РІШЕННЯ

Іменем України

15 травня 2024 року м. Чернігівсправа №927/143/24

Господарський суд Чернігівської області, в складі судді Белова С.В.,

за участю секретаря судового засідання Матюшенко Н.О., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Керівника Козелецької окружної прокуратури Чернігівської області

вул. Є. Лоскота, 1, сел. Козелець, Чернігівський район, Чернігівська область, 17000

в інтересах держави в особі

позивача: Козелецької селищної ради Чернігівського району Чернігівської області,

вул. Соборності, 27, сел. Козелець, Чернігівський район, Чернігівська область, 17000

відповідач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ,

РНОКПП НОМЕР_1

АДРЕСА_1

предмет спору: про зобов`язання повернути земельну ділянку

За участю:

від прокуратури: Хряпа А.М., прокурор, начальник управління.

У судовому засіданні відповідно до ч. 6 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Керівником Козелецької окружної прокуратури Чернігівської області подано позов в інтересах держави в особі позивача: Козелецької селищної ради Чернігівського району Чернігівської області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов`язання повернути земельну ділянку.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 07.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 07 березня 2024 року, встановлено учасникам справи процесуальні строки.

Про отримання відповідачем 12.02.2024 року ухвали Господарського суду Чернігівської області від 07.02.2024 свідчить повідомлення про вручення у матеріалах справи /а.с. 67/.

07.03.2024 у судовому засіданні суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 календарних днів. Суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 17.04.2024.

У судовому засіданні 17.04.2024 суд перейшов до розгляду справи по суті. Прокурор підтримав позовні вимоги. Суд відклав судове засідання з розгляду справи по суті на 15 травня 2024 року.

Відзиву на позов у встановлений строк відповідачем суду не надано.

Відповідач своїм процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву не скористувався, відзиву у встановлений судом строк не надав та не заперечив стосовно позовних вимог, поважність причин неподання відзиву на позовну заяву суду не повідомив, заяв та клопотань від відповідача не надходило. За таких обставин рішення приймається за наявними матеріалами справи на підставі ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши надані докази, суд встановив:

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 01.03.2005, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 15.12.2023 № 67.

Рішенням виконкому Козелецької селищної ради від 24.02.2011 №18 «Про надання дозволу на встановлення малої архітектурної форми» надано дозвіл ФОП ОСОБА_1 встановити торгову точку розміром 9 кв.м в АДРЕСА_2 (нині Соборності) для роздрібної торгівлі.

У подальшому між Козелецькою селищною радою в особі селищного голови ОСОБА_2 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір про встановлення земельного сервітуту №9 від 28.02.2017 відносно земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 на право встановлення тимчасової споруди для здійснення торгівельної діяльності зблокованої з майданчиком площею 15 м2 згідно плану меж земельного сервітуту. На підставі договору ОСОБА_1 розмістив на ній тимчасову споруду зеленого кольору без назви.

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 п. 2 вказаного Договору він укладається терміном на один рік. По закінченню терміну договору його дію може бути продовжено за домовленістю сторін, про що сторони не пізніше як за один місяць до закінчення його терміну повідомляють одна одну у письмовій формі, продовження терміну договору оформляється додатковою угодою.

Згідно з п.п. 4.2 п. 4 Договору сервітуарій після закінчення терміну договору зобов`язаний припинити використання і повернути земельну ділянку в попередньому стані.

Також відповідно до п.п.5.2 та 5.3 п. 5 Договору, договір підлягає припиненню за умов і в порядку, передбачених ст. 102 ЗК України. Договір втрачає чинність в разі його припинення на дату державної реєстрації.

Відповідно до інформації Козелецької селищної ради від 05.01.2024 №57/03-09 договір про встановлення земельного сервітуту від 28.02.2017 № 9 зареєстровано в книзі «Договір про встановлення земельного сервітуту» 28.02.2017 за номером 9 терміном на 1 рік. Після закінчення терміну дії договору сторонами договору заходи для його продовження не вживались, додаткові угоди щодо продовження не укладались, рішення про продовження терміну дії договору селищною радою не приймалися. ФОП ОСОБА_1 продовжує використовувати земельну ділянку, на якій розташована тимчасова споруда зеленого кольору без назви.

За даними Аналітично-інформаційної системи «Місцеві бюджети рівня міста, райони» до бюджету Козелецької селищної ради в період з 2019 по 2023 роки від ФОП ОСОБА_1 кошти за розміщення тимчасової споруди на земельній ділянці комунальної власності в межах смт. Козелець не надходили, інформація щодо сплати коштів за розміщення тимчасової споруди за 2017-2018 роки в селищній раді відсутня.

Виконавчим комітетом Козелецької селищної ради через необхідність приведення у відповідність до вимог чинного законодавства розміщення тимчасових споруд на території сел. Козелець прийнято рішення від 23.11.2021 № 398-24/УIII «Про демонтаж тимчасових споруд та малих архітектурних форм на території сел. Козелець», яке оприлюднене на офіційному сайті селищної ради.

Козелецькою селищною радою надіслано листа ОСОБА_1 про необхідність в термін до 15.10.2023 добровільно, власними силами та за власні кошти демонтувати належну йому тимчасову споруду, яка знаходиться по АДРЕСА_2 (лист від 27.09.2023 № 2392/03-12).

Відповідачем дане рішення виконане не було. ФОП ОСОБА_1 не повернув Козелецькій селищній раді земельну ділянку комунальної власності в попередньому стані.

Згідно з актом перевірки Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 25.03.2021 №144-ДК/145/АП/09/01/-21 вздовж вулиці Соборності смт Козелець Чернігівського району Чернігівської області у межах охоронної зони підземного газопроводу низького тиску з порушенням вимог чинного законодавства розміщена тимчасова споруда зеленого кольору без назви.

Відповідно до вимог ст. 116 Земельного кодексу України громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї та державної реєстрації забороняється.

Відповідно до статті 83 ЗК України землі, які належать па праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування: землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Згідно з частинами 2,4 статті 28 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності (в редакції на дату укладення договору) тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Механізм розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності регулюється Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 за № 1330/20068 (далі - Порядок), згідно якого надання документів про відведення земельних ділянок для розміщення тимчасових споруд не передбачено.

Отже, Закон України Про регулювання містобудівної діяльності та Порядок не містять юридичних приписів щодо обов`язкового попереднього або наступного набуття суб`єктами господарювання будь-яких прав на земельні ділянки, на яких вони мають бажання встанови тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до ст. 13 Закону України Про оренду землі договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 93 Земельного кодексу України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, тобто договір оренди - це угода сторін про взаємні зобов`язання, відповідно до яких орендодавець за плату передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк.

Згідно статті 24 Закону України Про оренду землі орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Згідно зі ст. 21 Закону України Про оренду землі, орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Частиною 2 статті 25 Закону України Про оренду землі встановлено, що орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку. Аналогічне положення передбачено п. 4.2 договору про встановлення земельного сервітуту №9 від 28.02.2017.

Відповідно до ч. 1 ст. 19, ст. 31 Закону України Про оренду землі строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Як вбачається зі змісту договору про встановлення земельного сервітуту №9 від 28.02.2017 сторони узгодили усі істотні умови, у тому числі умови повернення земельної ділянки у разі припинення договору.

Відповідно до ст. 112 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) охоронні зони створюються, зокрема, уздовж ліній зв`язку, електропередачі, земель транспорту, навколо промислових об`єктів для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодження, а також зменшення їх негативного впливу на людей га довкілля, суміжні землі та інші природні об`єкти. Правовий режим земель охоронних зон визначається законодавством України.

Відповідно до статті 73 ЗК України до земель трубопровідного транспорту належать земельні ділянки, надані під наземні і надземні трубопроводи та їх споруди, а також під наземні споруди підземних трубопроводів, а уздовж наземних, надземних і підземних трубопроводів встановлюються охоронні зони.

Статтею 1 Закону України Про трубопровідний транспорт визначено, що магістральний трубопровід - технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входить окремий трубопровід з усіма об`єктами і спорудами, зв`язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні поставки продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані та збудовані згідно з державними будівельними вимогами щодо магістральних трубопроводів. Промислові трубопроводи (приєднані мережі) всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопровідні, теплопровідні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання тощо.

Згідно зі частиною 1 статті 22 Закону України Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів власники та користувачі земельних ділянок при здійсненні ними господарської та іншої діяльності на землях охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів зобов`язані дотримуватися особливого режиму господарської діяльності та обмежень, які поділяються на загальні обмеження, що діють в охоронних зонах об`єктів магістральних трубопроводів незалежно від внутрішніх зон безпеки, та особливі обмеження,що встановлюються в охоронних зонах об`єктів магістральних трубопроводів залежно від категорії зони безпеки. Частиною 4 цієї ж статті визначено що до особливих обмежень, що діють у межах охоронних зон об`єктів магістральних газопроводів, етиленопроводів, належить заборона будувати житлові будинки, виробничі чи інші будівлі та споруди, громадські будівлі; розміщувати автозаправні та автогазозаправні станції і склади пально-мастильних матеріалів; будувати гаражі га автостоянки, дачні і садові будинки та господарські споруди; розміщувати спортивні майданчики, стадіони, ринки, зупинки громадського транспорту, організовувати заходи, пов`язані з масовим скупченням людей тощо.

Згідно з пунктом 1.12 Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерство енергетики та вугільної промисловості України від 15.05.2015 № 285 з метою забезпечення безпечних умов експлуатації та виключення можливості пошкодження газорозподільної системи вздовж її траси в межах охоронної зони шириною 2 м з обох боків від зовнішньої стінки газопроводу в плані не допускаються: обмеження доступу обслуговуючого персоналу у світлу пору доби, а при аварійній ситуації цілодобово: складування матеріалів і устаткування; ведення земляних та будівельно-монтажних робіт; садіння дерев; улаштування стоянок автотранспорту, гаражів та інших споруд, у тому числі тимчасових.

Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують продовження терміну дії договору про встановлення земельного сервітуту №9 від 28.02.2017 після 28.02.2018, суд погоджується з доводами прокурора, що договір про встановлення земельного сервітуту №9 від 28.02.2017 після 28.02.2018 припинив свою дію у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено.

Факт розміщення тимчасової споруди зеленого кольору без назви в межах охоронної зони підземного газопроводу низького тиску підтверджується актом перевірки Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 25.03.2021 №144-ДК/145/АП/09/01/-21 та схемою, складеною інженером- землевпорядником, яка долучена до вказаного акту. Суд погоджується з доводами прокурора, що тимчасова споруда зеленого кольору без назви, яка належить відповідачу, розміщена на спірній земельній ділянці у межах охоронної зони підземного газопроводу низького тиску, що є порушенням вимог земельного законодавства та законодавства про трубопровідний транспорт.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року №1401-VIII Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя), який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст.131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII Про прокуратуру, який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України Про прокуратуру, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України Про прокуратуру, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18.

Враховуючи, що матеріали справи містять копію повідомлення Козелецької окружної прокуратури від 28.12.2023 року №50-75-5202вих-23 позивача, суд вважає, що прокурором дотримано порядку, передбаченого статтею 23 Закону України Про прокуратуру та відсутні підстави для залишення позовної заяви без розгляду.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог до відповідача про зобов`язання повернути земельну ділянку.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарський процесуальний кодекс України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків суду не спростовує.

Судовий збір у порядку ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача.

Керуючись ст. 42, 46, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Зобов`язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) повернути в попередньому стані Козелецькій селищній раді Чернігівського району Чернігівської області (; вул. Соборності, 27, сел. Козелець, Чернігівський район, Чернігівська область, 17000) земельну ділянку площею 0,0015 га, на якій розташована тимчасова споруда зеленого кольору без назви, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

3.Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь Чернігівської обласної прокуратури (рахунок UA0006008, банк - Державна казначейська служба України м. Київ, отримувач Чернігівська обласна прокуратура, ) судовий збір у сумі 3028,00 грн.

4.Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Повне рішення складено та підписано 15 травня 2024 року.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.В. Белов

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/