ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2024 р. Справа№ 920/1197/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Тарасенко К.В.

Кравчука Г.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції у Сумській області

на рішення Господарського суду Сумської області

від 19.12.2023 (повний текст складено та підписано 02.01.2024)

у справі №920/1197/23 (суддя Д. В. Вдовенко)

за позовом Державної екологічної інспекції у Сумській області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1) Сумської міської ради

2) Сумської обласної ради

про стягнення 31 422 грн 50 коп.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Сумської області звернулась з позовом Державна екологічна інспекція у Сумській області з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс" про стягнення 31 422 грн 50 коп. шкоди завданої навколишньому природному середовищу внаслідок порушення вимог природоохоронного законодавства України, а саме 9426 грн 75 коп. до спеціального фонду Державного бюджету України, 6284 грн 50 коп. - до спеціального фонду обласного бюджету Сумської обласної ради, 15 711 грн 25 коп. - до спеціального фонду місцевого бюджету Сумської міської ради.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 19.12.2023 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивач не довів доказами протиправної поведінки відповідача (ТОВ "Альянс" не є користувачем земельної ділянки на якій проведено рубку дерев, докази здійснення рубки дерев саме відповідачем в матеріалах справи відсутні), у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державна екологічна інспекція у Сумській області звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 19.12.2023 у справі №920/1197/23 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є необгрунтованим, винесеним при недоведеності обставин, що мають значення для справи. При цьому скаржник стверджував, що факт здійснення відповідачем самовільного порубу лісу підтверджується актом позапланової перевірки №416/06 від 17.09.2021, разрахунком заподіяної шкоди. Також апелянт зазанчив, що відповідачем не надано жодного доказу, який би спростував факт не заподіяння ним збитків навколишньому середовищу внаслідок самовільного порубу 2 сироростучих дерев породи "ясен" в кварталі 139 виділ 29 Сумського лісництва ДП "Сумське лісове господарство" чи наявності в нього спеціального дозволу на їх вирубку.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.01.2024 апеляційну скаргу у справі №920/1197/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Кравчук Г.А., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2024 витребувано матеріали справи з суду першої інстанції та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху справи.

05.02.2024 матеріали справи №920/1197/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2024, у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №920/1197/23.

Згідно з витягом із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2024, справу №920/1197/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Коробенко Г.П. (головуючий), судді: Кравчук Г.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної екологічної інспекції у Сумській області на рішення Господарського суду Сумської області від 19.12.2023 у справі №920/1197/23. Апеляційний перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

27.02.2024 через підсистему "Електронний суд" від третьої особи-2 надійшли додаткові пояснення у справі, в яких остання підтримала позицію позивача, викладену в апеляційній скарзі.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи слідує та встановлено судом, що у період з 13.09.2021 до 17.09.2021 на підставі наказу від 13.09.2021 № 532, направлення № 495/06 від 13.09.2021, старшим державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Сумської області проведено позапланову перевірку додержання відповідачем вимог природоохоронного законодавства за результатами якої складений акт від 17.09.2021 № 416/06.

Згідно з актом від 17.09.2021, перевіркою встановлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером :06:003:0085, на землях державного лісового фонду України, що надані у постійне користування ДП "Сумське лісове господарство", у кварталі 139 Сумського лісництва, розташована база відпочинку "Сонячна поляна". На даний час, вищезазначена земельна ділянка, цільове призначення: 07.01 для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення 07.01, загальною площею 6.2097 га, використовується ТОВ "Альянс", на якій проводиться реконструкція та розширення інфраструктури колишньої бази відпочинку. Під час проведення інструментальної зйомки площі земельної ділянки під адміністративними будівлями та іншими спорудами, встановлено, що площа земельної ділянки становить 7,17869 га (71786,90 м2). У кварталі 139 виділ 29 Сумського лісництва ДП "Сумське лісове господарство" представниками ТОВ "Альянс" на площі 0, 121561 га (1215,61 м2) проведено рубку двох дерев породи "Ясен" сироростучий із середнім діаметром пня біля шийки кореня 44 см та 64 см відповідно і викорчовування дерев та чагарників, знято родючий шар ґрунту без дозволу для використання земельної ділянки під автостоянкою. Дана земельна ділянка використовується ДП "Сумське лісове господарство" для ведення лісового господарства і в тимчасове користування для рекреаційного призначення не передавалась (порушення ст. 96, 125, 126, 128 Земельного кодексу України, ст. 67,69 Лісового кодексу України).

Листом від 17.09.2021 позивач надіслав відповідачу акт перевірки та припис №235/06 від 17.09.2021 для підпису.

Згідно з розрахунком від 17.09.2021 розмір шкоди, завданої внаслідок незаконної рубки дерев у кв. 139 вид. 29 ДП "Сумське лісове господарство" в межах Сумської територіальної громади становить 31 422 грн 50 коп.

Розрахунок проведений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди заподіяної лісу" від 23.07.2008 № 665.

03.11.2021 позивач звернувся до відповідача із претензією про відшкодування завданої шкоди в сумі 31 422 грн. 50 коп. Оскільки відповідач шкоду не відшкодував, позивач звернувся з позовом до суду.

Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив, що колегія суддів вважає вірним з огляду на наступне.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються, зокрема, положеннями Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" та Лісового кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про охорону навколишнього природною середовища" державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Відповідно до ст. 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням викопують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають та незалежно від права власності на них становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Згідно зі ст. 16, 17 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. Ведення лісового господарства дозволяється на землях усіх категорій з дотриманням вимог щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням. На підприємства, установи, організації всіх форм власності, які мають у користуванні чи власності ліси на землях усіх категорій, поширюються права та обов`язки постійних лісокористувачів та власників лісів відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Частиною 2 ст. 19 Лісового кодексу України визначено, що постійні лісокористувачі зобов`язані забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів.

Відповідно до ст. 65 Кодексу використання лісових ресурсів може здійснюватися в порядку загального і спеціального використання.

Спеціальне використання лісових ресурсів здійснюється в межах лісових ділянок, виділених для цієї мети (ст. 67 Кодексу).

Спеціальне використання лісових ресурсів на виділеній лісовій ділянці проводиться за спеціальним дозволом - лісорубний квиток або лісовий квиток, що видається безоплатно. На виділених лісових ділянках можуть використовуватися лише ті лісові ресурси і лише для цілей, що передбачені виданим спеціальним дозволом. Спеціальний дозвіл видається власниками лісів або постійними лісокористувачами у встановленому порядку також на проведення інших рубок та робіт, пов`язаних і не пов`язаних із веденням лісового господарства (ст. 69 Кодексу).

Організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб (ст. 86 Кодексу).

Відповідно до ст. 105 Кодексу порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону.

Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників

Підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України (ст. 107 Кодексу).

Отже, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів (аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 28.09.2023 у справі №927/32/23).

Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.

Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев.

Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.08.2018 у справі №909/976/17, постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №909/1111/16, від 20.08.2018 у справі №920/1293/16, від 23.08.2018 у справі №917/1261/17, 19.09.2018 у справі №925/382/17, 09.12.2019 у справі № 906/133/18, 20.02.2020 у справі № 920/1106/17.

Колегія суддів зазначає, що для покладення на постійного лісокористувача обов`язку з відшкодування шкоди, завданої навколишньому природному середовищу через незабезпечення охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, першочерговим є з`ясування обставини щодо встановлення факту порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, тобто у даному випадку, здійснення незаконної порубки дерев (п. 69 постанови Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 914/669/22).

Відповідно до ст. 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність.

Відповідальність за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища несуть особи, винні у самовільному спеціальному використанні природних ресурсів.

Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.

Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі (ст. 69 Закону).

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що цивільні права і обов`язки виникають безпосередньо з актів цивільного законодавства, а також внаслідок завдання майнової (матеріальної) шкоди.

Частинами 1 та 2 статті 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, стаття 1166 ЦК України встановлює загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. У деліктних зобов`язаннях діє принцип відповідальності за вину. Тобто, деліктна відповідальність за загальним правилом настає за наявності вини заподіювана шкоди.

Загальними підставами для покладення відповідальності на особу, яка заподіяла шкоду, за змістом статті 1166 ЦК України є: протиправна поведінка особи, що заподіяла шкоду, шкідливий результат такої поведінки, тобто настання, наявність самої шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди та вина особи у заподіянні шкоди.

Для застосування такого виду цивільно-правової відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 28 вересня 2023 року у справі № 927/32/23 для встановлення судом, чи мало місце правопорушення, основним доказом є акт перевірки, в якому зафіксований факт правопорушення, який (акт), відповідно до статті 7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", є документом, який фіксує факт проведення планових, позапланових перевірок суб`єктів господарювання і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства, зокрема у сфері охорони навколишнього природного середовища. Разом з тим, такий доказ як акт перевірки Державної екологічної інспекції сам по собі не може бути єдиним чи вичерпним доказом підтвердження правопорушення природоохоронного законодавства.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка, на якій здійснено рубку двох дерев перебуває у користуванні ДП "Сумське лісове господарство", а не ТОВ "Альянс", про що безпосередньо зазначено в акті.

Окрім того, акт перевірки не підписаний присутнім під час перевірки представником відповідача. В акті зазначено, що ТОВ "Альянс" не погодилося із виявленими порушеннями, що засвідчено підписом директора товариства - Демченко І.О. та скріплено печаткою ТОВ "Альянс". Відповідач заперечує той факт, що рубка дерев була здійснена представниками товариства.

За наведених обставин, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, про те, що акт №416/06 від 17.09.2021 підписаний директором ТОВ "Альянс", що засвідчує факт порушення вимог лісового законодавства України у вигляді порубу 2 дерев, є безпідставними, оскільки, в даному випадку, директор відповідача - Демченко І.О. своїм підписом та печаткою навпаки засвідчив не згоду із зазначеними в акті від 17.09.2021 порушеннями.

Колегія суддів вважає обґрунтованим та правомірним висновок місцевого суду про відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів того, що саме відповідач здійснив рубку дерев на земельній ділянці, яка у нього в користуванні не перебуває. В акті перевірки відсутній опис обставин, за яких було встановлено, що саме представниками відповідача проведено рубку дерев у кварталі 139 виділ 29. Інших доказів, крім акту, для підтвердження факту рубки дерев саме відповідачем позивач не подав.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Разом з тим, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.97 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 267-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції у Сумській області залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Сумської області від 19.12.2023 у справі №920/1197/23 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на Державну екологічну інспекцію у Сумській області.

Матеріали справи №920/1197/23 повернути Господарському суду Сумської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді К.В. Тарасенко

Г.А. Кравчук