РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.05.2024Справа № 910/19924/23
Суддя Господарського суду міста Києва Демидов В.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5) про стягнення середнього заробітку за час затримки роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі,

без повідомлення (виклику) сторін,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

27.12.2023 на адресу Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 217052,80 грн та була передана 02.01.2024 судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що факт незаконного звільнення його із займаної посади встановлений рішенням Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц, а оскільки відповідачем не було виконано зазначене рішення суду в частині поновлення позивача на роботі, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 29.09.2023 по 27.12.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

07.02.2024 позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, яка належним чином оформлена та прийнята судом до розгляду, та остаточно просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі за період з 29.09.2023 по 08.01.2024 у розмірі 244 184,40 грн, посилаючись на те, що з наказом відповідача про його поновлення на роботі він ознайомився 09.01.2024.

За приписами ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

З урахуванням наведеної норми ГПК України та заяви позивача, остаточними позовними вимогами по даній справі є стягнення з відповідача на користь позивача 244 184,40 грн.

26.02.2024 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що ОСОБА_1 жодного разу не звертався до АТ «Укрзалізниця» із питанням щодо свого поновлення на роботі, що унеможливлювало відповідача видати відповідний наказ. З постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.11.2023 ВП НОМЕР_2 вбачається, що наказ на виконання рішення Господарського суду м. Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц про поновлення на роботі ОСОБА_1 було отримано лише 10.10.2023 і пред`явлено до виконання у листопаді 2023 року. Наказ про поновлення позивача на роботі видано11.12.2023. Вважає, якщо сам працівник не бажав працювати та не вчиняв жодних дій щодо виконання рішення суду про поновлення на роботі, підстави для застосування ст. 236 КЗпП України відсутні. Також зазначає про відсутність підстав для застосування при вирішені даного спору п. 10 Порядку №100 та коригування середнього заробітку. Крім того, не погоджуюсь з наведеним позивачем розрахунком, зазначає, що ним заявлено до стягнення середній заробіток, в тому числі і за період після видачі відповідачем наказу від 11.12.2023 про поновлення на роботі, що суперечить ст. 236 КЗпП України.

27.02.2024 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначав. що за змістом положень ст. 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин. Оскільки відповідачем не виконано рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі, тому в силу вимог ст. 236 КЗпП України наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

05.03.2024 відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначав, що ст. 236 КЗпП України унеможливлює стягнення середнього заробітку після видачі наказу про поновлення на роботі, тобто з 11.12.2023. також зазначав, що у рішенні Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 799,87 грн, що є преюдиційною обставиною.

Частиною першою ст. 252 ГПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно частини восьмої ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Частинами першою та другою ст. 161 ГПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Частиною четвертою ст. 240 ГПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

26.07.2016 на підставі наказу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (в подальшому, найменування змінено на Акціонерне товариство "Українська залізниця") від 26.07.2016 №1524/ос ОСОБА_1 призначений на посаду начальника філії "Залізнична охоронна компанія" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (структурного підрозділу без статусу юридичної особи).

15.11.2016 рішенням правління Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" назву філії "Залізнична охоронна компанія" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" змінено на філія - "Відомча воєнізована охорона" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

18.01.2017 позивачу у зв`язку з незадовільним станом здоров`я, відкрито лист тимчасової непрацездатності у Київській клінічній лікарні на залізничному транспорті №2, де він перебував на амбулаторному та стаціонарних режимах до 06.05.2017.

Рішенням правління Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 17-18.01.2017, оформленого протоколом №Ц-57/4 Ком.т., зокрема, ухвалено звільнити ОСОБА_1 , начальника філії "Відомча воєнізована охорона" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно з п.5 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України.

19.01.2017 на підставі вказаного рішення видано відповідний наказ №72/ос про звільнення ОСОБА_1 , начальника філії "Відомча воєнізована охорона" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з роботи 19.01.2017, у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно з п.5 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України.

10.05.2017 позивача було ознайомлено з наказом №28/ос від 10.05.2017 про припинення трудового договору (контракту).

Не погоджуючись з указаними рішенням та наказом про своє звільнення, ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання недійсним та скасування рішення правління Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 17-18.01.2017, наказу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 19.01.2017 №72/ос, поновлення позивача на посаді начальника філії "Відомча воєнізована охорона" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" та (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 14.09.2017) про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 150375,56 грн, обґрунтовуючи свою позицію тим, що займана ним посада не відноситься до категорії посадових осіб у розумінні п.5 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України, окрім того відповідачем порушено ч.2 ст.40 Кодексу законів про працю України, оскільки позивача було звільнено у період його тимчасової непрацездатності.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14.11.2017 у справі №760/9300/17-ц задоволено позов ОСОБА_1 , визнано незаконним рішення Правління Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 17-18.01.2017 року в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи за ст.41 ч.1 п.5 Кодексу законів про працю України, визнано незаконним та скасовано наказ Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" №72/0с від 19.01.2017 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника філії "Відомча воєнізована охорона" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" за ст.41 ч.1 п.5 Кодексу законів про працю України, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника філії "Відомча воєнізована охорона" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 150375,56 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вирахуванням необхідних податків та платежів.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 25.01.2018, задоволено апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", скасовано рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14.11.2017 у справі №760/9300/17-ц.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.04.2020 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14.11.2017 та постанову Апеляційного суду міста Києва від 25.01.2018 скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання незаконним та скасування наказу, визнання незаконним рішення правління, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закрито.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2020 справу №760/9300/17-ц передано для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" задоволено повністю, визнано незаконним та скасовано рішення правління Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 18.01.2017 (протокол №Ц-57/4 Ком.т.) в частині щодо звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно п.5 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України, визнано незаконним та скасовано наказ Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 19.01.2017 №72/ос про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно п.5 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України, поновлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посаді начальника філії "Відомча воєнізована охорона" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 150375,56 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 30037,56 грн витрат на професійну правничу допомогу та стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в дохід Державного бюджету України 7055,63 грн судового збору.

В ході розгляду справи №760/9300/17-ц господарським судом встановлено, що середньоденний заробіток позивача на момент звільнення становив 799,87 грн.

Постановою Північного апеляційного господарського суду 05.07.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 22.11.2021 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц.

В подальшому, ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07.07.2022, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 27.10.2022, закрито провадження у цивільній справі №757/15379/21-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, роз`яснено позивачу, що вирішення даного спору відноситься до компетенції господарського судочинства.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що оскільки відповідачем не було виконано рішення Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц в частині поновлення його на роботі, просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.09.2023 по 08.01.2024 у розмірі 244 184,40 грн.

Також зазначав, що він звертався до Господарського суду міста Києва із позовними заявами до АТ «Укрзалізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за періоди з 14.11.2017 по 28.09.2023 (справи № 910/6133/22, №910/216/23 та №910/10221/23).

Так, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Господарського суду міста Києва від 22.06.2023 у справі № 910/6133/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2024, позов задоволено частково, стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 726 281, 96 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15 листопада 2017 року по 05 липня 2021 року; стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в дохід Державного бюджету України 10 719, 68 грн судового збору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.05.2023 у справі №910/216/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023, позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 143 176,73 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.07.2022 по 29.03.2023 та 7 272,73 грн витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.01.2024 у справі №910/10221/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2024, позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі за період з 30.03.2023 по 28.09.2023 у розмірі 104 782,97 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 571,74 грн.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого обґрунтованого висновку.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

За змістом ст.235 Кодексу законів про працю України (далі-КЗпП України) передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно ст.65 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

У відповідності до ч.2 ст.129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Визначене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Проте, в порушення вимог ст.235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення, Акціонерне товариство «Українська залізниця» виконало рішення Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц про поновлення ОСОБА_1 на роботі лише 11.12.2023.

Так, 11.12.2023 АТ «Укрзалізниця» видано наказ № 443/ос «Про поновлення на роботі», згідно якого на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника філії «Відомча воєнізована охорона» ПАТ «Укрзалізниця».

Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень ст.236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц про поновлення ОСОБА_1 на роботі має наслідком застосування приписів ст.236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Отже, відповідно до статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі-проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Водночас, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі за період з 29.09.2023 по 08.01.2024 у розмірі 244 184,40 грн, застосовуючи коефіцієнт збільшення посадових окладів, нарахування якого було передбачено п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Проте, суд не погоджується з таким розрахунком позивача з огляду на наступне.

Так, як зазначалося вище, і не заперечується сторонами, 11.12.2023 АТ «Укрзалізниця» видано наказ № 443/ос «Про поновлення на роботі», згідно якого на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника філії «Відомча воєнізована охорона» ПАТ «Укрзалізниця».

Отже, враховуючи, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу, а ОСОБА_1 поновлено на роботі наказом АТ «Укрзалізниця» № 443/ос від 11.12.2023, тому підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі у період з 11.12.2023 по 08.01.2024 відсутні.

Крім того, суд зазначає, що середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100) тут і далі в редакції, чинній до 12.12.2020 та ст.27 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до п.2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

У разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.

У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

Згідно з п.5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно п.10 Порядку №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100», яка набула чинності 12.12.2020, п.10 Порядку №100 виключено.

Тобто, у спірний період зазначена норма не діяла.

Аналогічна правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2021 у справі №826/6301/15, від 20.01.2022 у справі №826/17709/14, від 08.02.2022 у справі №826/17610/14, від 30.06.2022 у справі №826/85/15, від 13.04.2023 у справі №826/85/15, від 04.10.2022 у справі №826/18033/14.

Отже, суд здійснює нарахування середнього заробітку позивача у період з 29.09.2023 по 11.12.2023, виходячи з суми, яка визначена у рішенні Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц як середньоденний заробіток позивача на момент звільнення, тобто на суму 799,87 грн * на 52 робочих днів.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 41 593,24 грн.

Інші доводи сторін судом розглянуто та відхилено, оскільки вони не впливають на встановлені судом обставини та результат вирішення спору.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки відповідно до п. 1. ч. 1. ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору у даній категорії справ.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи викладене, судовий збір підлягає стягненню у дохід Державного бюджету України з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за час затримки роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі за період з 29.09.2023 по 11.12.2023 у розмірі 41 593 (сорок одну тисячу п`ятсот дев`яносто три) грн 24 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 457 (чотириста п`ятдесят сім) грн 18 коп.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

6. Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 17.05.2024.

Суддя Владислав ДЕМИДОВ