УХВАЛА

16 травня 2024 року

м. Київ

cправа № 903/133/23

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду: головуючої - Вронської Г.О., Бенедисюка І.М., Васьковського О.В., Дроботової Т.Б., Кібенко О.Р., Малашенкової Т.М., Пєскова В.Г., Рогач Л.І., Чумака Ю.Я.,

перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду справи № 903/133/23

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк"

на рішення Господарського суду Волинської області

в складі судді Кравчук А.М.

від 27.09.2023

та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду

в складі колегії суддів: головуючого - Саврія В.А., Миханюк М.В., Коломис В.В.

від 06.12.2023

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк"

до Луцької міської ради

про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Публічне акціонерне товариство акціонерний банк "Укргазбанк" (далі - Позивач, Скаржник) звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Луцької міської ради (далі - Відповідач) про звернення стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (далі - Квартира), у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Позивачем за кредитним договором від 12.06.2008 № 86/08-Ж/02.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Квартира належала на праві власності ОСОБА_1 та була передана у власність територіальній громаді міста Луцька Волинської області як відумерла спадщина. Згідно з вимогами статті 23 Закону України "Про іпотеку" Відповідач набув статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором у обсязі й на умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

3. Рішенням Господарського суду Волинської області від 27.09.2023, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі № 903/133/23, у задоволенні позову відмовлено.

4. Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати зазначені рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

5. Підставою касаційного оскарження Скаржник визначив пункт 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 30.06.2022 у справі № 924/692/21 (пункти 7.42 та 7.43). Скаржник вважає, що відсутність реєстрації права власності на нерухоме майно (предмет іпотеки) за Відповідачем не перешкоджає вирішенню у судовому порядку питання про звернення стягнення на таке майно, оскільки реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави.

6. Ухвалою від 26.02.2024 Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Скаржника на рішення Господарського суду Волинської області від 27.09.2023 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі № 903/133/23.

7. Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про відсутність підстав для відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.06.2022 у справі № 924/692/21, стверджуючи, що право територіальної громади на відумерлу спадщину виникає саме з моменту його реєстрації. Крім того, територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити лише вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Водночас позовні вимоги у цій справі виникли щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, а отже її стягнення з територіальної громади на підставі вказаної норми є безпідставним.

8. Розглядаючи матеріали касаційної скарги, Верховний Суд вважав за необхідне відступити від висновку, що викладений у пунктах 7.42, 7.43 постанови Верховного Суду від 30.06.2022 у справі № 924/692/21, згідно з яким звернення стягнення на предмет іпотеки є неналежним способом захисту прав іпотекодержателя у разі відсутності державної реєстрації права на нерухоме майно за відповідачем.

9. Ухвалою Верховного Суду від 20.03.2024 справу № 903/133/23 за касаційною скаргою Скаржника на рішення Господарського суду Волинської області від 27.09.2023 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.12.2023 передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду (далі також - об`єднана палата).

ПІДСТАВИ ДЛЯ ПЕРЕДАЧІ СПРАВИ НА РОЗГЛЯД ОБ`ЄДНАНОЇ ПАЛАТИ

10. Під час касаційного перегляду Верховний Суд з`ясував, що, вирішуючи спір у цій справі, суди першої та апеляційної інстанцій відмовили у позові, пославшись на висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 30.06.2022 у справі № 924/692/21, та зазначили: "Виходячи з положень частини 1 статті 182 та частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України щодо невчинення Луцькою міською радою дій з прийняття у комунальну власність відумерлої спадщини ОСОБА_1 у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , належним способом захисту у спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача вчинити дії щодо прийняття у комунальну власність відумерлої спадщини та зобов`язання вчинити дії щодо державної реєстрації цього права у встановленому законом порядку".

11. У справі № 924/692/21 предметом спору було звернення стягнення на предмет іпотеки та встановлення способу його реалізації. Позовні вимоги у вказаній справі обґрунтовувалися тим, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 18.03.2010 у справі № 2-2385/10 стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк" заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 31 424,58 дол. США та пеню у розмірі 17 898,24 грн; у рахунок погашення боргу звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлове приміщення загальною площею 193,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 у зв`язку з визнанням спадщини відумерлою за рішенням Дунаєвецького районного суду від 19.02.2020 у справі № 674/1306/19 Маківська сільська рада Маківської сільської об`єднаної територіальної громади (далі - Рада) стала власником іпотечного майна відповідно до статті 1277 ЦК України. З огляду на наведене позивач вважав, що відповідно до частини четвертої статті 1277 ЦК України територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги позивача як кредитора. Правовою підставою позову визначені положення статей 589, 1231, 1277 ЦК України, статей 3, 7, 23, 33 Закону України "Про іпотеку".

12. У постанові від 30.06.2022 у справі № 924/692/21 Верховний Суд, зокрема, зауважив:

- "7.24. Водночас, з огляду на встановлені судами обставини справи: наявність рішення Хмельницького міськрайонного суду від 18.03.2010 у справі № 2-2358/10, обставини щодо наявності постанови від 16.12.2011 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, наявність рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 19.02.2020 у справі № 674/1306/19 про визнання відумерлою спадщиною нежилого приміщення загальною площею 193,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанції про те, що фактично позивачем вже реалізовано своє право вимоги за кредитним та іпотечним договорами від 15.08.2008 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості позичальника за кредитним договором";

- "7.33. З огляду на вищевикладене та обставини, встановлені судами попередніх інстанцій, зокрема: іпотекодавець за іпотечним договором ( ОСОБА_3 ), до якого позивачем було заявлено вимоги про стягнення заборгованості позичальника за кредитним договором та про звернення стягнення на передане ним в іпотеку майно і які були задоволені судом, помер; до Ради у подальшому перейшло відумерле майно в силу норм частини третьої статті 1277 ЦК України, статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 19.02.2020 у справі № 674/1306/19. Відповідно до положень частини четвертої статті 1277 ЦК України та в силу положень статті 23 Закону України "Про іпотеку" до Ради перейшли обов`язки ОСОБА_3 щодо виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду від 18.03.2010 у справі № 2-2358/10";

- "7.34. З огляду на наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині того, що Рада є правонаступником ОСОБА_3 у виконавчому провадженні з виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду від 18.03.2010 у справі № 2-2358/10. Отже, доводи касаційної скарги в частині того, що судами попередніх інстанцій невірно застосовано частину третю статті 1277 ЦК України, є необґрунтованими";

- "7.35. Відповідно, у контексті наведеного вище та з урахуванням встановлених судами у справі обставин, обраний позивачем спосіб захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та встановлення способу реалізації такого предмету іпотеки не є ефективним з урахуванням обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями та вимог Закону України "Про виконавче провадження";

- "7.41. Аналіз наведених вище положень статті 1277 ЦК України дає підстави дійти висновку, що за результатами розгляду заяви про визнання спадщини відумерлою та прийняття відповідного рішення судом орган місцевого самоврядування після набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою стає власником майна, що входить до складу спадщини. Схожі за змістом висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 914/2588/17, від 22.11.2018 у справі № 914/2637/17";

- "7.42. Отже, з урахуванням змісту наведених положень чинного законодавства колегія суддів вважає, що як речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, так і майнові права, відмінні від права власності на нерухоме майно, є правами, нерозривно пов`язаними з нерухомим майном, а тому такі права підлягають державній реєстрації та виникають з моменту відповідної реєстрації";

- "7.43. З огляду на наведене вище, виходячи з положень частини першої статті 182 та частини четвертої статті 334 ЦК України, в контексті встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, зокрема: щодо невчинення Радою дій з прийняття у комунальну власність відумерлої спадщини ОСОБА_3 у вигляді нежитлового приміщення загальною площею 193,5 кв. м що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , Суд вважає, що належним способом захисту у спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача вчинити дії щодо прийняття у комунальну власність відумерлої спадщини та зобов`язання вчинити дії щодо державної реєстрації цього права у встановленому законом порядку".

Щодо суті правозастосування

13. Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

14. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до інших осіб - її спадкоємців, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов`язанні.

15. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що, у разі смерті боржника за договором, за наявності спадкоємців, відбувається заміна боржника у зобов`язанні на спадкоємців, які несуть відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

16. За змістом частин першої, третьої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

17. Аналогічні положення містить і частина перша статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", згідно з якою спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

18. Територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 ЦК України. Якщо власниками відумерлого майна стали декілька територіальних громад, вимоги кредиторів спадкодавця задовольняються територіальними громадами пропорційно до вартості відумерлого майна, набутого у власність кожною з них (частина четверта статті 1277 ЦК).

19. Відповідно до частин першої, другої статті 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

20. У цій справі (№ 903/133/23) Верховний Суд, зокрема, зауважив, що:

- іпотека є дійсною для територіальної громади міста Луцьк Волинської області. Остання набула статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у силу приписів статті 23 Закону України "Про іпотеку" незалежно від того, чи є відумерла спадщина зареєстрованою за спадкоємцем у встановленому законом порядку;

- відновлення прав іпотекодержателя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі неналежного виконання боржником основного зобов`язання, прямо передбачене як умовами договору іпотеки від 12.06.2008 № 86-08/02, так і приписами законодавства. Такий спосіб захисту прав іпотекодержателя є належним та ефективним у спірних правовідносинах, а відсутність лише реєстрації права власності на нерухоме майно (предмет іпотеки) за боржником у встановленому законом порядку не перешкоджає вирішенню питання в судовому порядку про звернення стягнення на таке майно;

- набуття особою права та реєстрація такого права не є тотожними поняттями, і настання цих подій може не збігатися в часі. Частина четверта статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" і частина десята статті 336 ГПК України регулюють питання звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване у встановленому законом порядку;

- за змістом статті 39 Закону України "Про іпотеку" в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються опис такого майна, однак у вказаній статті не вимагається зазначення реквізитів реєстрації цього майна та його облік за іпотекодавцем.

21. Відтак, за твердженням Верховного Суду, звернення стягнення на предмет іпотеки може бути реалізоване і в разі, якщо за фактичним власником право власності на це майно не зареєстроване у встановленому законом порядку. Такий спосіб захисту є належним та ефективним у спірних правовідносинах, що слугує підставою для відступлення від висновку, викладеного у пунктах 7.42, 7.43 постанови Верховного Суду від 30.06.2022 у справі № 924/692/21.

Щодо подібності правовідносин

22. В ухвалі від 20.03.2024 Верховний Суд зазначив, що висновок, наведений у пунктах 7.42 та 7.43 постанови Верховного Суду від 30.06.2022 у справі № 924/692/21, стосується обставин, які відрізняються від тих, що мають місце у цій справі, оскільки Позивач не реалізовував своє право звернути стягнення на предмет іпотеки до правопопередника - територіальної громади. Відповідно, у справі № 903/133/23 відсутнє виконавче провадження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, у межах якого можуть бути відновлені права Позивача.

23. Водночас, як зазначається у пунктах 7.42, 7.43 постанови Верховного Суду від 30.06.2022 у справі № 924/692/21, права іпотекодержателя щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не можуть бути реалізовані до моменту реєстрації Радою за собою права власності у встановленому законом порядку, а тому обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, натомість належним способом захисту є зобов`язання відповідача вчинити дії щодо прийняття у комунальну власність відумерлої спадщини та зобов`язання вчинити дії щодо державної реєстрації цього права у встановленому законом порядку.

24. На переконання Верховного Суду, цей висновок має загальний характер та визначає універсальну позицію Верховного Суду щодо неможливості іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки, який визнаний відумерлою спадщиною та перейшов у комунальну власність, якщо право комунальної власності на майно ще не зареєстровано. Таким чином, наведений висновок стосується як обставин можливості реалізації іпотекодержателем своїх права на предмет іпотеки за вже ухваленим судовим рішенням (у межах виконавчого провадження щодо виконання такого рішення), так і обставин можливості реалізації іпотекодержателем зазначеного права у спосіб пред`явлення позову до особи правонаступника іпотекодавця.

МОТИВИ, ЯКИМИ КЕРУЄТЬСЯ ОБ`ЄДНАНА ПАЛАТА

25. За змістом частин п`ятої, шостої статті 13, статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", частини четвертої статті 236 ГПК України призначенням Верховного Суду є насамперед формування правових позицій щодо застосування норм матеріального права та/або дотримання норм процесуального права, які були неправильно застосовані судами попередніх інстанцій. Єдність судової практики відіграє важливу роль у забезпеченні однакового правозастосування, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності вирішення спірних ситуацій для учасників справи.

26. Частиною другою статті 302 ГПК України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

27. Частинами першою, третьою, четвертою статті 303 ГПК України передбачено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції. Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

28. Наведені норми процесуального права зобов`язують колегію суддів за потреби відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду в складі колегії суддів з іншої палати, передати справу на розгляд об`єднаної палати.

29. Проаналізувавши ухвалу Верховного Суду від 20.03.2024, об`єднана палата зазначає, що:

(1) постанова Верховного Суду від 30.06.2022 у справі № 924/692/21, від висновку в якій пропонується відступити, ухвалена колегією суддів з палати для розгляду справ щодо захисту прав інтелектуальної власності‚ а також пов`язаних з антимонопольним та конкурентним законодавством (тобто з іншої палати, ніж колегія, яка передає справу № 903/133/23 на розгляд об`єднаної палати);

(2) у пункті 7.43 постанови Верховного Суду від 30.06.2022 у справі № 924/692/21 сформульований висновок щодо застосування норм матеріального права (статей 182, частини четвертої статті 334 ЦК України) в аспекті визначення належного способу захисту прав іпотекодержателя у разі відсутності державної реєстрації права на нерухоме майно за відповідачем за наявності відкритого виконавчого провадження.

30. Водночас, здійснюючи оцінку подібності правовідносин у контексті положень частини другої статті 302 ГПК України, об`єднана палата звертає увагу на таке.

31. У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття "подібні правовідносини", яке полягає в тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, щодо якого вони вступають у правовідносини, у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно.

Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні ознаки з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність ознак слід визначати відповідно до елементів правовідносин.

Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їх оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, й надалі порівнювати права та обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) та за потреби, зумовленої цим регулюванням, - визначити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

32. Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема, їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності.

33. Втім, єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

34. Попри подібність справ № 903/133/23 та № 924/692/21 за суб`єктним критерієм (правовідносини виникають між банком, як іпотекодержателем, та органом місцевого самоврядування, до якого разом з відумерлим майном перейшли права та обов`язки іпотекодавця), об`єднана палата вважає їх неподібними за змістовим критерієм.

35. Як зазначив Верховний Суд, і об`єднана палата погоджується з цим, висновок, наведений у пунктах 7.42 та 7.43 постанови Верховного Суду від 30.06.2022 у справі № 924/692/21, стосується обставин, які відрізняються тих, що мають місце у цій справі, оскільки Позивач не реалізовував своє право звернути стягнення на предмет іпотеки до правопопередника - територіальної громади. Відповідно, у справі № 903/133/23 відсутнє виконавче провадження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, у межах якого можуть бути відновлені права Позивача.

36. У постанові Верховного Суду від 30.06.2022 у справі № 924/692/21 зауважується, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним саме з урахуванням вимог Закону України "Про виконавче провадження", які у цій справі apriori є незастосовними.

37. Наведене зумовлює неподібність правовідносин, на підставі яких виник спір у цій справі та справі № 924/692/21, за змістовим критерієм.

38. Враховуючи зазначене, об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для передачі справи на розгляд об`єднаної палати, а відтак справа № 903/133/23 за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк" на рішення Господарського суду Волинської області від 27.09.2023 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.12.2023 підлягає поверненню відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Керуючись статтями 32, 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Справу № 903/133/23 за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк" на рішення Господарського суду Волинської області від 27.09.2023 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.12.2023 повернути відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя Г. Вронська

Судді І. Бенедисюк

О. Васьковський

Т. Дроботова

О. Кібенко

Т. Малашенкова

В. Пєсков

Л. Рогач

Ю. Чумак