ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/4427/23
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Діброви Г.І.,

Ярош А.І.,

секретар судового засідання Полінецька В.С.,

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Рукавицин О.О., особисто;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Господарського суду Одеської області про закриття провадження

від 08 лютого 2024 року (повний текст складено 12.02.2024)

у справі № 916/4427/23

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача: Приватного акціонерного товариства СПЕЦІАЛІЗОВАНЕ БУДІВЕЛЬНО-МОНТАЖНЕ УПРАВЛІННЯ №33 ОДЕСБУД

про зобов`язання повернути майно,-

суддя суду першої інстанції: Нікітенко С.В.,

місце винесення рішення: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області

Учасники процесу належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 15.05.2024 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Приватного акціонерного товариства „СПЕЦІАЛІЗОВАНЕ БУДІВЕЛЬНО-МОНТАЖНЕ УПРАВЛІННЯ №33 „ОДЕСБУД (далі також відповідач, ПрАТ «СБМУ №33 «ОДЕСБУД»), в якому просив зобов`язати відповідача повернути позивачу майно вартістю 1 500 000,00 грн., передане за Договором зберігання від 16.06.2014, згідно додатку №1 до Договору зберігання від 16.06.2014 та Акту передачі-приймання особистого майна на зберігання від 17.06.2014, яке складається з наступного:

1. Морський двигун 4NVD26-2 з навісним обладнанням, № 557271, 1983, маса 2870 кг. новий - 1 одиницю, вартістю 500 000,00 грн.;

2. Морський двигун 6ч9,5/11 -1 з навісним обладнанням, № 3110, 1992 р, маса 460 кг, новий - 1 одиницю, вартістю 250 000,00 грн.;

3. Морський двигун 4ч10,5/13, №115088, 1990 р, маса 625 кг, б/у - 1 одиницю, вартістю 100 000,00 грн.;

4. Брашпіль Б-2 з двома турачками, електродвигуном МАП 221 4/8 та командоконтролерем, маса 3000 кг, новий -1 одиницю, вартістю 350 000,00 грн.;

5. Колінчастий вал морського двигуна 8VD26/20-АL 1, б/у - 1 одиницю, вартістю 250 000,00 грн.;

6. Фугувальний верстат з електродвигуном, б/у -1 одиницю, вартістю 10 000,00 грн.;

7. Перетворювач генератор ПСГ-500-1УЗ, №139, 30 кВт, маса 430 кг з промисловим зварювальним апаратом - 1 комплект, вартістю 20 000,00 грн.;

8. Гаражні ворота 2500x2050, нові та б/у - 2 одиниці, вартістю 20 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 посилається на порушення відповідачем своїх зобов`язань за укладеним між сторонами Договором зберігання від 16.04.2014 в частині повернення майна переданого на зберігання.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.02.2024 у справі №916/4427/23 (суддя Нікітенко С.В.) провадження у справі закрито, роз`яснено позивачу, що розгляд справи відноситься до цивільної юрисдикції.

Так, суд першої інстанції вказав, що з матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між сторонами на підставі Договору, який укладений між ПрАТ „СПЕЦІАЛІЗОВАНЕ БУДІВЕЛЬНО-МОНТАЖНЕ УПРАВЛІННЯ №33 „ОДЕСБУД та ОСОБА_1 , який виступає саме як фізична особа і зворотного матеріали справи не містять та позивачем не доведено

При цьому суд наголосив, що наявність статусу підприємця у ОСОБА_1 не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації ФОП він виступає як підприємець у всіх своїх правовідносинах.

Посилаючись на норми господарського та цивільного законодавства, а також з огляду на вимоги п. 6 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, місцевий господарський суд дійшов висновку, що оскільки у спірних правовідносинах ОСОБА_1 виступає в якості фізичної особи, справа №916/4427/23 не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а підсудна судам цивільної юрисдикції.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся 15.02.2024 через систему Електронний суд до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.02.2024 у справі №916/4427/23 скасувати та направити дану справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Позивач вважає, що суд першої інстанції поверхово і формально розглянув виключно суб`єктний склад правовідносин та не оцінив характер і зміст спірних правовідносин, а тому помилився у висновках.

Так, звертаючись з апеляційною скаргою, позивач зазначає, що єдиною підставою для висновку суду першої інстанції було те, що Договір зберігання ОСОБА_1 підписав як фізична особа без статусу підприємця.

Але, у позові зазначено, що ОСОБА_1 станом на момент виникнення спірних правовідносин мав статус ФОП (номер запису: 0038419 від 02.03.2006) та був платником єдиного податку (свідоцтво серія «Г» №9698700 наявне у матеріалах справи) і, серед іншого, займався ремонтом двигунів і турбін, монтажем та встановленням насосів, компресорів за КВЕД 29.11.3, 29.11.4, 29.12.2, 29.12.3 та ін.

За спірним Договором від 16.06.2014, укладеним між сторонами, відповідачу було надано на зберігання майно, яке ФОП Рукавицин О.О. використовував у своєї підприємницький діяльності і зазначене майно не використовувалося позивачем для власних споживчих потреб; господарча мета такого Договору зберігання - це зберігання майна позивача, як підприємця, яке використовувалося у господарській діяльності і він має майнову характеристику у вигляді вартості майна.

Вказане свідчить про те, що спір виник на підставі Договору зберігання з приводу майна, яке використовувалося позивачем у господарській діяльності з метою отримання прибутку, що свідчить про господарські відносини між позивачем і відповідачем, проте не було враховано судом першої інстанції.

Запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця внесений 28.10.2019, номер запису 3038419, але, припинення ОСОБА_1 підприємницької діяльності не змінює господарських правовідносин і не перетворює їх в цивільні.

Апелянт наполягає на тому, що само по собі підписання ОСОБА_1 . Договору зберігання як фізичною особою без зазначення статусу підприємця не змінює господарський характер правовідносин і не свідчить про цивільні стосунки між позивачем і відповідачем.

Вважає, що оскільки станом на дату підписання Договору та на час звернення до суду зазначене майно належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, але використовується ним в підприємницькій діяльності, то відповідний спір є господарським. На підтвердження своєї правової позиції позивач посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №916/1261/18 та від 25.02.2020 у справі №916/385/19.

Таким чином, позивач переконаний, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.02.2024 у справі № 916/4427/23 та призначено її розгляд на 10.04.2024 о 10:30 год.

Однак, вказане судове засідання не відбулось, у зв`язку із перебуванням судді-члена колегії Діброви Г.І. з 10.04.2024 по 12.04.2024 у відрядженні та з 15.04.2024 по 19.04.2024 у відпустці.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 22.04.2024 продовжено розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.02.2024 на розумний строк; учасників справи №916/4427/23 повідомлено про те, що розгляд вказаної апеляційної скарги відбудеться 15.05.2024 о 10:00 год.

У зв`язку з тим, що суддя-член колегії Колоколов С.І., відповідно до наказу в.о. голови суду від 13.05.2024 №115-в перебуває у відпустці з 13.05.2024 по 24.05.2024, розпорядженням керівника апарату суду від 13.05.2024 №119 призначено повторний автоматизований розподіл справи №916/4427/23.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2024 для розгляду справи №916/4427/23 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І., на підставі чого ухвалою суду від 14.05.2024 вказану справу було прийнято до свого провадження визначеною судовою колегією у зміненому складі.

Відзив від Приватного акціонерного товариства СПЕЦІАЛІЗОВАНЕ БУДІВЕЛЬНО-МОНТАЖНЕ УПРАВЛІННЯ №33 ОДЕСБУД на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає апеляційному перегляду оскаржуваної ухвали, з огляду на приписи ч. 5 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

У судове засідання 15.05.2024 з`явився позивач особисто ОСОБА_1 , який підтримав свою правову позицію та просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.02.2024.

Представник відповідача - ПрАТ СПЕЦІАЛІЗОВАНЕ БУДІВЕЛЬНО-МОНТАЖНЕ УПРАВЛІННЯ №33 ОДЕСБУД - в судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

Згідно з ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія зазначає, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

Апеляційний суд зазначає, що з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду апеляційної скарги, враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням в Україні воєнного стану, тривалі повітряні тривоги, відключення енергопостачання та інші чинники тощо; приймаючи до уваги навантаження суду, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, апеляційна скарга ОСОБА_1 розглядається поза межами строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, але, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, забезпечення можливості реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав та вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання розумних строків розгляду апеляційної скарги на оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, враховуючи те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, який належним чином повідомлявся про судовий розгляд справи.

У судовому засіданні 15.05.2024 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали, розглянувши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши дотримання судом першої інстанції норм процесуального законодавства, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Звертаючись до суду з позовом, позивач самостійно визначає склад сторін справи, вказуючи відповідачів у справі, визначає предмет та підстави позову. Однак правила розгляду юридичного конфлікту у суді необхідно встановлювати, виходячи з дійсного змісту спірних матеріальних правовідносин та складу сторін таких правовідносин, не обмежуючись сформованим позивачем складом сторін справи. Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі №920/40/19, у пункті 6.8 постанови Верховного Суду від 10.05.2023 у справі №920/343/22, у пункті 23 постанови Верховного Суду від 02.05.2023 у справі № 920/225/22, у пункті 5.12 постанови Верховного суду від 24.05.2023 у справі №920/336/22.

Тобто, юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу.

Виходячи із наведеного, сторонами у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, можуть бути юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України.

Зокрема, за п.п. 1, 15 ч. 1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

За змістом ч.ч. 1-3 статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.

Відтак, вирішуючи питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід, зокрема, керуватися ознаками, наведеними у статті 3 Господарського кодексу України, щодо віднесення до господарських правовідносин, зокрема правовідносин, які виникають з некомерційної діяльності, спрямованої на забезпечення матеріально-технічних умов функціонування таких суб`єктів.

Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (правовий висновок наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18, від 25.02.2020 у справі № 916/385/19, від 13.02.2019 у справі №910/8729/18).

Подання позовної заяви за правилами Господарського процесуального кодексу України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 цього Кодексу.

З огляду на положення ч. 1 статті 20 Господарського процесуальногокодексу України, а також статей 4, 45 цього Кодексу, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. Аналогічна правова позиція щодо розмежування господарської та цивільної юрисдикції наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №904/1083/18.

Водночас, за змістом ч. 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (ч. 1 ст. 2 Цивільного кодексу України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18).

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відтак, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Аналогічні за змістом висновки щодо критеріїв розмежування судової юрисдикції наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/2260/17, від 21.08.2019 у справі №922/4239/16, від 25.02.2020 у справі №916/385/19.

Таким чином, при визначенні юрисдикцію спору, необхідно виходити як із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 911/1834/18, від 11.01.2022 у справі №904/1448/20, постанова КГС ВС від 13.04.2023 у справі №908/933/22) так і відповідного суб`єктного складу учасників у цій справі (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 920/343/22).

Як вбачається з матеріалів цієї справи, позивач - ОСОБА_1 (фізична особа) звернувся до господарського суду з позовом про зобов`язання відповідача (юридична особа) повернути майно, яке належить позивачу, та яке було віддано відповідачу на зберігання, відповідно до умов укладеного між сторонами Договору.

Тобто позивач самостійно визначив предмет спору (повернення майна) та сторін у справі в якості фізичної особи та юридичної особи.

Відтак, вирішенню підлягає питання щодо визначення юрисдикції цього спору за позовом фізичної особи, яка станом на момент звернення до господарського суду, не має статусу фізичної особи-підприємця, до юридичної особи.

При цьому, за твердженням позивача, в момент укладення спірного Договору зберігання ОСОБА_1 мав статус фізичної особи-підприємця, а спірне майно використовувалось ним в його господарської діяльності.

Визначаючи співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи-підприємця і їх правового статусу, необхідно зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Цивільного кодексу України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

За вимогами статті 25 Цивільного кодексу України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті (ч. 2, ч. 4 зазначеної статті).

Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин (ст. 26 Цивільного кодексу України)

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України).

Це право закріплено й у статті 50 Цивільного кодексу України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Згідно з ч. 2 статті 50 Цивільного кодексу України, фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Тобто, фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус фізичної особи-підприємця сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Такий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи-підприємця і їх правового статусу є усталеним, що підтверджено, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №751/3840/15-ц, від 24.04.2018 у справі №303/5186/15-ц, від 15.05.2019 у справі №904/10132/17, від 21.09.2019 у справі №922/4239/16, від 03.07.2019 у справі №916/1261/18, від 09.10.2019 у справі №209/1721/14-ц.

Отже, з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах - як фізична особа, та як фізична особа-підприємець.

При цьому, наявність статусу підприємця не свідчить про те, що така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах або ж що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно тощо (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 14.03.2018 у справі №2-7615/10, від 05.06.2018 у справі №522/7909/16-ц).

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 916/1261/18 (провадження №12-37гс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 у справі №548/981/15-ц також звернула увагу, що наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною в справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного суду від 25.02.2020 у справі №916/385/19.

Таким чином, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

У даній справі позивач вважає, що спірні правовідносини, що виникли між ним та відповідачем, належать до господарської юрисдикції з тих підстав, що ОСОБА_1 станом на момент виникнення спірних правовідносин мав статус ФОП (номер запису: 0038419 від 02.03.2006) та був платником єдиного податку (свідоцтво серія «Г» №9698700 наявне у матеріалах справи) а належне йому майно (яке передано на зберігання відповідачу) використовувалось для його господарської діяльності.

Однак, судова колегія звертає увагу на те, що з урахуванням наведених вище положень законодавства та висновків Верховного Суду, у матеріалах справи не міститься доказів того, що ОСОБА_1 як сторона у спірних правовідносинах виступає саме суб`єктом господарювання, а ці правовідносини між сторонами є господарськими, а тому посилання на наявність у позивача статусу ФОП не свідчить про виникнення між ним та відповідачем господарських правовідносин за спірним Договором зберігання.

Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що 16.06.2014 між фізичною особою ОСОБА_1 (поклажодавець) і ПрАТ „СПЕЦІАЛІЗОВАНЕ БУДІВЕЛЬНО-МОНТАЖНЕ УПРАВЛІННЯ №33 „ОДЕСБУД (зберігач) був укладений Договір зберігання, за яким поклажодавцем виступає - фізична особа ОСОБА_1 , який його і підписав саме як фізична особа.

Також Додаток №1 до Договору "Список майна на зберігання та його вартість" підписана поклажодавцем - фізичною особою ОСОБА_1 .

Акт приймання-передачі особистого майна на зберігання від 17.06.2014 підписаний поклажодавцем - фізичною особою ОСОБА_1 . Адреса - " АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_1 ".

Таким чином, суб`єктний склад спірного Договору свідчить про те, що поклажодавець ОСОБА_1 у Договорі виступає саме як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець.

Разом з цим, апеляційна колегія звертає увагу на твердження апелянта про те, що майно, передане на зберігання за вказаним Договором, використовується позивачем для його господарського діяльності, на підтвердження чого до суду надано свідоцтво серії «Г» №9698700, відповідно до якого ФОП Рукавицин О.О. займався ремонтом двигунів і турбін, монтажем та встановленням насосів, компресорів та ін. за КВЕД 29.11.3, 29.11.4, 29.12.2, 29.12.3 та ін.

За положеннями статей 316, 317, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (ч. 1 статті 320 Цивільного кодексу України).

Враховуючи наведене, колегія суддів констатує, що чинне законодавство не виділяє такого суб`єкта права власності як фізична особа - підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи - підприємця. Законодавство лише встановлює, що фізична особа - підприємець може використовувати в своїй підприємницькій діяльності своє майно (яке належить на праві власності підприємцю як фізичній особі).

Тобто фізична особа, яка є власником майна, має право використовувати його у тому числі й для здійснення підприємницької діяльності. Разом з тим, статус суб`єкта підприємницької діяльності не нівелює право особи на розпорядження майном як фізичною особою.

Дослідивши спірний Договір, апеляційна колегія зазначає, що жодного посилання у положеннях останнього на те, що спірне майно позивача, надане на зберігання за цім Договором, використовується поклажодавцем у господарській діяльності, не міститься.

Також, зі вказаного вище свідоцтва про сплату єдиного податку жодним чином не вбачається, що саме спірне майно використовувалось для надання відповідних послуг з ремонту.

Отже, у матеріалах справи не міститься доказів на підтвердження того, що спірні правовідносини виникли між сторонами саме для виконання позивачем його господарської діяльності. Позивачем не надано належних доказів того, що він у спірних правовідносинах діяв саме як суб`єкт підприємницької діяльності. Зміст спірного Договору зберігання не містить відомостей стосовно того, що він укладався у межах або для можливості здійснення саме підприємницької діяльності ОСОБА_1 .

З огляду на усе викладене, судова колегія оцінює спірний Договір зберигання, який укладався між фізичною особою ОСОБА_1 та ПрАТ «СБМУ №33 «ОДЕСБУД», як Договір щодо зберігання майна саме фізичної особи, а не для зберігання ремонтного обладнання ФОП.

Апеляційна колегія вважає, що право власника володіти, користуватися та розпоряджається своїм майном на власний розсуд не зобов`язує власника використовувати таке майно лише з господарською метою, а відтак і не є критерієм для визначення юрисдикції спору.

Апеляційний суд наголошує на тому, що досліджуючи суб`єктний склад сторін Договору зберігання від 16.06.2014 та характер правовідносин, які він урегульовує, не встановлено, що спірний Договір укладений між відповідачем та позивачем фізичною особою - в якості суб`єкту господарювання та охоплює правовідносини, які відносяться до господарської діяльності позивача, доказів виникнення спору з господарських правовідносин не надано.

В свою чергу, саме лише посилання апелянта на те, що між позивачем та відповідачем виникли відносини з приводу здійснення ними господарської діяльності щодо зберігання ремонтного обладнання, не змінює суті спору та не може бути підставою для штучної зміни його юрисдикції.

Отже, твердження позивача про приналежність спору між сторонами до господарської юрисдикції є необґрунтованими, не підтвердженими жодними доказами, а тому такий спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки охоплюється юрисдикцією, визначеною ч. 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України.

З огляду на викладене, твердження апелянта про хибність постановленої судом першої інстанції ухвали про закриття провадження у справі №916/4427/23, є помилковими.

Натомість, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що поданий спір не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Наведене свідчить, що доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час прийняття оскаржуваного судового рішення не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 255, 269, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.02.2024 у справі №916/4427/23 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови складений та підписаний 20.05.2024.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Діброва Г.І.

Суддя Ярош А.І.