СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року м. Харків Справа № 905/1168/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Білоусова Я.О.,

суддя Тарасова І.В.,

за участю секретаря судового засідання Бєлкіної О.М.,

представників сторін:

позивача Бєлікова В.О. на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АХ №1187647 від 14.05.2024, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ХВ №002375 від 04.09.2019,

відповідача не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" на рішення Господарського суду Донецької області від 26.12.2023, ухвалене у приміщенні Господарського суду Донецької області суддею Сковородіною О.М., повний текст рішення складений та підписаний 05.01.2024, у справі №905/1168/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське", м. Київ,

до Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська", м. Покровськ, м. Родинське, Донецька область,

про стягнення 1 795 419, 21грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" звернулось до місцевого господарського суду з позовною заявою до Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська" про стягнення 1 795 419, 21грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору оренди №02/04-10 від 02.04.2018 в частині реєстрації податкових накладних за операціями надання послуг, що унеможливило включенням сум ПДВ до податкового кредиту позивача в розмірі 1 795 419, 21грн та, відповідно, зменшення податкового зобов`язання, внаслідок чого позивачу завдано збитки на вказану суму.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 26.12.2023 у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що матеріали справи не містять доказів в підтвердження оплати послуг з оренди обладнання, відповідно до умов договору, доказів наявності додаткових податкових зобов`язань, штрафних санкцій по податкам та зборам, а також інших документально підтверджених витрат в розмірі, заявленому у позові.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ "Краснолиманське" звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Донецької області від 26.12.2023 у справі №905/1168/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ "Краснолиманське" до ДП "ВК "Краснолиманська" про стягнення збитків у розмірі 1 795 419, 21грн задовольнити в повному обсязі; судові витрати апелянт просить покласти на відповідача.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що відповідач не оформив податкові накладні на вказану суму та не зареєстрував їх в Єдиному реєстрі податкових накладних, чим позбавив апелянта права на віднесення до складу податкового кредиту сум ПДВ у розмірі 1 795 419, 21грн за операціями з придбання послуг (робіт) за договором у період з квітня 2018 року по липень 2020 року.

Як зазначає апелянт, на час розгляду справи його зобов`язання перед відповідачем за договором оренди №02/04-10 від 02.04.2018 не змінено та не припинено; зазначене спростовує висновок суду першої інстанції, що збитки щодо нереєстрації відповідачем податкових накладних на суму сплаченого ПДВ не мають реальний характер.

Апелянт посилається на те, що податкове законодавство пов`язує момент виникнення зобов`язання з реєстрації податкових накладних з моментом підписання актів приймання-передачі послуг за договором, а не з фактом оплати.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.02.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" на рішення Господарського суду Донецької області від 26.12.2023 у справі №905/1168/23; призначено справу до розгляду на "20" березня 2024 р. о 14:15год.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, зазначає, що відповідачем надано, а позивачем прийнято послуги з оренди обладнання на загальну суму 10 772 515, 26грн, в тому числі ПДВ на суму 1 795 419, 21грн, за період квітень 2018 року липень 2020 року, що підтверджується актами приймання-передачі робіт. При цьому, матеріали справи не містять доказів в підтвердження здійснення позивачем оплати наданих послуг.

Відповідач вважає, що позивач не надав доказів виникнення додаткових податкових зобов`язань, застосованих штрафних санкції, які підтверджують збитки у розмірі, заявленому у позові.

З огляду на викладене, просить у задоволенні скарги відмовити, а рішення місцевого господарського суду від 26.12.2023 залишити без змін.

Одночасно відповідач просить поновити пропущений строк подання відзиву на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що ДП "ВК "Краснолиманська" знаходиться на території Покровської територіальної громади Донецької області, яка віднесена до території можливих бойових дій. З цієї причини підприємство, а також його працівники, не можуть працювати в штатному режимі, та вимушені деякий час витрачати для забезпечення своєї безпеки.

Судова колегія зазначає, що відповідно до статті 263 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Разом з тим, статтею 119 Господарського процесуального кодексу України передбачено право суду поновити пропущений процесуальний строк.

Згідно матеріалів справи, відповідачу 14.02.2024 вручено копію ухвали Східного апеляційного господарського суду від 14.02.2024 у підсистемі "Електронний суд", користувачем якої позивач є.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.02.2024 встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі.

Однак, враховуючи, що подання відзиву на апеляційну скаргу є правом відповідача, яке відповідач вже реалізував і подав суду відзив на апеляційну скаргу, а також з огляду на наведені відповідачем доводи в обґрунтування доводів пропуску строку подання відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приймає відзив і здійснює розгляд апеляційної скарги з урахуванням відзиву на апеляційну скаргу, поданого відповідачем.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.03.2024 розгляд справи відкладено на 15 квітня 2024 року о 15:00 год.

15.04.2024 від апелянта надійшли письмові пояснення, зазначає, що на момент пред`явлення позову та подання відповідачем відзиву на нього заборгованість на суму 3 429 582, 02грн вже була погашена позивачем.

Повне здійснення розрахунків на загальну суму 10 772 515, 26грн підтверджується платіжними інструкціями та банківськими виписками.

Апелянт просить визнати поважними і такими, що об`єктивно не залежали від його волі причини не подання до суду першої інстанції та долучити до матеріалів справи та врахувати при ухваленні судового рішення наступні докази: копію банківської виписки за 28.08.2018 щодо оплати по договору оренди №02/04-10 від 02.04.2018 на суму 1 583 650, 08грн, в тому числі ПДВ 20%, копію платіжної інструкції №1364 від 04.10.2019 щодо оплати по договору оренди №02/04-10 від 02.04.2018 на суму 5 002 203, 26грн, в тому числі ПДВ 20%, копію банківської виписки за 03.02.2022 щодо оплати по договору оренди №02/04-10 від 02.04.2018 на суму 3 429 582, 02грн, в тому числі ПДВ 20%, копію платіжної інструкції №2058 від 07.12.2023 щодо оплати по договору оренди №02/04-10 від 02.04.2018 на суму 757 079, 96грн, в тому числі ПДВ 20%.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.04.2024 розгляд справи відкладено на 06 травня 2024 року об 11:00год.

Розпорядженням керівника апарату суду від 01.05.2024 у зв`язку із звільненням у відставку головуючого судді Бородіної Л.І., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №905/1168/23.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2024, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В.

Відповідно до частини 14 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, у разі зміни складу суду розгляд справи починається спочатку.

З огляду на зміну складу судової колегії для розгляду справи №905/1168/23, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.05.2024 призначено справу №905/1168/23 до розгляду на "14" травня 2024 р. о 14:30год.; постановлено судове засідання у справі №905/1168/23, призначене на 14.05.2024 о 14:30 годині, провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (з використанням власних технічних засобів) за участю представника відповідача адвоката Дорофієнка В.В.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 14.05.2024 представник апелянта оголосила доводи апеляційної скарги, просить рішення Господарського суду Донецької області від 26.12.2023 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ "Краснолиманське" до ДП "ВК "Краснолиманська" про стягнення збитків у розмірі 1 795 419, 21грн задовольнити в повному обсязі.

Відповідач своїм правом на участь у судовому засіданні не скористався, представник відповідача у судове засідання не з`явився, до відеоконференції не під`єднався, повідомив секретарю судового засідання, що бере участь в іншому судовому засіданні.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги, представник апелянта висловила доводи і вимоги апеляційної скарги, а неявка у судове засідання представника відповідача, належним чином повідомленого про час, дату та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Вирішуючи питання прийняття наданих апелянтом додаткових доказів, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до положень статті 80 Господарського процесуального кодексу України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Отже, за загальним правилом, усі докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень мають бути подані учасниками справи до суду першої інстанції, а до суду апеляційної інстанції додаткові докази подаються у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апелянт мав, належним чином користуючись своїми процесуальними правами, подати усі докази суду першої інстанції, зокрема разом з позовною заявою.

Як вбачається із матеріалів справи, апелянт в обґрунтування неможливості подання додаткових доказів суду першої інстанції посилається на введення в Україні воєнного стану і відсутність претензій зі сторони відповідача щодо проведення розрахунків по договору.

Однак, судова колегія зазначає, що положення статті 269 Господарського процесуального кодексу України передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи", і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою).

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №909/722/14.

Відповідно до висновку щодо застосування приписів статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі №916/3130/17 та від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

При цьому, за імперативним приписом частини четвертої статті 13 вказаного Кодексу, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Як вбачається із наданих апелянтом додаткових доказів, вони датовані 2018-2023 роками, і апелянт не доводить жодними доказами, з яких конкретних об`єктивних непереборних обставин апелянт не міг подати додаткові докази суду першої інстанції.

Суд зазначає, що подання позивачем цих доказів до суду першої інстанції разом з позовною заявою та іншими доданими до позову доказами безпосередньо не пов`язано з місцезнаходженням підприємства ТОВ "Краснолиманське" та могло бути реалізовано і в дистанційному режимі.

Судова колегія наголошує, що усі докази мали бути подані сторонами до суду першої інстанції; належних та допустимих доказів неможливості подання до суду першої інстанції наданих апелянтом додаткових доказів з причин, що об`єктивно не залежали від нього, апелянтом суду апеляційної інстанції не надано.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не приймає надані позивачем додаткові докази і здійснює розгляд апеляційної скарги за наявними і поданими суду першої інстанції доказами.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, заслухавши у судовому засіданні представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено місцевим господарським судом, 02.04.2018 між Державним підприємством "Вугільна компанія "Краснолиманська" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" (орендар) укладено договір оренди №02/04-10, відповідно до пункту 1.1 якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві, а орендар - прийняти в строкове платне користування майно, визначене у цьому договорі, а також сплачувати орендодавцеві плату за користування названим майном.

Пунктами 1.2, 1.5, 1.6 договору визначено, що повний перелік майна, що передається за цим договором (надалі іменується майно), та визначення його ознак (найменування, тип, номери та інші характеристики) містяться в додатку до цього договору. Передача майна в оренду здійснюється по акту приймання-передачі. Ринкова вартість майна по договору згідно проведеної незалежної оцінки складає 16 020 825, 00грн без ПДВ.

Згідно з пунктами 3.1, 3.2 договору, розмір орендної плати визначається відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Постановою КМУ від 04.10.1995 №786. Орендар оплачує орендодавцеві плату за користування майном щомісячно не пізніше 10 числа кожного місяця в розмірі, що вказуються у додатках до цього договору.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (пункт 6.1 договору).

Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 6.1 цього договору та закінчується 31 грудня 2020 (пункт 6.2 договору).

Закінчення строку цього договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (пункт 6.3 договору).

Зміни у цей договір набирають чинності з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому договорі або у чинному в Україні законодавстві (пункт 6.5 договору).

Додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками (пункт 7.5 договору).

Додатком №1 до договору оренди №02/04-10 від 02 квітня 2018 року визначено найменування об`єктів, інвентарний номер, рік випуску, кількість одиниць, вартість майна за результатами незалежної оцінки, які підлягають передачі орендарю.

Розрахунок орендної плати визначено додатком №2 до договору оренди №02/04-10 від 02 квітня 2018 року.

27.02.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" та Державним підприємством "Вугільна компанія "Краснолиманська" укладено додаткову угоду до договору №02/04-10 від 02 квітня 2018, якою сторони доповнили договір пунктами 4.5, 4.6.

Згідно з пунктом 4.5 договору, у випадку неправильного оформлення орендодавцем первинних та податкових документів, порушення орендодавцем зобов`язань в частині своєчасного складення податкової накладної, реєстрації її в Єдиному державному реєстрі податкових накладних, орендодавець зобов`язується компенсувати замовнику всі збитки, понесені орендарем з вини орендодавця у вигляді додаткових податкових зобов`язань, штрафних санкцій по податкам та зборам, а також інших документально підтверджених витрат. У випадку відсутності у орендодавця можливості оформлення податкових зобов`язань з наданих на користь орендаря послуг, орендар має право утримати суми неоформлених таким чином зобов`язань з ПДВ із суми, належної орендодавцю в якості оплати за надані послуги.

Відповідно до пункту 4.6 договору, строк у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист прав за цим договором (строк позовної давності), становить п`ять років.

На виконання вимог договору сторонами складено та підписано акти передачі-приймання робіт (надання послуг) за період з квітня 2018 року по липень 2020 року на загальну суму 10 772 515, 26грн (з яких ПДВ 1 795 419, 21грн), а саме: акт №70 від 30.04.2018 на суму 322 641, 62грн (з яких 64 528,32 грн. ПДВ); акт №103 від 31.05.2018 на суму 333 396,33грн. (з яких 66 679,27 грн. ПДВ); акт №121 від 30.06.2018 на суму 333 000,73грн. (з яких 66 600,15грн. ПДВ); акт №154 від 31.07.2018 на суму 330 669,72 грн. (з яких 66 133,94 грн. ПДВ); акт №184 від 31.08.2018 на суму 330 669,72 грн. (з яких 66 133,94 грн. ПДВ); акт №213 від 30.09.2018 на суму 336 865,30 грн. (з яких 67 373,06 грн. ПДВ); акт №235 від 31.10.2018 на суму 338 951,15 грн. (з яких 67 790,23 грн. ПДВ); акт №271 від 30.11.2018 на суму 342 087,86грн (з яких 68 417,57 грн. ПДВ); акт №300 від 31.12.2018 на суму 317 485,49 грн. (з яких 63 497,10 грн. ПДВ); акт №14 від 31.01.2019 на суму 308 595,68 грн. (з яких 61 719,14 грн. ПДВ); акт №46 від 28.02.2019 на суму 310 138,66 грн. (з яких 62 027,73 грн. ПДВ); акт №68 від 31.03.2019 на суму 312 820,01 грн. (з яких 62 564,00 грн. ПДВ); акт №95 від 30.04.2019 на суму 315 385,30 грн. (з яких 63 793077,06 грн. ПДВ); акт №136 від 31.05.2019 на суму 316 421,73 грн. (з яких 63 284,35 грн. ПДВ); акт №166 від 30.06.2019 на суму 314 626,69 грн. (з яких 62 925,34 грн. ПДВ); акт №190 від 31.07.2019 на суму 312 696,61 грн. (з яких 62 539,32 грн. ПДВ); акт №216 від 31.08.2019 на суму 311 758,52 грн. (з яких 62 351,70 грн. ПДВ); акт №272 від 30.09.2019 на суму 313 940,83 грн. (з яких 62 788,17 грн. ПДВ); акт №294 від 31.10.2019 на суму 316 138,42 грн. (з яких 63 227,88 грн. ПДВ); акт №336 від 30.11.2019 на суму 315 454,57 грн. (з яких 63 290,91 грн. ПДВ); акт №352 від 31.12.2019 на суму 315 821,66 грн. (з яких 63 164,33 грн. ПДВ); акт №13 від 31.01.2020 на суму 316 453,31 грн. (з яких 63 290,66 грн. ПДВ); акт №32 від 29.02.2020 на суму 315 503,95 грн. (з яких 63 100,79 грн. ПДВ); акт №53 від 31.03.2020 на суму 318 027,98 грн. (з яких 63 605,60 грн. ПДВ); акт №82 від 30.04.2020 на суму 320 572,21 грн. (з яких 64 114,44 грн. ПДВ); акт №93 від 31.05.2020 на суму 319 812,24 грн. (з яких 63 962,45 грн. ПДВ); акт №116 від 30.06.2020 на суму 319 037,02 грн. (з яких 63 807,40 грн ПДВ); акт №139 від 31.07.2020 на суму 317 122,80 грн. (з яких 63 424,56 грн. ПДВ).

В підтвердження невключення ПДВ позивачем до складу податкового кредиту за господарськими операціями з відповідачем, позивачем долучено до матеріалів справи податкові декларації за період травень 2018 року - липень 2020 року.

Як зазначає позивач, порушення відповідачем умов договору оренди №02/04-10 від 02.04.2018 в частині реєстрації податкових накладних за операціями надання послуг, що унеможливило включенням сум ПДВ до податкового кредиту позивача в розмірі 1 795 419, 21грн та відповідно зменшення податкового зобов`язання, завдало позивачу збитки на вказану суму, що стало підставою для звернення позивача до суду.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Як вказано у частині 1 статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в ЄРПН у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в ЄРПН та надати покупцю за його вимогою. Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період (абзац 20 пункту 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України).

Чинне законодавство не передбачає реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН покупцем робіт (послуг), отже з огляду на положення статті 201 Податкового кодексу України саме на відповідача покладено обов`язок скласти та зареєструвати в ЄРПН податкові накладні та/або розрахунки коригування до таких податкових накладних.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 03.08.2018 у справі №917/877/17 зазначила, що згідно з пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України на продавця товарів/послуг покладено обов`язок в установлені терміни скласти податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних, чим зумовлено обґрунтоване сподівання контрагента на те, що це зобов`язання буде виконано, оскільки тільки підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних суми податку можуть бути віднесені до складу податкового кредиту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.03.2023 у справі №925/556/21 вказала, що з 01.01.2015 Податковий кодекс України не встановлює для платника ПДВ механізм, який би дозволяв йому включити ПДВ за відповідною операцією до складу податкового кредиту за відсутності зареєстрованої його контрагентом у ЄРПН податкової накладної, якщо контрагент за законом мав її зареєструвати. Такий платник ПДВ також не має у податкових відносинах права самостійно спонукати контрагента до здійснення реєстрації, а також не може спонукати контрагента оскаржити незаконні рішення, дії чи бездіяльність контролюючого органу, якщо вони були перешкодою у реєстрації податкової накладної у ЄРПН. Водночас саме від того, чи здійснить контрагент всі необхідні дії для реєстрації податкової накладної в ЄРПН, а у випадку незаконної перешкоди з боку контролюючого органу для реєстрації - від того, чи зможе контрагент успішно усунути ці перешкоди, фактично залежить виникнення права такого платника податку на податковий кредит з ПДВ. Оскільки саме від продавця, який має визначений законом обов`язок вчинити дії, необхідні для реєстрації податкової накладної в ЄРПН (а також може у необхідних випадках ефективно оскаржити рішення, дії чи бездіяльність контролюючого органу, які перешкодили виконати цей обов`язок), залежить реалізація покупцем майнового інтересу, пов`язаного з одержанням права на податковий кредит з ПДВ за наслідками господарської операції, він (продавець) залишається відповідальним перед своїм контрагентом у господарській операції за наслідки невчинення цих дій.

Отже, не зважаючи на те, що обов`язок продавця зареєструвати податкову накладну є обов`язком платника податку у публічно-правових відносинах, а не обов`язком перед покупцем, невиконання цього обов`язку може завдати покупцю збитків. Тому належним способом захисту для покупця може бути звернення до продавця з позовом про відшкодування збитків, завданих порушенням його обов`язку щодо складення та реєстрації податкових накладних.

Відповідне узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 01.12.2023 у справі №926/3347/22, у постанові Верховного Суду від 22.01.2024 у справі №906/267/23 тощо.

Для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Вирішуючи питання про стягнення збитків, заподіяних неналежним складенням та реєстрацією податкових накладних, суди повинні встановити наявність чи відсутність усіх елементів складу господарського правопорушення.

Доведення наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає те, що протиправні дії заподіювана є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 у справі №908/1568/18, від 01.03.2023 у справі №925/556/21.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку має бути враховано спеціальні норми податкового законодавства, якими врегульовано правовідносини щодо оформлення податкових накладних.

Відповідно до підпункту 14.1.181 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п.п. "а" та п.п. "б" п. 185.1 статті 185 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є, зокрема, операції платників податку з постачання товарів і послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України.

Згідно пунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Для виникнення у платника об`єкту оподаткування ПДВ повинен мати місце факт надання послуг, який має виражатись в певних діях виконавця таких послуг та засвідчуватися належним чином оформленими первинними документами.

За змістом пунктів 198.1, 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг. Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач виконав, а позивач прийняв підрядні роботи/послуги за актами передачі-приймання робіт (надання послуг) за період з квітня 2018 року по липень 2020 року на загальну суму 10 772 515, 26грн (з яких ПДВ 1 795 419, 21грн).

Зазначені акти є первинним документами, що підтверджують здійснення господарської операції та є підставою для виникнення у відповідача обов`язку скласти податкові накладні та внести їх в ЄРПН у строки, визначені Податковим кодексом України.

Тобто, в даному випадку подією, яка відбулася раніше, стало прийняття платником податку виконаних робіт на загальну суму 10 772 515, 26грн (з яких ПДВ 1 795 419, 21грн).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що посилання позивача на правову позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.08.2018 у справі №917/877/17, на постанови Верховного Суду від 13.11.2023 у справі №925/564/21, від 19.04.2023 у справі №906/824/21 є безпідставними, оскільки в межах розгляду цих справ між сторонами було здійснено розрахунок за надані послуги, тобто позивачами був сплачений непрямий податок у складі вартості послуг, а відтак, доведено понесення збитків у зв`язку з нереєстрацією податкових накладних.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що зі змісту вищенаведених постанов Верховного Суду не вбачається, що передумовою для висновку про понесення платником податків збитків через не реєстрацію його контрагентом податкових накладних є виключно факт повної сплати відповідної суми ПДВ у складі вартості послуг.

Натомість у постанові від 13.08.2019 у справі №927/720/18 Верховним Судом зазначено, що зобов`язання в частині оплати за надані послуги є договірним зобов`язанням (і наслідком невиконання такого зобов`язання є наявність підстав для стягнення штрафних санкцій), тоді як зобов`язання зареєструвати податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних для включення до податкового кредиту суми ПДВ виникає з податкового законодавства, яке відносить до податкового кредиту суми податку не лише сплачені, а і нараховані у разі здійснення операцій.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.06.2019 у справі №908/1568/18 зробила висновок про те, що збільшення податкового кредиту є майновим інтересом покупця товарів/послуг, адже із цим пов`язується виникнення у покупця права на віднесення відповідних сум ПДВ до податкового кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі №925/556/21.

Тому, на думку суду апеляційної інстанції, вказаний майновий інтерес покупця підлягає захисту.

ТОВ "Краснолиманське" мало б право на віднесення суми ПДВ 1 795 419, 21грн до податкового кредиту, у тому разі, якби Державне підприємство "Вугільна компанія "Краснолиманська" виконало встановлений законом та договором обов`язок щодо реєстрації податкових накладних.

Отже, колегія суддів зазначає, що формування у ТОВ "Краснолиманське" податкового кредиту з податку на додану вартість було б можливим, якби ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" зареєструвало податкові накладні у встановлений законом строк, який на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції вже закінчився. Тобто допущені відповідачем порушення повною мірою позбавили позивача можливості включити суму ПДВ у розмірі 1 795 419, 21грн до складу податкового кредиту та скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання чи використати суму від`ємного значення у відповідності до приписів пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України.

Разом з цим, місцевим господарським судом встановлено, що сторони у пункті 4.5 договору врегулювали питання компенсації збитків саме за несвоєчасне подання податкових накладних, зазначивши, що орендодавець компенсує всі збитки, понесені орендарем з вини орендодавця у вигляді додаткових податкових зобов`язань, штрафних санкцій по податкам та зборам, а також інших документально підтверджених витрат. У випадку відсутності у орендодавця можливості оформлення податкових зобов`язань з наданих на користь орендаря послуг, орендар має право утримати суми неоформлених таким чином зобов`язань з ПДВ із суми, належної орендодавцю в якості оплати за надані послуги.

Господарський суд першої інстанції також зазначив, що відповідно до умов договору позивач, як орендар майна, зобов`язаний сплачувати орендодавцеві плату за користування майном щомісячно, з урахуванням суми ПДВ, то збитки щодо не реєстрації відповідачем податкових накладних на суму сплаченого ПДВ повинні мати реальний характер, тобто є такими, які зробила особа, та які мають бути підтвердженні відповідними документами, у даному випадку, зокрема платіжними дорученнями в підтвердження оплати наданих послуг.

Однак, як встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано доказів здійснення розрахунків з відповідачем за спірним договором, не доведено наявності додаткових податкових зобов`язань, застосованих штрафних санкцій, які підтверджують збитки у розмірі, заявленому у позові, у зв`язку з чим не доведено понесення збитків в висловленому обсязі, внаслідок чого відсутній склад господарського правопорушення, що виключає відповідальність у вигляді відшкодування збитків.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

У відповідності до частини 6 статті 283 Господарського кодексу України, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (частина 1 статті 759 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з частиною 1 статті 765 Цивільного кодексу України, наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України).

За умовами пункту 4.5 договору, у випадку неправильного оформлення орендодавцем первинних та податкових документів, порушення орендодавцем зобов`язань в частині своєчасного складення податкової накладної, реєстрації її в Єдиному державному реєстрі податкових накладних, орендодавець зобов`язується компенсувати замовнику всі збитки, понесені орендарем з вини орендодавця у вигляді додаткових податкових зобов`язань, штрафних санкцій по податкам та зборам, а також інших документально підтверджених витрат. У випадку відсутності у орендодавця можливості оформлення податкових зобов`язань з наданих на користь орендаря послуг, орендар має право утримати суми неоформлених таким чином зобов`язань з ПДВ із суми, належної орендодавцю в якості оплати за надані послуги.

За приписами статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджується, що сторони виконали свої зобов`язання за договором оренди №02/04-10 від 02.04.2018, зокрема ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" (орендодавець) передало в тимчасове платне користування ТОВ "Краснолиманське" (орендар) обладнання у період квітень 2018 липень 2020 року на загальну суму 10 772 515, 26грн (з яких ПДВ 1 795 419, 21грн), що підтверджується підписаними між сторонами та скріпленим печатками актами передачі-приймання робіт (послуг).

Зазначені акти надання послуг є первинним документами, що підтверджують здійснення господарської операції та є підставою для виникнення у відповідача обов`язку скласти податкові накладні та внести їх в ЄРПН у строки, визначені ПК України.

При цьому, податкове законодавство передбачає складання та реєстрацію податкових накладних по факту надання послуг.

Поряд з цим, згідно матеріалів справи, саме відповідач надавав суду першої інстанції копії журналів-ордерів, із яких вбачається здійснення позивачем оплат по договору №02/04-10.

А у додаткових поясненнях (т.2 а.с.49-52), поданих місцевому господарському суду, відповідач посилався на те, що він оформлював податкові накладні, але не зареєстрував їх в Єдиному реєстрі податкових накладних з причин недостатності для погашення суми від`ємного значення суми податку, на яку платник податку має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Тобто, відповідач і в суді першої інстанції визнавав виникнення у нього обов`язку складання та реєстрації податкових накладних по договору №02/04-10.

Місцевий господарський суд обґрунтовано відхилив доводи відповідача, що від`ємне значення суми реєстраційного ліміту може бути підставою не реєстрації податкових накладних, оскільки фінансові труднощі особи, в обов`язки якої входить реєстрація податкових накладних, не можуть бути тягарем для платника податків, який своєчасно виконує власні зобов`язання та має право на податковий кредит.

Однак, висновки суду першої інстанції про те, що у зв`язку з відсутністю доказів здійснення розрахунків між сторонами за надані послуги позивачем не свідчать про понесення збитків, колегія суддів вважає помилковими з огляду на положення пункту 201.7 статті 201 Податкового кодексу України, відповідно до якого податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг.

Статтею 198.1 Податкового кодексу України встановлено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Зобов`язання в частині оплати за надані послуги (у даному випадку оренда обладнання) є договірним зобов`язанням і наслідком невиконання такого зобов`язання є наявність підстав для стягнення штрафних санкцій.

У свою чергу, зобов`язання зареєструвати податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних для включення до податкового кредиту суми ПДВ виникає з податкового законодавства, яке відносить до податкового кредиту суми податку не лише сплачені, а і нараховані у разі здійснення господарської операцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.08.2019 у справі №927/720/18.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що обов`язок продавця зареєструвати податкову накладну є обов`язком платника податку у публічно-правових відносинах, а не обов`язком перед покупцем, хоча невиконання цього обов`язку і може завдати покупцю збитків.

У зв`язку із цим, слід зазначити, що покупець може звернутися до продавця з позовом про відшкодування збитків, завданих порушенням його обов`язку щодо складення та реєстрації податкових накладних, але це не звільняє його від обов`язку оплатити поставлений та прийнятий ним товар у передбачені договором строки.

Місцевим господарським судом не було враховано того, що зі змісту наданих сторонами доказів вбачається відсутність будь-яких претензій у відповідача щодо сплати позивачем орендної плати за договором оренди №02/04-10 від 02.04.2018.

Тобто, у період надання послуг відповідач кожного місяця підписував окремий акт здачі-приймання робіт (надання послуг) та будь-яких претензій чи зауважень з приводу оплати, у тому числі за попередні місяці позивачу не заявляв.

Що стосується висновків місцевого суду про необхідність доведення наявності додаткових податкових зобов`язань та їх розміру, то колегія суддів зазначає, що такі обставини не входять до предмету спору у даній справі.

Предметом спору у цій справі є стягнення збитків, завданих порушенням відповідачем порядку реєстрації податкових накладних та неможливістю позивачу скористатись правом на податковий кредит для зменшення своїх податкових зобов`язань або віднесення до від`ємного значення цих сум ПДВ.

Верховним Судом у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду в постанові від 07.06.2023 у справі №916/334/22 викладено наступний правий висновок, який в силу вимог частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України враховуються Східним апеляційним господарським судом при розгляді цієї справи: факт відсутності реєстрації податкових накладних у ЄРПН через нездійснення контрагентом за договором відповідних дій або через відмову податкового органу у їх реєстрації є достатнім доказом протиправної поведінки відповідача, порушення ним господарського зобов`язання - наданої ним гарантії того, що контрагент за договором матиме право на користування податковим кредитом у розмірі суми ПДВ, який визначено договором у складі ціни.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що податкові накладні за наслідками господарських операцій, здійснених між ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" (орендодавець) та ТОВ "Краснолиманське" (орендар) на підставі договору оренди №02/04-10 від 02.04.2018 за спірний період відповідачем не складалися та не зареєстровані по цей час.

Відповідно до пункту 80 підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України у чинній редакції, суми податку на додану вартість, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, які зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних та які до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень'' протягом 1095 календарних днів з дати їх складення не були включені до податкового кредиту, включаються до податкового кредиту протягом 365 календарних днів з дати набрання чинності зазначеним Законом, але не пізніше 1095 календарних днів з дати складення таких податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних.

Строк як у 365, так і 1095 календарних днів для можливості включення або коригування суми у відповідному розмірі до податкового кредиту в інші періоди є у даному випадку вичерпаним, що свідчить про втрату позивачем права на податковий кредит.

Таким чином, порушення відповідачем вимог статті 201 Податкового кодексу України, позбавило позивача права включити суми ПДВ у розмірі 1 795 419, 21грн до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання на цю суму або віднести до від`ємного значення ПДВ, що підлягає відшкодуванню з державного бюджету.

Тобто, незалежно від наявності чи відсутності в матеріалах справи доказів оплати позивачем послуг за договором оренди, у даному випадку позивач повністю втратив право на податковий кредит, тоді як відповідач не позбавляється права на стягнення з позивача орендної плати за цим договором, якщо вважає, що такі правові підстави мають місце.

Тому колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у даному випадку є прямий причинно-наслідковий зв`язок між допущеним відповідачем порушенням вимог Податкового кодексу України щодо своєчасного складення та реєстрації податкових накладних та відсутністю у позивача можливості включити суму ПДВ до податкового кредиту, отже, спірна сума фактично є збитками ТОВ "Краснолиманське".

Тобто, наявні усі елементи складу господарського правопорушення.

З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд не забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин, що мають значення для справи, та не надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" слід задовольнити, рішення Господарського суду Донецької області від 26.12.2023 у справі № 905/1168/23 скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" задовольнити.

З огляду на те, що апеляційна підлягає задоволенню, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання позову та апеляційної скарги покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 1 ч. 1 ст. 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" задовольнити.

Рішення Господарського суду Донецької області від 26.12.2023 у справі №905/1168/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Товариство з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" до Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська" про стягнення 1 795 419, 21грн збитків задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська" (85310, Донецька область, м. Родинське, вул. Перемоги, 9, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" (01001, м. Київ, вул. Прорізна, 12-А, ) збитки в сумі 1 795 419, 21грн, судовий збір за подання позовної заяви в сумі 26 931, 29грн та судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 32 317, 55грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття; порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 22.05.2024.

Головуючий суддя Л.М. Здоровко

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя І.В. Тарасова