ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/143/24
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №6

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Діброви Г.І.,

Ярош А.І.,

секретар судового засідання Полінецька В.С.,

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Виродов А.Ю., за ордером;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ОЙЛ СТАРТ

на ухвалу Господарського суду Одеської області про забезпечення позову

від 19 березня 2024 року (повний текст складено 19.03.2024)

у справі № 916/143/24

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ОЙЛ СТАРТ

про стягнення 1 441 589, 60 грн.,-

суддя суду першої інстанції: Смелянець Г.Є.

місце винесення ухвали: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області

Учасники процесу належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 15.05.2024 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 Товариство з обмеженою відповідальністю (ТОВ) ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ (далі також позивач, заявник) звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) ОЙЛ СТАРТ (далі також відповідач) про стягнення 1 441 589, 60 грн.

В обґрунтування позовних вимог ТОВ ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ посилається на невиконання відповідачем укладеного між сторонами умов договору поставки нафтопродуктів №ЮЕ-0034 від 01.12.2022 в частині оплати поставленого йому товару.

В процесі розгляду даної справи позивачем було подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просить суд вжити заходи забезпечення позову, шляхом:

- накладення арешту на майно Товариства з обмеженою відповідальністю ОЙЛ СТАРТ (ідентифікаційний код: 45125637; місцезнаходження: вул. Чорноморського Козацтва, буд. 72, офіс 1012, м. Одеса, 65003) в межах ціни позову в сумі 1 441 589, 60 грн.

- накладення арешту на грошові кошти, як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках в фінансових установах та/або банках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать Товариству з обмеженою відповідальністю ОЙЛ СТАРТ (ідентифікаційний код: 45125637; місцезнаходження: вул. Чорноморського Козацтва, буд. 72 офіс 1012, м. Одеса, 65003) в межах ціни позову в сумі 1 441 589, 60 грн.

В обгрунтування заяви про забезпечення позову, ТОВ ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ посилається на те, що невиконання відповідачем претензії, яку було надіслано останньому позивачем з вимогою про сплату заборгованості, свідчить про те, що ТОВ ОЙЛ СТАРТ не має наміру добровільно виконувати взяті на себе зобов`язання та, отримавши позовну заяву, з метою подальшого ухилення від виконання зобов`язань може розпорядитись належним йому майном, шляхом відчуження його будь-яким третім особам, а також вивести з рахунків належні йому грошові кошти. Водночас, згідно відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань розмір статутного капіталу ТОВ ОЙЛ СТАРТ становить 3 000,00 грн, що очевидно є недостатнім для виконання грошового зобов`язання перед позивачем, у разі задоволення позовних вимог.

Крім того, за твердженням позивача, з 20.11.2023 Господарським судом Одеської області ухвалено 5 судових рішень та судових наказів про стягнення грошових коштів з відповідача (справи №№916/5603/23, 916/5460/23, 916/5218/23, 916/5234/23, 916/4977/23), що вбачається з відкритих даних ЄДРСР. А за даними АСВП, у провадженні Суворовського ВДВС у місті Одесі ПМУМЮ (м.Одеса) перебуває виконавче провадження №74448382, відкрите 15.03.2024, боржником за яким є ТОВ "ОЙЛ СТАРТ", стягувач - ТОВ "ТС ПЛЮС".

Позивач зауважує, що згідно з фінансовими показниками господарської діяльності за 2023 рік відповідач має збиток в сумі 11 461 700,00 грн. При цьому, розмір активів відповідача є меншим за розмір його зобов`язань на 11 783 500,00 грн.

На думку ТОВ ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ, такий захід забезпечення позову як накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача у межах суми 1 441 589,60 грн. забезпечить реальне виконання судового рішення у разі задоволення позову, а тому є адекватним.

Разом з цим, позивач запропонував внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у визначеному судом розмірі в якості зустрічного забезпечення у тому разі, якщо відповідачем буде доведено у порядку ст. 141 Господарського процесуального кодексу України розмір можливих збитків, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.03.2024 у справі №916/143/24 (суддя Смелянець Г.Є.) заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ про забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно Товариства з обмеженою відповідальністю ОЙЛ СТАРТ та на грошові кошти, як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках в фінансових установах та/або банках, та належать Товариству з обмеженою відповідальністю ОЙЛ СТАРТ в межах ціни позову в сумі 1 441 589, 60 грн. В решті вимог заяви відмовлено.

У вказаній ухвалі суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність заявником обставин, які є підставою для задоволення вимог позивач шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти ТОВ ОЙЛ СТАРТ у межах суми 1 441 589,60 грн., і виходив з того, що у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

При цьому, місцевий господарський суд зазначив, що наведені види забезпечення позову у цьому випадку є адекватними, тобто, співмірними відповідно вимогам, на забезпечення яких вони вживаються; заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер і зберігають свою дію до вирішення спору по суті, тобто, грошові кошти залишаються у власності відповідача, але можливість боржника розпоряджатисьними обмежується лише на певний час і лише щодо частини коштів, якої стосується спір. Таке саме стосується й арешту майна відповідача, яким обмежується лише право розпорядження відповідачем відповідним майном. Можливість одночасного накладення арешту на грошові кошти та на майно відповідача, підтримана висновком Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, який наведено у постанові від 03.03.2023 у cправі №905/448/22.

Разом з тим, частково відмовляючи у задоволенні вимог заявника, місцевим господарським судом було зазначено, що накладення арешту як на кошти, так і на майно відповідача, причому окремо на те, і на інше - у повній сумі спору (по 1 441 589, 60 грн.), матиме наслідком подвійне забезпечення позовних вимог (і за рахунок коштів, і за рахунок майна), що суперечить вимогам закону стосовно співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

При цьому, суд звернув увагу позивача на необґрунтованість можливості накладення арешту на кошти на рахунках відповідача, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю ОЙЛ СТАРТ звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 19.03.2024 у справі №916/143/24 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі №916/143/24 повністю.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, ТОВ ОЙЛ СТАРТ зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, а вжиті судом заходи забезпечення є неадекватними та неспівставними із заявленими позовними вимогами.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- суд першої інстанції, не погодившись з доводами позивача щодо арешту майна відповідача, про що прямо зазначив в оскаржуваній ухвалі, все одно наклав арешт на майно ТОВ «ОЙЛ СТАРТ»;

- місцевий господарський суд вжив неспівмірні заходи забезпечення позову, спираючись виключно на припущення, оскільки зазначені заявником у заяві про забезпечення позову та в оскаржуваній ухвалі, як підстави для вжиття заходів забезпечення позову не підтверджені жодним доказом. Розмір статутного капіталу ТОВ «ОЙЛ СТАРТ» не є показником будь-яких ризиків для господарський взаємовідносин з контрагентами та не може бути показником можливості чи неможливості виконання зобов`язань, а відтак не може свідчити про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову до ТОВ «ОЙЛ СТАРТ»;

- вживши заходи забезпечення позову в даній судовій справі, суд фактично зупинив господарську діяльність ТОВ «ОЙЛ СТАРТ»; незважаючи на те, що судом зазначено про накладення арештів нагрошові кошти межах ціни позову в сумі 1 441 589, 60 грн., ним не перевірялась наявність чи відсутність на рахунку/рахунках відповідача коштів у такій сумі та не визначався конкретний рахунок, на який накладаєтся арешт, як і не визначалося конкретне майно, на яке накладається арешт, що зумовило те, що за оскаржуваною ухвалою суду арешт фактично накладено на все нерухоме майно, а також на все рухоме майно та грошові кошти ТОВ «ОЙЛ СТАРТ», в тому числі, і з виплат по заробітній платі 764 працівникам відповідача та податкових зобов`язань;

- судом першої інстанції не враховано висновків Верховного Суду, які викладені у судових справах з подібними правовідносинами, зокрема: у постановах від 19.06.2020 у справі №904/5876/19; від 17.10.2018 у справі №183/5864/17-ц, від 10.06.2020 у справі №910/18384/15, відповідно до яких достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову, про що можуть свідчить вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання, тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Більш детально доводи ТОВ ОЙЛ СТАРТ викладені в апеляційній скарзі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю ОЙЛ СТАРТ на ухвалу Господарського суду Одеської області від 19.03.2024 про забезпечення позову у справі №916/143/24 та призначено розгляд апеляційної скарги на 15.05.2024 об 11:30 год.

03.05.2024 від Товариства з обмеженою відповідальністю ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач не погоджується з доводами останньої, просить залишити апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ОЙЛ СТАРТ без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Зокрема, позивач зазначає, що наявність заборгованості та її розмір відповідачем не заперечується, однак жодних дій спрямованих на виконання власного договірного зобов`язання ним не вчинено. На переконання позивача, доводи ТОВ ОЙЛ СТАРТ про те, що судом накладено арешт на грошові кошти відповідача з виплат по заробітній платі та податкових зобов`язань є неспроможними, а посилання апелянта на низку постанов Верховного Суду є безпідставними з огляду на існування висновку Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22, відповідно до якого у випадку подання позову про стягнення грошових коштів, при розгляді питання щодо забезпечення позову, вимога надання доказів щодо доведення права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

У зв`язку з тим, що суддя-член колегії Колоколов С.І., відповідно до наказу в.о. голови суду від 13.05.2024 №115-в перебуває у відпустці з 13.05.2024 по 24.05.2024, розпорядженням керівника апарату суду від 13.05.2024 №117 призначено повторний автоматизований розподіл справи №916/143/24.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2024 для розгляду справи №916/143/24 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І., на підставі чого ухвалою суду від 14.05.2024 вказану справу було прийнято до свого провадження визначеною судовою колегією у зміненому складі.

У судовому засіданні 15.05.2024, яке проводилось в режимі відеоконференції, представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - залишити в силі.

Представник апелянта у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином.

Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, їх явка обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача.

В судовому засіданні 15.05.2024 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Забезпечення позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення, тобто, це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

За положеннями статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення (правова позиція викладена в постанові КГС ВС від 15.01.2020 у справі №915/1912/19).

Колегія суддів зазначає, що гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.11.2021 у справі №344/14718/20).

Необхідно розрізняти види (способи) забезпечення позову, які можуть застосовуватись до позовів майнового характеру, а які - для забезпечення немайнових позовних вимог, тобто фактично заходи забезпечення позову можна поділити на майнові та немайнові. Майнові заходи забезпечення мають застосовуватись для забезпечення позовних вимог майнового характеру, тобто таких, де матеріальна позовна вимога виражена саме в грошовій формі в ціні позову в розумінні статті 163 Господарського процесуального кодексу України.

Метою застосування заходів забезпечення позову майнового характеру є обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача, на момент пред`явлення прозову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду.

Заходи забезпечення немайнового характеру спрямовані на покладення на відповідача чи інших осіб обов`язку вчинити активні дії чи утриматись від їх вчинення, не пов`язаних з передачею грошових сум чи майна.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27 02 2024 у справі №916/4159/23.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

У постанові Верховного Суду від 24.05.2021 у справі №910/3158/20 міститься висновок, що за змістом п. 1 ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України, під час розгляду заяви про накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, а тому може застосовуватися в справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

При цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору (такого висновку дотримується Верховний Суд у постановах: від 15.09.2019 у справі №915/870/18, від 05.09.2019 у справі №911/527/19, від 16.10.2019 у справі №911/1530/19, 21.08.2020 у справі №904/2357/20, від 25.09.2020 у справі №925/77/20, від 20.09.2022 у справі №916/307/22, від 03.03.2023 у справі №907/269/22).

Водночас, 03.03.2023 у cправі №905/448/22 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду прийняв постанову, в якій не погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що накладення арешту на майно має стосуватися саме майна, яке належить до предмета спору, з таких підстав.

«Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.

Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.06.2022 у справі №908/2382/21 дійшов висновку про необхідність відступити від висновків щодо застосування, зокрема, статті 137 Господарського процесуального кодексу України про неможливість накладення арешту на (нерухоме) майно відповідача в порядку забезпечення позову про стягнення коштів, викладених у низці постанов Верховного Суду.

Крім того, подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18.»

Ураховуючи вказане, апеляційна колегія зазначає про можливість застосування заходів забезпечення позову шляхом одночасного накладення арешту як на грошові кошти, що належать відповідачу, так і на майно, яке належить останньому, але саме у межах суми, яка була б достатньою для відповідного стягнення, у випадку недостатності арештованих грошових коштів, тобто лише в межах різниці між сумами ціни позову та арештованих грошових коштів.

Накладення арешту як на кошти, так і на майно відповідача, причому окремо на те, і на інше - у повній сумі спору, матиме наслідком подвійне забезпечення позовних вимог (і за рахунок коштів, і за рахунок майна), що також суперечить вимогам закону стосовно співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

Вказане також підтримано Верховним Судом у постанові від 03.03.2023 у cправі №905/448/22.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Питання задоволення заяви про застосування заходів забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку окремо, виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок про те, що невжиття таких заходів матиме наслідки, визначені у ч. 2 ст. 136 Господарського процесуального кодексу України.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України).

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати у результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18).

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Передумовою забезпечення позову є обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову, що гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову заявленим позивачем вимогам, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (заявника).

Аналогічні висновки наводяться у постановах Верховного Суду від 21.12.2021 у справі №910/10598/21, від 28.08.2023 у справі №906/304/23 та інших.

Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, а особа, яка заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і ускладненням чи унеможливленням ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17.12.2021 у справі №927/481/21.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Підставою позову в цій справі визначено невиконання апелянтом зобов`язань за договором поставки нафтопродуктів від 01.12.2022 №ЮЕ-0034 в частині оплати поставленого йому товару.

Предметом позову, з яким позивач звернувся до суду, є стягнення грошових коштів, а саме: 1 441 589, 60 грн., які є вартістю поставленого відповідачу товару.

Отже, виконання судового рішення в цій справі (за умови задоволення позовних вимог) безпосередньо залежить від того, чи матиме апелянт необхідну суму грошових коштів.

У даному контексті варто зауважити, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача у будь-який момент як розпорядитися коштами, що знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що у майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За наведених умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача у будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Такого висновку дійшла об`єднана палата Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду в постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22, і на нього послався суд першої інстанції у цій справі.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 06.12.2023 у справі №917/805/23, від 11.10.2023 у справі №916/409/21, від 15.09.2023 у справі №916/2359/23, від 08.08.2023 у справі №922/1344/23, від 27.04.2023 у справі №916/3686/22, від 22.04.2024 у справі №922/3929/23, що свідчить про усталеність судової практики з цього питання.

Ураховуючи усе вищенаведене, апеляційна колегія вважає, що запропоновані позивачем заходи забезпечення позову співвідносяться з предметом позову.

Крім того, у пункті 24 постанови від 03.03.2023 у справі №905/448/22 об`єднана палата Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду слушно звернула увагу, що в разі задоволення позову про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватися з позивачем за умови наявності в нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

При цьому ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України імперативно визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна норма міститься в ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

У цьому контексті судова колегія наголошує на тому, що твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано висновків Верховного Суду, які викладені у судових справах з подібними правовідносинами, зокрема: у постановах від 19.06.2020 у справі №904/5876/19; від 17.10.2018 у справі №183/5864/17-ц, від 10.06.2020 у справі №910/18384/15, є помилковими, оскільки висновки Верховного Суду у вказаних справах були сформовані раніше, аніж висновки, застосовані Господарським судом Одеської області в оскаржуваній ухвалі, а саме: висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду в постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22 щодо застосування ст.ст. 136-139 Господарського процесуального кодексу України.

Указані висновки зроблені об`єднаною платою КГС ВС в результаті аналізу та узагальнення судової практики в аналогічних справах, тож урахуванню підлягають більш пізні висновки Верховного Суду. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.02.2022 у справі №308/263/20.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Апеляційний суд погоджується з позицієї ТОВ ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ, що зазначені останнім обставини невиконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором, можуть вказувати на відсутність наміру у ТОВ ОЙЛ СТАРТ проводити розрахунки за договором. Суд також враховує можливість відповідача витрати наявних оборотних грошових коштів не на розрахунки з позивачем, що дає достатньо обґрунтовані припущення того, що виконання можливого рішення може бути істотно ускладненим чи неможливим.

Встановлені судом першої інстанції дані, а саме: наявність судових рішень та судових наказів про стягнення грошових коштів з відповідача (справи №№916/5603/23, 916/5460/23, 916/5218/23, 916/5234/23, 916/4977/23); виконавче провадження №74448382, відкрите 15.03.2024, боржником за яким є ТОВ "ОЙЛ СТАРТ"; дані з інформаційних реєстрів тощо, видаються достатньо переконливими та обґрунтовано свідчать про вірогідність утруднення або неможливість виконання майбутнього рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту грошових коштів та майна в межах спірної суми.

З огляду на наведене вище, судова колегія критично ставиться до аргументів апеляційної скарги про те, що місцевий господарський суд вжив неспівмірні заходи забезпечення позову, спираючись виключно на припущення, оскільки підстави для вжиття заходів забезпечення позову не підтверджені жодним доказом.

При цьому, посилання відповідача на те, що місцевий господарський суд вжив неспівмірні заходи забезпечення позову, спираючись виключно на припущення, не з`ясувавши та не врахувавши фактичні обставини, судовою колегією визнаються безпідставними, оскільки на стадії прийняття рішення про забезпечення позову судом не досліджується обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом встановлення судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (такий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, від 17.12.2018 у справі №914/970/18, від 02.09.2019 у справі №917/137/19, від 10.11.2020 у справі №910/1200/20, від 17.09.2021 у справі №910/3547/21).

Крім того, судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі було накладено арешт саме у межах спірної суми, яка заявлена до стягнення позивачем, тобто дотримано критерій співмірності.

Разом з цим, апеляційний суд зазначає, що у разі звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач, зокрема й ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності (постанова Верховного Суду від 06.10.2022 у справі №905/446/22).

Як зазначалось вище, апелянт стверджує, що вживши заходи забезпечення позову в даній судовій справі, суд фактично зупинив господарську діяльність ТОВ «ОЙЛ СТАРТ».

Однак, судова колегія відхиляє дані твердження апелянта, які жодним доказом не підтверджено, оскільки арешт коштів на рахунках означає, що гроші залишаються у власності боржника і знерухомлюються з метою недопущення виведення грошових коштів з рахунків боржника й уникнення виконання судового рішення у майбутньому, такий захід може бути скасований у випадку ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову.

Немає підстав вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження прав відповідача чи третіх осіб, оскільки грошові кошти залишаються у володінні та користуванні відповідача, а можливість ними розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини коштів, якої стосується спір. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03.12.2020 у справі №911/1111/20, від 21.01.2022 у справі №910/5079/21.

Крім того, доводи апелянта про зупинення його господарської діяльності внаслідок застосованих заходів забезпечення позову не відповідають змісту резолютивної частини оскаржуваної ухвали, якою господарська діяльність не обмежувалась.

Водночас, судова колегія звертає увагу, що у цій справі апелянт не звертався до суду першої інстанції з клопотанням про застування зустрічного забезпечення з метою дотримання балансу між інтересами сторін.

Так, ст. 141 Господарського процесуального кодексу України передбачає право господарського суду застосувати зустрічне забезпечення до особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову. Метою зустрічного забезпечення є співмірне вжиття судом заходів, спрямованих на забезпечення відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову відповідно до ст. 146 Господарського процесуального кодексу України.

Інститут зустрічного забезпечення спрямований на реалізацію таких основних засад господарського судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та пропорційність, адже забезпечення позову певною мірою обтяжує відповідача і у випадку незадоволення вимог позивача зустрічне забезпечення гарантує можливість відшкодувати збитки.

На відміну від забезпечення позову, яке застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача та виконання судового рішення та вживається судом виключно за заявою учасника справи, зустрічне забезпечення має на меті зберегти певний баланс сторін та мінімізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути в результаті застосування судом забезпечувальних заходів, і може застосовуватися судом за власною ініціативою. Окрім того, зустрічне забезпечення позову застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Такі висновки сформовані Верховним Судом у постанові від 28.07.2023 у справі №911/2797/22.

За таких обставин, у випадку існування обґрунтованих ризиків настання для відповідача негативних наслідків від застосування судом забезпечувальних заходів, скаржник не був позбавлений права ініціювати перед судом питання щодо застування зустрічного забезпечення.

Аналогічна позиція підтримана у постанові Верховного Суду від 11.12.2023 у справі №904/1934/23.

Щодо доводів апелянта стосовно неможливості здійснювати виплати по заробітній платі та податкових зобов`язань, у зв`язку зі вжитими заходами забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно боржника, судова колегія зазначає наступне.

В обгрунтування вказаних аргументів скаржник посилається на існуючий в Україні воєнний стан, введений у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації та п. 102 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (із змінами та доповненнями).

Так, відповідно пп. 2 п. 10-2 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 року №2102-IX юридичні особи - боржники, самозайняті особи (які використовують найману працю фізичних осіб), на кошти яких накладено арешт органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями, можуть здійснювати видаткові операції з поточних рахунків виключно для виплати заробітної плати в розмірі не більше п`яти розмірів мінімальної заробітної плати на місяць на одного працівника такої юридичної особи чи самозайнятої особи, а також для сплати податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Контроль за дотриманням встановлених законом вимог під час здійснення виплат покладається на службових осіб юридичної особи - боржника, самозайняту особу відповідно.

Таким чином, апеляційна колегія вказує, що навіть за умов накладення арешту на рахунки боржника, останньому надано право здійснювати видаткові операції для виплати заробітної плати, a також для сплати податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Отже, відповідні доводи апелянта судовою колегією не приймаються.

Поряд з викладеним судова колегія враховує, що у постанові від 29.06.2023 у справі №918/124/23 Верховний Суд, з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кюблер проти Німеччини" (заява №32715/06), сформулював висновок, відповідно до якого метою заходу забезпечення позову є підтримання "status quo", поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору. Також Верховний Суд у зазначеній постанові зазначив, що у зв`язку з цим вжиття відповідних заходів забезпечення позову матиме наслідком збереження існуючого станом на момент подання заяви стану - збереження спірної частки у статутному капіталі у власності відповідача. Тому відсутні підстави вважати, що права відповідача будуть порушені, а баланс інтересів порушений (пункти 47-61 зазначеної постанови).

Аргументи відповідача, які він наводить в апеляційній скарзі, переважно зводяться до незгоди з оцінкою доказів, що була здійснена судом першої інстанції в ході вирішення питання про застосування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що апелянтом не наведено обставин, які б свідчили про те, що забезпечення позову призводить до дисбалансу прав сторін у справі. Разом з цим, обрані позивачем та застосовані судом першої інстанції заходи забезпечення позову є належними, відповідають предмету спору та узгоджуються зі способом захисту порушеного права. Накладення арешту покликане зберегти спірну суму грошових коштів у власності апелянта та, як наслідок, забезпечити виконання судового рішення шляхом їх стягнення.

Отже, колегія суддів вважає, що вжиті місцевим господарським судом заходи забезпечення позову відповідають вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів, а тому, відсутні підстави для скасування оскарженої ухвали і задоволення апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвала Господарського суду Одеської області від 19.03.2024 у справі №916/143/24 відповідає загальним вимогам, встановленим Господарським процесуальним кодексом України, а тому правових підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Таким чином, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що ухвалу Господарського суду Одеської області від 19.03.2024 у справі №916/143/24 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ОЙЛ СТАРТ без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати апелянту не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 255, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу, Південно-західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 19.03.2024 про забезпечення позову у справі №916/143/24 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови складений та підписаний 20.05.2024.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Діброва А.І.

Суддя Ярош А.І.