірі 28 935,28 грн, 3% річних у сумі 1 671,00 грн та інфляційні втрати у розмірі 1 888,04 грн, нараховані за період із 27.12.2022 по 07.08.2023.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі ст. 283 Господарського кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

Як встановлено судом вище, між позивачем та відповідачем укладено договір суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020, відповідно до якого ФОП Петровський А.О. передав, а ФОП Бригінець П.В. прийняв за актом прийому-передачі частину нежитлового приміщення №8, №7, №6 в літері «Б» у будинку АДРЕСА_1 загальною площею 20,0 кв.м.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Згідно із п. 3.5. договору плата за суборенду за наступні після першого місяці здійснюється суборендарем щомісячно не пізніше 25 (двадцять п`ятого) числа поточного місяця за наступний.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач у порушення п. 3.5. договору орендну плату за січень-травень 2023 року не здійснив.

Судом також вірно встановлено, що 12.07.2023 позивач супровідним листом від 03.07.2023 надіслав на адресу відповідача ( АДРЕСА_2 ) для підписання: акт звірки взаємних розрахунків за договором № 01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020; рахунок-фактура №4 від 31.01.2023 та акт надання послуг №3101-1 від 31.01.2023; рахунок-фактура №8 від 28.02.2023 та акт надання послуг №2802-2 від 28.02.2023; рахунок-фактура №12 від 31.03.2023 та акт надання послуг №3103-3 від 31.03.2023; рахунок-фактура №16 від 30.04.2023 та акт надання послуг №3004-4 від 30.04.2023; рахунок-фактура №20 від 31.05.2023 та акт надання послуг №3105-5 від 31.05.2023, проте поштове відправлення повернуто позивачу із відміткою АТ «Укрпошта»: «за закінченням встановленого терміну зберігання».

Відповідно до Цивільного кодексу України, договір найму (оренди) не є договором про надання послуг, тож як наслідок, зважаючи на специфіку правовідносин, незмінність об`єкту оренди, періодичність оплати та розмір відповідних платежів, визначених виключно умовами договору, відсутня необхідність щомісячного засвідчення актом.

Чинне законодавство про оренду не вимагає щомісячного підтвердження факту користування майном актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), які притаманні здебільшого договорам підряду та/або договорам про надання послуг (ст.ст. 882, 901 Цивільного кодексу України).

Більше того, умовами договору суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020 також не передбачено щомісячного підтвердження факту користування орендованим майном відповідними актами.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач не здійснював орендні платежі за користування нежитловим приміщенням у період із січня по травень 2023 року, внаслідок чого у ФОП Бригінця П.В. виникла заборгованість у розмірі 100 000,00 грн.

Стосовно доводів відповідача, що він не підписував договір суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020 та акт прийому-передачі приміщення від 01.02.2020, з підстав чого останнім було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, колегія суддів зазначає наступне.

Як вірно враховано судом першої інстанції, згідно відомостей, які містяться в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності ФОП Бригінця П.В. є роздрібна торгівля комп`ютерами, периферійним устаткуванням і програмним забезпеченням у спеціалізованих магазинах.

Так, у п. 1.3. договору суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020 визначено, що метою суборенди є розміщення магазину мобільних телефонів та аксесуарів.

В матеріалах справи містяться роздруківки із зображеннями магазинів із назвою «Mobilife», які за твердженням позивача належать відповідачу, що не заперечувалось останнім у судовому засіданні в суді першої інстанції.

Зокрема, із наданої позивачем роздруківки із сайту mobilifem.prom/ua/contacts вбачається місце знаходження магазину «Mobilife»: м. Київ, вул. Харківське шосе, 166, тобто місцезнаходження орендованого відповідачем нежитлового приміщення, при цьому факт користування орендованим приміщенням відповідач не спростовував та фактично визнав у поданій апеляційній скарзі.

Відповідно до приписів ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Доводи апелянта, що між сторонами були досягнуті усні домовленості щодо користування спірним приміщенням колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегією суддів також враховано, 11.12.2023 у судовому засіданні суд першої інстанції дослідив надані позивачем оригінали договору суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020 та акту прийому-передачі приміщення від 01.02.2020, внаслідок чого протокольною ухвалою відмовив ФОП Бригінцю П.В. у задоволенні клопотання про призначення у справі судової експертизи.

Відповідно до ст.ст. 98, 99 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас, експертиза призначається для з`ясування питань, що потребують спеціальних знань. Як видно з зазначених норм права перед судовими експертами не ставляться правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Колегія суддів, враховуючи дійсні обставини справи, характер спірних правовідносин, дійшла висновку, що для вирішення спору про стягнення заборгованості за договором оренди у суду відсутня потреба у проведенні судової експертизи.

Колегією суддів враховується приписи статті 204 Цивільного кодексу України, відповідно до яких правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Закріплена зазначеною статтею Цивільного кодексу України презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18).

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів визнання договору суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020 недійсним у судовому порядку.

А тому доводи відповідача про не підписання договору суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020 та акту прийому-передачі приміщення від 01.02.2020 суд першої інстанції правомірно відхилив.

Доводи відповідача про ненаправлення позивачем заперечень на клопотання про проведення експертизи колегія суддів відхиляє, оскільки в матеріалах справи містяться відомості, які підтверджують направлення таких заперечень на електронну пошту відповідача, яка вказувалась ним у процесуальних документах, поданих до суду.

Стосовно наданих відповідачем доказів у вигляді фотокопій, які відображені відповідачем у долучених до апеляційної скарги поясненнях, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

При поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Вказаний висновок щодо застосування норми ст.269 ГПК викладений у постановах Верховного Суду від 07.09.2021 у справі 912/2294/20, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17.

Водночас, відповідачем взагалі не наведено причин, що об`єктивно не залежали від нього, та з яких він не міг подати відповідні докази до суду першої інстанції до ухвалення оскаржуваного рішення (з огляду на належне повідомлення та участь у судових засіданнях у суді першої інстанції).

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному учаснику справи більш сприятливі, аніж іншому умови в розгляді конкретної справи.

У зв`язку з чим колегія суддів дійшла до висновку, що долучені відповідачем до апеляційної скарги нові докази (які були відсутні у суду першої інстанції на час винесення оскаржуваного рішення) до розгляду колегією суддів не приймаються.

За положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач порушив умови договору суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020 та не здійснив сплату орендної плати за спірні періоди, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача заборгованість у розмірі 100 000,00 грн.

Стосовно нарахованих інфляційних втрат та 3 % річних колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов`язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період із 27.12.2022 по 07.08.2023, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у розмірі 1 671,00 грн та інфляційних втрат у розмірі 1 289,75 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені, колегія суддів зазначає про наступне.

За змістом частини 2 статті 217 ГК України вбачається, що одним із видів господарських санкцій у сфері господарювання є штрафні санкції, які в силу частини 1 статті 230 ГК України визначаються у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 ГК України встановлюється законом, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Отже, законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення за договором за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони не передбачили в умовах договору можливість сплати пені та не визначали її розмір.

У п. 4.8. договору сторони лише визначили, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним в Україні законодавством.

Позивач як на підставу для нарахування пені посилається на ч. 2 ст. 231 ГК України.

Частиною другою статті 231 ГК України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах, зокрема, за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Водночас, ні позивач ні відповідач не виступають суб`єктами, які до державного сектора економіки; порушення не пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту.

Більше того, вказана норма передбачає відповідальність за порушення негрошового зобов`язання, у зв`язку з чим не може бути застосована до спірних правовідносин.

Вказане вище узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах від 23.08.2022 у справі № 910/9375/21, від 04.05.2023 у справі № 910/21298/21.

А тому підстав для нарахування пені з огляду на приписи ч. 2 ст. 231 ГПК України у даному випадку не має.

Колегія суддів враховує, що частиною 6 статті 231 ГК України визначено можливість встановлення у відсотках до облікової ставки НБУ розміру санкцій за порушення грошових зобов`язань, як одиницю вимірювання такої санкції. Однак, саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони вправі і не передбачати будь-яких санкцій за порушення строків розрахунку.

Вказане вище узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18.

А тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість стягнення пені, так як відповідного порядку його нарахування договір не передбачає, та відсутнє пряме законодавче регулювання розміру таких санкцій у спірних правовідносинах.

А тому колегія суддів дійшла до висновку про відмову у стягненні пені у розмірі 28 935,28 грн.

Також, судовим рішенням стягнуто з відповідача 12 220,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На підтвердження заявленого розміру витрат на правову допомогу позивач додав до матеріалів справи договір про надання адвокатських послуг від 03.07.2023, укладений між позивачем та адвокатським об`єднанням «Фенікс».

Так, згідно із п. 4.1. договору за надання послуг відповідно до умов п. 1.1. договору, за взаємною згодою сторін замовник сплачує адвокатському об`єднанню винагороду у національній валюті у розмірі 13 000,00 грн протягом 10 календарних днів з дати ухвалення рішення у справі.

У відповідності до акту приймання-передачі наданих юридичних послуг №1 від 08.08.2023, вартість наданих послуг, що належить до сплати замовником відповідно до п. 4.1. договору про надання послуг №7 від 03.07.2023, становить 13 000,00 грн, без ПДВ.

Отже, із наведеного вбачається, що позивачем надано суду належні докази витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають сплаті позивачем у межах цієї справи, у розмірі 13 000,00 грн.

За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Колегією суддів враховано, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю.

При цьому адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19).

Колегія суддів відзначає, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Відповідачем не наведено жодних обґрунтованих заперечень стосовно неспівмірності розміру витрат позивача на оплату послуг адвоката за розгляд справи у суді першої інстанції.

Враховуючи викладене та беручи до уваги час на підготовку матеріалів до судового засідання, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі, колегія суддів зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 13 000,00 грн. є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову.

Водночас, відповідно до вимог ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги у даному випадку були задоволені частково (суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про стягнення заборгованості у розмірі 100 000 грн 00 коп., 3 % річних у сумі 1 671 грн 00 коп., інфляційних втрат у розмірі 1 289 грн 75 коп., тоді як суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 21 587 грн 68 коп.), а тому витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем у суді першої інстанції, підлягають розподілу пропорційно.

Таким чином, з огляду на приписи ст. 129 ГПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 10 102,30 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Крім того, у суді апеляційної інстанції позивачем разом із відзивом на апеляційну скаргу були долучені докази а підтвердження понесення ним 13 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу з вимогою їх врахування під час розподілу судових витрат.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції позивачем надано додаткову угоду № 1 від 10.03.2024, відповідно до умов якої сторони виклали п. 9.1. у наступній редакції: «Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками сторін та діє до закінчення розгляду справи № 904/4469/23 (прийняття відповідної постанови Північним апеляційним господарським судом).»

Також позивачем надано акт приймання-передачі юридичних послуг № 8 від 19.04.2024, відповідно до умов якого виконавець надав замовнику послуги з вивчення матеріалів апеляційної скарги у справі № 904/4469/23, складання та направлення відзиву на апеляційну скаргу. Вартість відповідних послуг сторони встановили у розмірі 13 000,00 грн.

Колегією суддів враховано, що відзив на апеляційну скаргу разом із доказами понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката у суді апеляційної інстанції був направлений на юридичну адресу відповідача 19.03.2024.

Водночас відповідач заперечень проти розміру витрат на професійну правничу допомогу не висловив.

Отже, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем доведено належними доказами понесення витрат на правничу допомогу адвоката за розгляд справи в суді апеляційної інстанції на суму 13 000,00 грн.

З цих підстав, враховуючи фактично надану адвокатом правову допомогу в межах справи № 904/4469/23 у суді апеляційної інстанції, з огляду на наявність доказів на понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, з огляду на відмову у задоволенні поданої відповідачем апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача на професійну правову допомогу у суді апеляційної інстанції покладаються на відповідача у сумі 13 000,00 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, наведених в оскаржуваному рішенні, а тому відсутні підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2024 у справі № 904/4469/23 в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.

Водночас, оскільки суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги у випадку невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів дійшла до висновку про скасування рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2024 у справі № 904/4469/23 в частині стягнення пені та прийняття у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні даної позовної вимоги у повному обсязі.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бригінця Павла Васильовича на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2024 у справі №904/4469/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2024 у справі №904/4469/23 частково скасувати в частині стягнення пені, виклавши резолютивну частину рішення у наступній редакції:

«Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Петровського Антона Олександровича задовольнити частково.

Стягнути із Фізичної особи-підприємця Бригінця Павла Васильовича ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Петровського Антона Олександровича ( АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) заборгованість у розмірі 100 000 грн 00 коп., 3 % річних у сумі 1 671 грн 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 289 грн 75 коп., витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 102 грн 30 коп та судовий збір у розмірі 2 085 грн 72 коп.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.»

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Бригінця Павла Васильовича (( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Петровського Антона Олександровича ( АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції, в сумі 13 000 грн 00 коп.

5. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи №904/4469/23 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя М.А. Барсук

Судді Є.Ю. Пономаренко

Л.В. Кропивна