РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2024 м. КиївСправа № 910/2785/24

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "ПАВЕР ІНЖИНІРІНГ";

до: акціонерного товариства "ДЕРЖАВНА ПРОДОВОЛЬЧО-ЗЕРНОВА КОРПОРАЦІЯ УКРАЇНИ" в особі філії акціонерного товариства "ДЕРЖАВНА ПРОДОВОЛЬЧО-ЗЕРНОВА КОРПОРАЦІЯ УКРАЇНИ" "СОЛІДАРНЕНСЬКИЙ ЕЛЕВАТОР";

про: стягнення 66.871,56 грн.

Суддя Сергій Балац

Представники: без виклику сторін.

С У Т Ь С П О Р У :

Товариство з обмеженою відповідальністю "ПАВЕР ІНЖИНІРІНГ" (далі - позивач) звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до акціонерного товариства "ДЕРЖАВНА ПРОДОВОЛЬЧО-ЗЕРНОВА КОРПОРАЦІЯ УКРАЇНИ" в особі філії акціонерного товариства "ДЕРЖАВНА ПРОДОВОЛЬЧО-ЗЕРНОВА КОРПОРАЦІЯ УКРАЇНИ" "СОЛІДАРНЕНСЬКИЙ ЕЛЕВАТОР" (далі - відповідач/філія відповідача) про стягнення 66.871,56 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено грошове зобов`язання за укладеним між сторонами спору договором про постачання електричної енергії споживачу від 22.11.2021 № 39/11/21, що призвело до звернення позивача до господарського суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 66.871,56 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/2785/24 та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку (за правилами) спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, оскільки вказана справа є справою незначної складності та визнана судом малозначною.

Відповідач скориставшись своїм правом, наданим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позов відхилив враховуючи недоведення позивачем фактичного постачання електроенергії філії відповідача.

Дослідивши наявні у матеріалах даної справи докази, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між позивачем, як постачальником, відповідачем, як споживачем, укладено договір про постачання електричної енергії споживачу від 22.11.2021 № 39/11/21 (далі - Договір), відповідно до предмету якого позивач продає електричну енергію відповідачу для забезпечення потреб електроустановок відповідача, а відповідач оплачує позивачу вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору (п. 1.1 Договору).

Пунктом 2.3 Договору визначено, що обсяг проданої споживачу електроенергії визначається на основі даних отриманих від ОСР. Остаточний обсяг спожитої електроенергії узгоджується сторонами до 10 числа місяця наступного за розрахунковим відповідно до наданих позивачем актів купівлі-продажу електричної енергії/актів приймання-передачі електричної енергії.

Положеннями пункту 3.3 Договору передбачено, що позивач за цим Договором не має права вимагати від відповідача будь-якої іншої плати за електричну енергію, що не визначена у комерційній пропозиції, яка є додатком 2 до цього Договору.

Відповідно до пункту 5.13 Договору, сторони домовились, що рахунки та акти купівлі-продажу електричної енергії/акти приймання-передачі електричної енергії направляються на електронну адресу: в відповідальної особи відповідача з наступним направленням їх у паперовому варіанті на адресу відповідача, вказану в реквізитах.

Згадані у першому абзаці рахунки та акти купівлі-продажу електричної енергії/акти приймання-передачі електричної енергії вважаються отриманими відповідачем з моменту відправлення їх позивачем з електронної адреси: office@pwreng,com.ua.

Умовами підпункту 1 пункту 6.2 Договору визначено, що відповідач зобов`язується забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами цього Договору.

Підпунктом 1 пункту 7.1 Договору передбачено, що позивач має право отримувати від відповідача плату за поставлену електричну енергію.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором підряду.

Положеннями ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Позивач стверджує, що відповідачем не здійснено розрахунок з позивачем за спожиту електричну енергію за Договором в березні 2022 в кількості 12.577 квт. год на суму 66.871,56 грн., що зазначено в акті приймання передачі товарної продукції від 31.03.2022 № 175, який підписаний та скріплений відбитком печатки позивача.

Вказана обставина призвела до звернення позивача до господарського суду з вимогою про стягнення з відповідача 66.871,56 грн.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з урахуванням наступного.

Приписом частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами комерційної пропозиції (додаток № 2 до Договору), зокрема, передбачено, що відповідач до 20 числа місяця, що передує розрахунковому, надає позивачу у письмовій формі замовлення на наступний розрахунковий місяць (прогнозований графік) про необхідне місячне споживання електричної енергії в цілому по відповідачу.

Проте, матеріали справи не містять жодного замовлення філії відповідача на постачання обсягу електричної енергії в оспорюваний період так само, як не містять доказів фактичного споживання філією відповідача електричної енергії.

Також позивачем не подано до суду даних, отриманих від ОСР, які підтверджують надання послуг з розподілу електричної енергії в спірний період.

Таким чином, акт приймання передачі товарної продукції від 31.03.2022 № 175 є неналежним доказом та не підтверджує обсяг фактично поставленої електроенергії філії відповідача.

Крім того, позивачем не подано до суду доказів направлення акту приймання передачі товарної продукції від 31.03.2022 № 175 у строк, передбачений Договором, як засобами поштового зв`язку так і електронною поштою з наявним ЕЦП.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію про те, о роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами, оскільки не мають ЕЦП (постанови: від 11.06.2019 № 904/2882/18, від 24.09.2019 № 922/1151/18, від 28.12.2019 № 922/788/19, від 16.03.2020 № 910/1162/19).

Приписами частини 2 статті 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" встановлено, що здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України.

Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України.

Пунктом 45.2 статті 45 Податкового кодексу України передбачено, що податковою адресою юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Місцезнаходженням філії відповідача є: Україна, 92213, Луганська область, Білокуракинський район, село Солідарне.

Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, зокрема, передбачено, що Білокуракинська селищна територіальна громада (UA0048313) тимчасово окупована з 05.03.2022.

Вказані обставини позивачем не спростовані, доказів зміни філією відповідача податкової адреси на іншу територію України матеріали справи не містять.

Підсумовуючи викладені вище обставини суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача 66.871,56 грн. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактичне споживання філією відповідача електричної енергії в спірний період.

Приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи приписи пункту 2 частини 1 статті 129 та пункту 2 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає витрати по сплаті судового збору на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати позивача у вигляді витрат на правову допомогу, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 233, 236, 238, 250, 252, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили та може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст. 241, 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Cуддя Сергій Балац