ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2024 р. Справа№ 910/18756/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пантелієнка В.О.

суддів: Сотнікова С.В.

Доманської М.Л.

секретар судового засідання Нечасний О.Л.

за участю представників:

від позивача - Мельник В.А. ордер АІ №1508182 від 07.12.2023р.;

від відповідача - Гуйда Д.М. дов. б/н від 01.09.2023р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) Гуц Алли Анатоліївни

на рішення господарського суду м.Києва від 05.03.2024р.

(повний текст складено 19.03.2024р.)

та на додаткове рішення господарського суду м.Києва від 02.04.2024р.

(повний текст складено 11.04.2024р.)

у справі №910/18756/23 (суддя Котков О.В.)

за позовом ФОП Гуц Алли Анатоліївни

до Громадської спілки (далі - ГС) «Українська ліга авторських та суміжних прав»

про визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м.Києва від 05.03.2024р. у справі №910/18756/23 в позові відмовлено повністю.

Додатковим рішенням господарського суду м.Києва від 02.04.2024р. у справі №910/18756/23 клопотання ГС «Українська ліга авторських та суміжних прав» про стягнення судових витрат задоволено повністю; стягнуто з ФОП Гуц Алли Анатоліївни на користь ГС «Українська ліга авторських та суміжних прав» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Не погоджуючись із винесеними рішеннями, 04.04.2024р. ФОП Гуц Алла Анатоліївна подала апеляційну скаргу на рішення господарського суду м.Києва від 27.03.2024р. та на додаткове рішення господарського суду м.Києва від 02.04.2024р., в якій просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ФОП Гуц Алли Анатоліївни про визнання недійсним Договору №КБР-24/10/22-Н про надання дозволу на використання об`єктів суміжних прав та виплату винагороди за використання об`єктів суміжних прав, укладеного 01.10.2022р.; судові витрати стягнути з відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ГС «Українська ліга авторських та суміжних прав» просить відмовити ФОП Гуц Аллі Анатоліївні у задоволенні апеляційної скарги, а рішення господарського суду м.Києва від 05.03.2024р. і додаткове рішення господарського суду м.Києва від 02.04.2024р. у справі №910/18756/23 залишити без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Гуц Алли Анатоліївни на рішення господарського суду м.Києва від 27.03.2024р. та на додаткове рішення господарського суду м.Києва від 02.04.2024р. у справі №910/18756/23 та призначено її до розгляду на 20.05.2024р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача і відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

07.12.2023р. до господарського суду м.Києва фізичноою особою-підприємцем Гуц Аллою Анатоліївною було подано позовну заяву до ГС "Українська ліга авторських та суміжних прав" (далі - ГС "УЛАСП") про визнання недійсним договору №КБР-24/10/22-Н про надання дозволу на використання об`єктів суміжних прав від 01.10.2022р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний договір №КБР-24/10/22-Н про надання дозволу на використання об`єктів суміжних прав від 01.10.2022р. за своїм змістом суперечить вимогам ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим позивач вказував на наявність правових підстав для визнання його недійсним.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечив, мотивуючи тим, що: ГС "УЛАСП" є організацією колективного управління, зареєстрованою в Міністерстві економіки України і внесеною до Реєстру організацій колективного управління, що підтверджується Витягом з реєстру організацій колективного управління; згідно листа Мінекономіки від 01.03.2023р. ГС "УЛАСП" внесено до Реєстру організацій колективного управління 04.02.2019р. і станом на дату подання відзиву не було виключено з Реєстру організацій колективного управління; оскаржуваний договір укладений з ГС "Українська ліга авторських та суміжних прав", як з організацією, що здійснює добровільне колективне управління на підставі наданих їй правовласниками майнових прав; договір не суперечить вимогам статей 203, 215 Цивільного кодексу України та ч. 4 ст. 12 Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав"; позивач свідомо вводить в оману суд та стверджує, що договір був укладений з акредитованою організацією у сфері розширеного колективного управління.

Ухвалою господарського суду м.Києва від 08.12.2023р. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/18756/23, ухвалено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 жовтня 2022 року між ФОП Гуц Аллою Анатоліївною та ГС "Українська ліга авторських та суміжних прав" було укладено договір №КБР-24/10/22-Н про надання дозволу на використання об`єктів суміжних прав та виплату винагороди за використання об`єктів суміжних прав (а.с. 9-13).

ФОП Гуц Аллою Анатоліївною, звертаючись до місцевого суду з позовом, вказала, що, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшла висновку, що оскаржуваний правочин вчинено з грубим порушенням вимог Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України та Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав", з підстав того, що:

- договір №КБР-24/10/22-Н про надання дозволу на використання об`єктів суміжних прав та виплату винагороди за використання об`єктів суміжних прав від 01.10.2022р. суперечить вимогам прямої заборони на вчинення такого правочину встановленого ч. 4 ст. 12 Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" станом на 01.10.2022 року;

- ГС "УЛАСП", станом на 01.10.2022р., не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, а саме не була акредитованою у сфері розширеного колективного управління право на справедливу винагороду, спільну для виконавців та виробників фонограм (відеограм), за публічне виконання фонограм і зафіксованих у них виконань чи публічну демонстрацію відеограм і зафіксованих у них виконань, опублікованих для використання з комерційною метою;

- такими діями відповідача було введено в оману позивача з метою заволодіння його коштами, що в результаті призвело до порушення охоронюваних законом прав та інтересів позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України.

Як передбачено ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частинами 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Підставою для визнання недійсним договору №КБР-24/10/22-Н про надання дозволу на використання об`єктів суміжних прав та виплату винагороди за використання об`єктів суміжних прав від 01.10.2022 року позивач визначила, що оскаржуваний правочин вчинений під впливом омани.

Частиною 1 статті 230 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч. 1).

Згідно з ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За змістом наведених норм, для визнання недійсним правочину, як укладеного під впливом обману, необхідно, щоб сторона була введена в оману саме щодо обставин, які мають істотне значення. До таких обставин віднесено відомості щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Тобто особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману та наявність умислу в діях її контрагента, а й істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі №910/4924/18.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача; істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману; наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25.07.2019р. у справі №910/9879/18.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України, господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману, під яким необхідно розуміти умисне введення в оману особу, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (постанова Верховного Суду від 31.03.2021р. у справі №910/18600/19).

Відповідно до ч. 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст.73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Тому місцевим судом правильно було вказано, що факт обману та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, а саме - ФОП Гуц Алла Анатоліївна.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно зазначено судом першої інстанції, позивачем у встановленому законом порядку не було доведено навмисного цілеспрямованого введення його відповідачем в оману стосовно фактів, які впливали на укладення договору, а також не було зазначено конкретних обставин, щодо яких позивача було введено в оману. Крім того, позивачем не було конкретно зазначено, які його цивільні права були порушені оспорюваним договором та яким чином такі права будуть відновлені у разі визнання оспорюваного правочину недійсним. Також, позивачем не було обґрунтовано, яким чином позовні вимоги направлені на недопущення або присікання його порушених цивільних прав та інтересів або ж їх відновлення.

За умовами частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Місцевим судом правильно встановлено, що виходячи із умов договору, визначених сторонами на власний розсуд, позивачем фактично було підтверджено відсутність зі сторони відповідача обману відносно обставин, які мають істотне значення, тоді як у позовній заяві не було наведено належних обґрунтувань та не надано жодних доказів на підтвердження дефектів волі позивача на укладення оскаржуваного правочину чи наявності неправомірних дій відповідача при підписанні договору.

Підписавши спірний договір, позивач реалізував своє право, надане йому ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України, на вільне укладення договору, вибір контрагента та визначення умов договору.

При цьому, укладаючи спірний договір позивач не був позбавлений права здійснити перевірку наявності у відповідача акредитації у сфері розширеного колективного управління, що входить у межі звичайної обачності при укладенні договору.

Позивачем не було доведено місцевому суду обставини як факту його обману, так і істотності значення обставин, щодо яких його введено в оману.

Місцевий суд законно і обґрунтовано повністю відмовив ФОП Гуц Аллі Анатоліївні в позові про визнання правочину недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що 06.03.2024р. від ГС "Українська ліга авторських та суміжних прав" до місцевого суду було подано клопотання про стягнення судових витрат у розмірі 10 000,00 грн.

Представництво інтересів ГС "Українська ліга авторських та суміжних прав" у даній справі здійснювалося адвокатом Гуйдою Дмитром Миколайовичем на підставі довіреності від 01.09.2023р. та наказу №23.99 від 01.01.2024р. Адвокатського об`єднання "Інтелкрафтс".

26.03.2024р. до місцевого суду від представника ФОП Гуц Алли Анатоліївни було подано клопотання про зменшення витрат, в якому представник позивача просив відмовити ГС "Українська ліга авторських та суміжних прав" у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з їх не співмірністю та непропорційністю.

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України, представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Частини 1 та 2 ст. 126 ГПК України встановлює, що: - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави; - за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Частина 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 244 ГПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Отже, за приписами ст. 244 Господарського процесуального кодексу України слідує, що додаткове рішення - це засіб виправлення неповноти основного судового рішення. Через незмінність судового рішення суд, який його ухвалив, не вправі його скасувати чи змінити, проте, він має право виправити деякі його недоліки, зокрема неповноту. Неповнота судового рішення може полягати в невирішеності деяких питань, що стояли перед судом.

До клопотання ГС "Українська ліга авторських та суміжних прав" було додано: договір про надання професійної правничої допомоги №23.99 від 01.01.2024 року, Акт приймання-передачі наданих послуг з професійної правничої допомоги від 05.03.2024р., платіжна інструкція №1614 від 05.03.2024р.

Частиною 5 ст.129 ГПК України встановлено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Заперечення ФОП Гуц Алли Анатоліївни щодо неспівмірності та непропорційності заявлених до стягнення судових витрат місцевим судом обгрунтовано не були прийняті до уваги, оскільки позивачем не доведено неспівмірність заявлених до компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційний суд вважає, що сума витрат ГС "Українська ліга авторських та суміжних прав", з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, є справедливою та співрозмірною.

Дослідивши поданий Акт приймання-передачі наданих послуг з професійної правничої допомоги від 05.03.2024р. та матеріали справи, враховуючи складність справи та тривалість її розгляду, місцевий суд законно і обґрунтовано задовольнив повністю клопотання ГС "Українська ліга авторських та суміжних прав" про стягнення судових витрат.

Відповідно до статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг, зміни чи скасування рішення і додаткового рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 240, 270, 275, 276, 282, 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ФОП Гуц Алли Анатоліївни залишити без задоволення, а рішення господарського суду м.Києва від 05.03.2024р. і додаткове рішення господарського суду м.Києва від 02.04.2024р. у справі №910/18756/23 - без змін.

Справу №910/18756/23 повернути до господарського суду м.Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складений та підписаний 22.05.2024р.

Головуючий суддя В.О. Пантелієнко

Судді С.В. Сотніков

М.Л. Доманська