ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року м. ОдесаСправа № 915/1288/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання: Колцун В.В.,

за участю представників:

від Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" Хуторянець О.В.,

від інших учасників справи участі не брали,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Райффайзен Банк"

на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 16.02.2024 про стягнення основної грошової винагороди за період виконання повноважень розпорядника майна, прийняту суддею Ржепецьким В.О., м. Миколаїв, повний текст складено 21.02.2024,

у справі №915/1288/21

за заявою кредитора: Акціонерного товариства "Райффайзен Банк"

до боржника: Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Миколаївської області перебуває справа №915/1288/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ".

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 20.10.2021, зокрема, заявою Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" відкрито провадження у даній справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ"; визнано вимоги кредитора Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" на суму 3867910,63 грн, з яких: 3789676,55 грн заборгованості за кредитними договорами (тіло кредиту, відсотки та судовий збір за рішенням у справі №915/1553/19) (четверта черга) і 1534,08 грн пені (шоста черга); введено процедуру розпорядження майном боржника та призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Герман Оксану Степанівну.

В подальшому ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 22.12.2021 визнано вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" до боржника у розмірі 12850350,30 грн, з яких: 6000000 грн заборгованість по кредиту станом на 27.10.2021 (четверга черга), 4504739,88 грн заборгованість по процентах станом на 27.10.2021 (четверга черга), 678693,29 грн 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків станом на 27.10.2021 (четверга черга), 1335853,78 грн інфляційні нарахування за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків станом на 30.09.2021 (четверга черга), 331423,35 грн пеня за несвоєчасне погашення кредиту, нарахована за період з 23.01.2019 по 31.03.2019, процентів та комісії, нарахована за період з 16.01.2019 по 31.03.2019, стягнута за рішенням Господарського суду Миколаївської області від 11.03.2020 у справі №915/2257/19 (шоста черга); визнано вимоги Головного управління ДПС у Миколаївській області до боржника у загальній сумі 943098,83 грн, з яких: 24920,24 грн заборгованість по сплаті єдиного внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (друга черга), 713679,11 грн заборгованість по сплаті податку на додану вартість (третя черга), 204499,48 грн штрафні санкції та пеня (шоста черга).

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 31.01.2022 у справі №915/1288/21 задоволено клопотання розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ" арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни; постановлено здійснити сплату основної грошової винагороди арбітражному керуючому Герман Оксані Степанівні за виконання повноважень розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ" за період з 20.10.2021 по 20.01.2022 у сумі 54000 грн за рахунок коштів, авансованих Акціонерним товариством "Райффайзен Банк" на депозитний рахунок Господарського суду Миколаївської області.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 23.08.2023 у справі №915/1288/21, залишеною без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.12.2023, затверджено звіт про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення та відшкодування витрат розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ" арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни за період з 20.10.2021 по 31.07.2023 в сумі 421282,35 грн, з яких: 420387,10 грн основна грошова винагорода, 895,25 грн витрати, понесені арбітражним керуючим під час виконання повноважень розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ".

Постановою Господарського суду Миколаївської області від 23.08.2023 у справі №915/1288/21, зокрема, припинено процедуру розпорядження майном Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ"; визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ" банкрутом; відкрито ліквідаційну процедуру; призначено ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ" арбітражного керуючого Герман Оксану Степанівну.

11.12.2023 до суду першої інстанції від ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни надійшло клопотання б/н від 11.12.2023 (вх.№16227/23 від 11.12.2023), в якому остання просила:

-стягнути з Акціонерного банку "УКРГАЗБАНК" на користь арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни основну грошову винагороду за період виконання повноважень розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Джем" у розмірі 267755,69 грн та 654,25 грн понесених витрат;

-стягнути з Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" на користь арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни основну грошову винагороду за період виконання повноважень розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Джем" у розмірі 78993,06 грн та 193,01 грн понесених витрат;

-стягнути з Головного управління ДПС у Миколаївській області на користь арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни основну грошову винагороду за період виконання повноважень розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ" у розмірі 19638,35 грн та 47,99 грн понесених витрат.

Вказане клопотання обґрунтоване безпідставністю не виплати арбітражному керуючому Герман Оксані Степанівні залишку основної грошової винагороди за період виконання нею повноважень розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Джем" у загальній сумі 366387,10 грн, а також не компенсації останній понесених нею витрат у розмірі 895,25 грн.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 16.02.2024 у справі №915/1288/21 (суддя Ржепецький В.О.) задоволено клопотання арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни б/н від 11.12.2023 (вх.№16227/23 від 11.12.2023); стягнуто з Акціонерного банку "УКРГАЗБАНК" на користь арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни основну грошову винагороду за період виконання повноважень розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Джем" у розмірі 267755,69 грн та 654,25 грн понесених витрат; стягнуто з Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" на користь арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни основну грошову винагороду за період виконання повноважень розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Джем" у розмірі 78993,06 грн та 193,01 грн понесених витрат; стягнуто з Головного управління ДПС у Миколаївській області на користь арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни основну грошову винагороду за період виконання повноважень розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ" у розмірі 19638,35 грн та 47,99 грн понесених витрат.

Дане судове рішення мотивоване тим, що покладення судом на кредиторів витрат за оплату послуг арбітражного керуючого у справах про банкрутство залишається єдиним можливим засобом дотримання принципу оплатності послуг арбітражного керуючого відповідно до приписів чинного законодавства у випадках, якщо кредитори не утворюють за власною ініціативою фонду оплати послуг арбітражного керуючого та відсутні кошти боржника від реалізації його активів.

Не погодившись з постановленою ухвалою, Акціонерне товариство "Райффайзен Банк" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 16.02.2024 у справі №915/1288/21 скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні клопотання арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни про стягнення основної грошової винагороди відмовити.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що частина друга статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства визначає вичерпний перелік джерел оплати основної винагороди арбітражного керуючого, яким не передбачено виплати такої винагороди за рахунок самих кредиторів. Крім того, за твердженням апелянта, місцевим господарським судом неправильно проведено розподіл основної винагороди арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни за період виконання нею повноважень розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ", оскільки судом безпідставно не було враховано факт сплати 54000 грн в порядку авансування лише Акціонерним товариством "Райффайзен Банк", а не іншими кредиторами.

У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 16.04.2024 (вх.№788/24/Д3 від 17.04.2024) арбітражний керуючий Герман Оксана Степанівна зауважує на необґрунтованості доводів скаржника щодо відсутності підстав для стягнення основної грошової винагороди за рахунок кредиторів, оскільки місцевим господарським судом було правомірно враховано відмову кредиторів від створення фонду з оплати послуг арбітражного керуючого, відсутність коштів у боржника, виконання арбітражним керуючим своїх обов`язків та відсутність скарг на його дії. Водночас арбітражний керуючий Герман Оксана Степанівна погоджується з твердженнями скаржника щодо помилковості залишення судом першої інстанції поза увагою факту проведення Акціонерним товариством "Райффайзен Банк" оплати у сумі 54000 грн при зверненні з заявою про банкрутство боржника.

Інші учасники справи своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 01.04.2024 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 16.04.2024.

В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 призначено справу №915/1288/21 для розгляду вищенаведеної апеляційної скарги на 22.05.2024 об 11:00.

У судовому засіданні 22.05.2024, проведеному в режимі відеоконференції, представник Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" апеляційну скаргу підтримав; представники інших учасників справи участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.VIII а.с.126-129), при цьому арбітражний керуючий Герман Оксана Степанівна звернулася з клопотанням б/н від 21.05.2024 (вх.№788/24/Д4 від 21.05.2024), а Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" з заявою б/н від 21.05.2024 (вх.№788/24/Д5 від 22.05.2024), в яких заявники просили здійснити розгляд апеляційної скарги за їх відсутності.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника Акціонерного товариства "Райффайзен Банк", обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Миколаївської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Провадження у справах про банкрутство є однією з форм господарського процесу, тому в його межах повинні виконуватися завдання господарського судочинства та досягатися його мета ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (постанова Верховного Суду від 16.06.2022 у справі №905/813/20).

За приписами частини першої статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною шостою статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (з 21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства).

З огляду на приписи пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону у часі) визначено пряму дію норм Кодексу України з процедур банкрутства та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу 21.10.2019 перебувають на стадії санації.

Отже, при застосуванні судом під час розгляду справ про банкрутство норм Господарського процесуального кодексу України, які містять посилання на Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який втратив чинність, з урахуванням частини третьої статті 3 Господарського процесуального кодексу України та пункту 3 Рішення Конституційного Суду України №4-зп від 03.10.1997 (у справі за конституційним зверненням ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України), з 21.10.2019 підлягають застосуванню саме норми Кодексу України з процедур банкрутства.

Саме такий правовий висновок Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду викладений в постанові від 16.07.2020 у справі №910/4475/19.

В силу пункту 3 частини першої статті 12 Кодексу України з процедур банкрутства арбітражний керуючий користується усіма правами розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією, ліквідатора відповідно до законодавства, у тому числі має право отримувати винагороду в розмірі та порядку, передбачених цим Кодексом.

У статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що розпорядник майна арбітражний керуючий, призначений господарським судом для здійснення процедури розпорядження майном.

Частиною першою статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що арбітражний керуючий виконує повноваження за грошову винагороду. Грошова винагорода арбітражного керуючого складається з основної та додаткової грошових винагород

Відповідно до абзаців 5-7 частини другої статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства право вимоги основної грошової винагороди виникає в арбітражного керуючого в останній день кожного календарного місяця виконання ним повноважень. Сплата основної винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень розпорядника майна, ліквідатора, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією здійснюється за рахунок коштів, авансованих заявником (кредитором або боржником) на депозитний рахунок господарського суду, який розглядає справу, до моменту подання заяви про відкриття провадження у справі. У разі якщо процедура триває після закінчення авансованих заявником коштів, основна винагорода арбітражного керуючого сплачується за рахунок коштів, одержаних боржником - юридичною особою у результаті господарської діяльності, або коштів, одержаних від продажу майна боржника, яке не перебуває в заставі, або коштів фонду, створеного кредиторами для виплати грошової винагороди та відшкодування витрат арбітражного керуючого (у разі його створення).

За умовами частини п`ятої статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства кредитори можуть створювати фонд для виплати грошової винагороди та відшкодування витрат арбітражного керуючого. Порядок формування фонду та порядок використання його коштів визначаються рішенням зборів кредиторів (у справі про неплатоспроможність фізичної особи) чи комітету кредиторів (у справі про банкрутство юридичної особи) та затверджуються ухвалою господарського суду.

Згідно з частинами першою, четвертою, сьомою статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Пункт 14.1.226 статті 14 Податкового кодексу України визначає, що самозайнята особа платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Отже, відповідно до приписів Податкового кодексу України поняття "незалежна професійна діяльність" визначене через термін "самозайнята особа", а надання послуг арбітражного керуючого, як суб`єкта незалежної професійної діяльності, повинно відбуватися на платній основі.

Кредитори, які очікують на результат діяльності арбітражного керуючого, мають усвідомлювати, що арбітражний керуючий, в свою чергу, правомірно очікує на отримання передбаченої законом грошової винагороди у зв`язку із належним здійсненням ним повноважень розпорядника майна, ліквідатора, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією у конкретній справі, а оплата грошової винагороди, у випадку неможливості здійснення її оплати з інших джерел, має покладатися на кредиторів (кредитора) неплатоспроможного боржника.

Таким чином, кредитори, за умови непогодження з роботою арбітражного керуючого, з належним виконанням покладених на нього функцій, з розміром оплати праці арбітражного керуючого вправі подати скарги на дії арбітражного керуючого, ставити питання про відсторонення його від виконання повноважень, оскаржувати ухвали суду про затвердження звітів про нарахування і виплату грошової винагороди.

Дослідивши матеріали справи, судом апеляційної інстанції не встановлено наявності задоволених скарг щодо дій (бездіяльності) арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни під час виконання нею повноважень розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ" за період з 20.10.2021 по 31.07.2023 або інших обставин, які б свідчили про неналежне виконання останньою своїх повноважень.

При цьому апеляційним господарським судом враховується, що за відсутності у боржника будь-яких майнових активів, покладення оплати основної грошової винагороди арбітражного керуючого та його витрат у справі на кредиторів боржника є правильним, як у разі створення ними фонду для авансування таких витрат відповідно до частини п`ятої статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства, так і за ухвалою суду пропорційно сумам визнаних вимог, адже залишається єдиним можливим засобом дотримання принципу оплатності послуг арбітражного керуючого відповідно до приписів статті 43 Конституції України та статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства.

Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладений у низці постанов останнього, зокрема, від 07.03.2023 у справі №908/1946/15-г та від 10.08.2022 у справі №916/956/13.

Така практика покладення судом на кредиторів витрат за оплату послуг арбітражного керуючого у справах про банкрутство залишається єдиним можливим засобом дотримання принципу оплатності послуг арбітражного керуючого відповідно до приписів статті 43 Конституції України та статті 30 Кодексу України з процедур банкрутства у випадках, якщо кредитори не утворюють за власною ініціативою фонду оплати послуг ліквідатора та відсутні кошти боржника від реалізації його активів.

Можливість покладення на кредиторів передбаченої законом грошової винагороди арбітражного керуючого у зв`язку із належним здійсненням ним своїх повноважень, у разі якщо провадження у справі про банкрутство триває після закінчення авансованих заявником коштів, повинна стимулювати кредиторів боржника здійснювати належний контроль за діяльністю арбітражного керуючого, приймати активну участь у такому провадженні та ухилятися від зловживання своїми правами і нехтування обов`язками, що, зокрема, може мати наслідком недопущення безпідставного затягування розгляду справи.

Завершення процедури розпорядження майном та відкриття ліквідаційної процедури щодо боржника не обмежує право арбітражного керуючого на звернення до суду із заявою про стягнення основної грошової винагороди за виконання повноважень розпорядника майна у справі з кредиторів, виходячи з принципу пропорційності їх грошових вимог, адже провадження у справі триває.

Крім того, законодавець не ставить порядок розподілу витрат на оплату послуг арбітражного керуючого в залежність від майнового стану кожного кредитора у справі про банкрутство, правового статусу кредитора (особа, заснована на приватній чи державній формі власності, державний орган, громадська організація тощо), від джерел фінансування того чи іншого кредитора, а також від майнових результатів арбітражного керуючого у справі про банкрутство. Не виявлення ліквідатором боржника в процедурі ліквідації майна боржника, інших його активів чи грошових коштів жодним чином не має впливати на оплату його послуг.

Кредитори, як споживачі послуг арбітражного керуючого, котрі очікують на результат його діяльності, мають усвідомлювати, що надавши на свій ризик згоду на участь у справі про банкрутство, однак, не знайшовши майна, як джерела своїх доходів і покриття видатків, арбітражний керуючий правомірно очікує покриття забезпечення процедури, яке у такому випадку лягає тягарем на кредиторів (кредитора) неплатоспроможного боржника.

Беручи участь у справі про банкрутство, кредитор не тільки має певні процесуальні права, зокрема, на задоволення своїх грошових вимог за рахунок активів ліквідаційної маси, а як учасник провадження (сторона) також має обов`язки, пов`язані із здійсненням провадження у справі. Ухвалою суду на такого кредитора можуть покладатися відповідні судові витрати щодо оплати послуг арбітражного керуючого тощо (постанова Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №909/1152/17).

Зазначеним спростовуються доводи апелянта стосовно безпідставності сплати грошової винагороди арбітражного керуючого за рахунок самих кредиторів боржника, тим більше, що комітет кредиторів фонд для авансування грошової винагороди арбітражного керуючого не створив, а боржник майна та матеріальних цінностей не має і господарської діяльності не вів, що виключає можливість здійснення виплати грошової винагороди арбітражного керуючого за рахунок реалізації майна боржника.

Водночас відмову від оплати винагороди арбітражному керуючому можна розцінювати як примушування до безоплатної праці, що забороняється та прирівнюється до рабства в контексті статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інших міжнародних актів (зокрема, Конвенції 1926 року про заборону рабства, Конвенції Міжнародної організації праці про примусову чи обов`язкову працю 1930 року, ратифікованої Україною 10.08.1956, Конвенції Міжнародної організації праці №105 про скасування примусової праці 1957 року, ратифікованої Україною 05.10.2000), резолюції Економічної і Соціальної Ради ООН (ЕКОСОС) 1996 року тощо) та суперечить статті 43 Конституції України.

Суд апеляційної інстанції вбачає, що загальна сума визнаних судом кредиторських вимог складає 17584659,76 грн (100%), з яких:

-вимоги Акціонерного банку "УКРГАЗБАНК" 12850350,30 грн, що становить 73,08% від загальної суми кредиторських вимог;

-вимоги Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" 3791210,63 грн, що становить 21,56% від загальної суми кредиторських вимог;

-вимоги Головного управління ДПС у Миколаївській області 943098,83 грн, що становить 5,36% від загальної суми кредиторських вимог.

Як зазначалося вище, ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 23.08.2023 у справі №915/1288/21, залишеною без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.12.2023, затверджено звіт про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення та відшкодування витрат розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ" арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни за період з 20.10.2021 по 31.07.2023 в сумі 421282,35 грн, з яких: 420387,10 грн основна грошова винагорода, 895,25 грн витрати, понесені арбітражним керуючим під час виконання повноважень розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ".

Отже, грошова винагорода арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни за період виконання нею повноважень розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ" має розраховуватись саме з суми у розмірі 420387,10 грн, передбаченої у затвердженому судом звіті, у той час як суд першої інстанції помилково виходив з суми у розмірі 366387,10 грн, безпідставно залишивши поза увагою, що 54000 грн з суми 420387,10 грн були сплачені за рахунок авансування, проведеного лише ініціюючим кредитором Акціонерним товариством "Райффайзен Банк", а не іншими кредиторами боржника.

З огляду на викладене, основна грошова винагорода за період виконання арбітражним керуючим Герман Оксаною Степанівною повноважень розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Джем" у сумі 420387,10 грн та витрати, понесені даним арбітражним керуючим під час виконання повноважень розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ", у сумі 895,25 грн підлягають стягненню з кредиторів пропорційно визнаних грошових вимог до загального розміру кредиторської заборгованості наступним чином:

-з Акціонерного банку "УКРГАЗБАНК" 307206,48 грн основної грошової винагороди та 654,25 грн понесених витрат (73,08%);

-з Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" 36634,45 грн основної грошової винагороди (90634,45 грн - 54000 грн (авансовані) = 36634,45 грн) та 193,01 грн понесених витрат (21,56%);

-з Головного управління ДПС у Миколаївській області 22546,16 грн основної грошової винагороди та 47,99 грн понесених витрат (5,36%).

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, судове рішення повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Ухвала Господарського суду Миколаївської області від 16.02.2024 про стягнення основної грошової винагороди за період виконання повноважень розпорядника майна у справі №915/1288/21 не повністю відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з неправильним розподілом між кредиторами суми основної грошової винагороди, що підлягає стягненню на користь арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала місцевого господарського суду підлягає зміні у відповідній частині.

Керуючись статтями 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" задовольнити частково.

Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 16.02.2024 про стягнення основної грошової винагороди за період виконання повноважень розпорядника майна у справі №915/1288/21 змінити, виклавши пункти 1, 2, 3, 4 резолютивної частини останньої в наступній редакції:

"1. Клопотання арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни б/н від 11.12.2023 (вх.№16227/23 від 11.12.2023) задовольнити частково.

2. Cтягнути з Акціонерного банку "УКРГАЗБАНК" на користь арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни основну грошову винагороду за період виконання повноважень розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ" у розмірі 307206,48 грн та 654,25 грн понесених витрат.

3. Стягнути з Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" на користь арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни основну грошову винагороду за період виконання повноважень розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ" у розмірі 36634,45 грн та 193,01 грн понесених витрат.

4. Стягнути з Головного управління ДПС у Миколаївській області на користь арбітражного керуючого Герман Оксани Степанівни основну грошову винагороду за період виконання повноважень розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕМ" у розмірі 22546,16 грн та 47,99 грн понесених витрат".

В решті ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 16.02.2024 про стягнення основної грошової винагороди за період виконання повноважень розпорядника майна у справі №915/1288/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України і статтею 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови складено та підписано 23.05.2024.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук