РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.05.2024Справа № 910/2629/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Кирилюк Т.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін матеріали господарської справи

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс"

до Акціонерного товариства Комерційного банка "Приватбанк" (Печерська філія)

про стягнення 59 938,79 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційного банка "Приватбанк" (Печерська філія) про стягнення 59 938,79 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем не виконано грошових зобов`язань за договором № ВП-20341-Ш про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів від 17.02.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідачем 27.03.2024 до Господарського суду міста Києва подано відзив, яким заперечено вимоги повністю.

Позивачем до Господарського суду міста Києва 02.04.2024 подано відповідь на відзив.

Відповідачем 08.08.2024 до Господарського суду міста Києва подано заперечення на відповідь на відзив.

Позивачем 15.04.2024 до Господарського суду міста Києва подано письмові пояснення по справі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Сторонами у справі 17.02.2020 укладено договір №ВП-20341-Ш про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів, за умовами пункту 1.1. якого позивач зобов`язався надавати відповідачу послуги з вивезення твердих побутових відходів, що утворюються на об`єкті останнього за фактичними адресами згідно додатку №1, а відповідач - прийняти та оплатити послуги.

Відповідно до пункту 2.1 договору тариф на послуги за цим договором становить 234,22 з ПДВ за 1 м3, в місяць - 772,91 грн.

Пунктом 2.3 договору передбачено, що оплата послуг за договором, у розмірі, що вказаний у пункті 2.1. даного договору, з урахуванням ПДВ, здійснюється відповідачем протягом 1 (одного) банківського дня на розрахунковий рахунок позивача на підставі виписаного позивачем рахунку.

Згідно з пунктом 2.4. договору оформлення наданих послуг здійснюється за актом здавання-приймання послуг, який складається позивачем у двох примірниках, в останній день кожного місяця та направляється відповідачу, який має його підписати протягом 2 (двох) календарних днів з дати отримання. У разі не підписання акту здавання-приймання послуг відповідачем протягом зазначеного строку та ненадання протягом цього ж строку обґрунтованих заперечень, акт вважається підписаним та таким, що є достатнім доказом надання послуг.

Цей договір вступає в силу з моменту підписання та діє до 31.12.2020. У разі якщо жодна із сторін протягом п`ятнадцяти календарних днів до закінчення строку дії договору не заявить в письмовій формі (шляхом надсилання рекомендованого листа) про свій намір припинити дію даного договору та припинення дії договору не буде оформлене сторонами належним чином, то строк дії договору вважається автоматично продовженим на кожний наступний календарний рік (пункти 7.1., 7.2. договору).

Як стверджує позивач, ним на підставі договору №ВП-20341-Ш від 17.02.2020 здійснено надання послуг з вивезення твердих побутових відходів за період з 01.02.2020 по 31.01.2024, однак відповідачем не виконано зобов`язань зі сплати коштів за отримані послуги.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Проаналізувавши зміст укладеного сторонами договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою такий договір є договором про надання послуг, а саме такого виду послуг як комунальні послуги.

Так, відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено падання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як установлено пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини 1 статті 12 зазначеного закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

В силу пункту 2 частини 1 статті 5 Закону управління побутовими відходами є видом комунальної послуги.

Статтею 351 Закону України «Про відходи» установлено, що власники або наймачі, користувачі, у тому числі орендарі, джерел утворення побутових відходів, земельних ділянок укладають договори з юридичною особою, яка визначена виконавцем послуг на вивезення побутових відходів, здійснюють оплату таких послуг та забезпечують роздільне збирання твердих побутових відходів.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Позивачем надано витяг з програмного забезпечення «M.E.Doc», з якого вбачається, що відповідачу направлено в електронній формі скріплені електронним цифровим підписом акти та рахунки на оплату відповідних послуг за період з 01 лютого 2020 року по 31 січня 2024 року на загальну суму 38357,84 грн. Вказані рахунки-фактури на оплату послуг були доставлені відповідачу.

За своєю суттю M.E.Doc є програмним забезпеченням для подання звітності до контролюючих органів та обміну юридично значущими первинними документами між контрагентами в електронному вигляді. На час впровадження Реєстру електронних документів створення первинних документів (актів, рахунків тощо) також можливо виконувати у Реєстрі податкових документів і ці документи доступні як у Реєстрі електронних документів, так і у Реєстрі податкових документів.

Відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції. До первинних документів, як визначено вказаними нормами, належать такі документи, як видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, акт виконаних робіт, прибутковий та видатковий касовий ордер, та інші; мета складання первинних документів - зафіксувати факт господарської операції.

Отже, направлені позивачем первинні документи за спірним договором є доступними як у Реєстрі електронних документів, так і у Реєстрі податкових документів.

Відповідач не погоджується з позовними вимогами, оскільки на його думку відбувається подвійне стягнення за надані послуги з вивезення твердих побутових відходів за договорами № 13478-П від 04.05.2016 та № 21822-Ш від 24.07.2020 та договором у даній справі № ВП-20341-Ш від 17.02.2020 з підстав зазначення в них однакових адрес.

Оскільки доказів дублювання наданих послуг в межах цих договорів відповідачем не надано, суд не бере до уваги означене посилання відповідача.

Пунктом 7.2 договору №ВП-20341-Ш передбачено, що в разі, якщо жодна із сторін протягом п`ятнадцяти календарних днів до закінчення строку дії цього договору не заявить в письмовій формі (шляхом надсилання рекомендованого листа) про свій намір припинити дію даного договору та припинення дії договору не буде оформлення сторонами належним чином, то строк дії цього договору, вважається автоматично продовженим на кожний наступний календарний рік.

Пунктом 8.4 договору №ВП-20341-Ш встановлено, що договір може бути розірваний за взаємною згодою сторін. Одностороннє розірвання цього договору допускається у випадку та в порядку, встановлених даним договором та чинним законодавством України.

Доказів застосування умов пункту 8.4 договору №ВП-20341-Ш сторонами не надано, а відтак спірний договір є чинним.

При цьому, долучені відповідачем платіжні доручення часткової оплати заборгованості за послуги в рамках договорів №Вп-21822-Ш від 24.07.2020 та №13478-П від 04.05.2016 не може бути прийнято судом як доказ сплати заборгованості за договором №ВП-20341-Ш від 17.02.2020, оскільки в платіжних дорученнях в призначенні платежів міститься посилання на інші договори, ніж спірний договір у даній справі.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість та належність заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості, яка підтверджена належними доказами, в розмірі 38 357,84 грн.

Частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або Законом.

Судом встановлено факт невиконання відповідачем свого грошового зобов`язання у встановлений договором строк.

Статтею 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з нормами статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому, суд зазначає, що розуміння господарських санкцій у Господарському кодексі України є дещо ширшим поняття цивільно-правової неустойки. Під штрафними санкціями тут розуміються також і грошові суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності. Неустойка в розумінні статті 549 Цивільного кодексу України - це спосіб забезпечення та санкція за порушення саме приватноправових (цивільно-правових) зобов`язань.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статті 614 Цивільного кодексу особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (презумпція вини).

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 4.1. договору № ВП-20341-Ш за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 745,14 грн пені за період з 25.08.2023 по 20.02.2024.

Поряд з цим, оскільки договором не визначено порядок нарахування пені, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення пені у заявленому позивачем розмірі.

Окрім цього, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 18516,04 грн інфляційних втрат та 2319,77 грн 3% річних за період з березня 2020 року по лютий 2024 року.

Відповідно до частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, здійснивши перерахунок, дійшов висновку, що вказані нарахування було здійснено арифметично вірно та у відповідності з чинним законодавством. У зв`язку з чим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у розмірі 2319,77 грн за загальний та 18516,04 грн інфляційних втрат за період з березня 2020 року по лютий 2024 року.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, статтею 123, статтею 129, статтями 232-233, статтями 237- 238, статтею 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банка "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д; ідентифікаційний код 14360570) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" (04053, м. Київ, вул. Кудрявська, 23; ідентифікаційний код 33745659) 38 357,57 грн основного боргу, 18 516,04 грн інфляційних втрат, 2 319,77 грн трьох процентів річних та 2 422,40 грн витрат зі сплати судового збору.

3. У задоволенні інших вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Т.Ю. Кирилюк