ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2024 р. Справа № 910/17331/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

без повідомлення учасників справи,

розглянувши апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця Фещенко Наталії Здіславівни

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2024

та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2024

у справі №910/17331/23 (суддя - Андреїшина І.О.)

за позовом Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі Філії "Білоцерківське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"

до Фізичної особи-підприємця Фещенко Наталії Здіславівни

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі Філії "Білоцерківське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" звернулося з позовом до Фізичної особи-підприємця Фещенко Наталії Здіславівни про стягнення заборгованості у загальному розмірі 90309,25 грн, з яких: 72943,49 грн - основний борг та 17365,76 грн - пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу необробленої деревини №UEEX-2773-26 від 25.04.2023 в частині здійснення повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2023 відкрито провадження у справі №910/17331/23 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.01.2024 у справі №910/17331/23 позов Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі Філії "Білоцерківське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" задоволено повністю.

19.01.2024 позивачем подано заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій останній просив суд стягнути з відповідача 18800,00 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 31.01.2024 у справі №910/17331/23 заяву Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі Філії "Білоцерківське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" задоволено частково та стягнуто з Фізичної особи-підприємця Фещенко Наталії Здіславівни на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 15.01.2024, Фізична особа-підприємець Фещенко Наталія Здіславівна подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено приписи процесуального права.

Доводи відповідача зводяться до того, що у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження факту поставки товару у визначених позивачем обсязі та вартості.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2024 апеляційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2024 у справі №910/17331/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2024 відкрито апеляційне провадження у справі №910/17331/23 за вказаною скаргою, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України, а також встановлено позивачу строк на подання відзиву.

22.02.2024 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2024, у якому позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. У відзиві позивач навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, що становить 6000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Позивач також зазначив, що докази понесення таких витрат будуть надані суду впродовж п`яти днів після ухвалення рішення.

Окрім цього, у відзиві викладено клопотання про визнання поважними причин пропуску строку для подання доказів та поновлення такого строку, а саме листа позивача вих. №14 від 15.01.2024 та листа ТОВ "Українська енергетична біржа" вих. №23/01-74 від 23.01.2024.

Також, не погоджуючись з додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 31.01.2024, відповідач подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення додаткового рішення порушено норми процесуального права.

Незгоду з додатковим рішення відповідач аргументує тим, що рішення про стягнення заборгованості також оскаржене в апеляційному порядку і у випадку скасування рішення, додаткове рішення як невід`ємна частина основного рішення, також підлягатиме скасуванню.

Відповідно до протоколу передачі апеляційної скарги раніше визначеному складу суду Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2024 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Фещенко Наталії Здіславівни на додаткове рішення у справі №910/17331/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.02.2024 відкрито апеляційне провадження у справі №910/17331/23 за вказаною скаргою, об`єднано в одне провадження зі скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2024, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України, а також встановлено позивачу строк на подання відзиву.

Позивач у встановлений процесуальний строк не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу на додаткове рішення суду, що відповідно до ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду такого рішення в апеляційному порядку.

До суду 04.03.2024 від відповідача надійшла відповідь на відзив позивача на апеляційну скаргу на рішення суду.

Щодо клопотання позивача про визнання поважними причин пропуску строку для подання нових доказів та поновлення такого строку, викладеного у відзиві, суд зазначає наступне.

Так, статтею 80 ГПК України чітко врегульовано порядок і строки подання доказів учасниками справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч. ч. 4 та 5 ст. 80 ГПК України).

У розумінні наведених положень докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована.

У свою чергу, ст. 269 ГПК України, якою встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Системний аналіз положень ст. ст. 80 та 269 ГПК України свідчить, що докази, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на учасника справи покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, - наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи.

Частиною 8 ст. 80 ГПК України також передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Водночас, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №756/1529/15-ц).

За наведених підстав апеляційний суд не приймає до розгляду надані позивачем листи вих. №14 від 15.01.2024 та вих. №23/01-74 від 23.01.2024, оскільки вказані докази не подавалися позивачем у встановлений процесуальний строк та, відповідно, не досліджувалися судом першої інстанції під час ухвалення рішення.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Зі встановлених місцевим господарським судом обставин справи убачається, що 25.04.2023 між Державним спеціалізованим господарським підприємством "Ліси України" в особі Філії "Білоцерківське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (продавець) та Фізичною особою-підприємцем Фещенко Наталією Здіславівною (покупець) за результатами аукціону з продажу необробленої деревини заготівлі 4 кварталу 2022 року, який відбувся 25.04.2023 на товарній біржі - Товаристві з обмеженою відповідальністю "Українська енергетична біржа", укладений договір №UEEX-2773-26 купівлі-продажу необробленої деревини, у відповідності до якого продавець зобов`язується передати за оплату покупцеві необроблену деревину (круглі лісоматеріали) в обсязі 404 м3 загальною вартістю з ПДВ 951385,60 грн.

Відповідно до п. 3.2 договору поставка товару здійснюється на умовах FCA нижній/проміжний склад продавця) / EXW (верхній склад продавця) окремими частинами (партіями товару) відповідно до графіку поставки за формою, наведеною у додатку №1, який є невід`ємною частиною даного договору. Графік поставки погоджується та підписується сторонами за формою, наведеною у додатку №1, протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня укладання даного договору. Покупець направляє екземпляр підписаного сторонами графіку поставки (екземпляр для біржі) на електронну адресу біржі не пізніше 3 (трьох) робочих днів з моменту його підписання.

Згідно з п. 4.3 договору рахунок на оплату кожної партії товару направляється продавцем покупцю у строк та у порядку, що визначені підп. 3.5.1, підп. 3.5.2 та п. 3.6 даного договору, з урахуванням підписаного сторонами графіку поставки.

Відповідно до п. 4.4 договору покупець зобов`язаний протягом 5 (п`яти) робочих днів після отримання рахунку на оплату партії товару здійснити оплату (на умовах 100% передоплати) вартості кожної партії товару виключно у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця у розмірі, визначеному продавцем в рахунку, з урахуванням умов, встановлених п. 4.2 договору, якщо інше не обумовлено сторонами згідно п. 4.6 договору.

Згідно з п. 5.1 договору приймання-передача партії товару здійснюється:

- за умовами FCA (нижній/проміжний склад продавця) / EXW (верхній склад Продавця). У випадку внесення змін до цього договору приймання-передача партії товару можливі за умовами DAP - у погоджене сторонами місце призначення (доставки) та за умовами FCA (нижній/проміжний склад продавця) - у погоджений сторонами залізничний термінал із завантаженням на залізничні вагони;

- за якістю - відповідно до п. 2.1 цього договору;

- за кількістю - відповідно до товарно-транспортних чи залізничних накладних та специфікацій до них за підписом уповноваженої особи та печаткою продавця.

У разі виявлення сторонами невідповідності партії товару вимогам щодо якості та/або кількості сторони вживають заходів, встановлених п. 5.5 даного договору, що є підставою для заміни такого товару на товар, який буде відповідати вимогам якості, або здійснення допоставки необхідної кількості товару у порядку, встановленому законодавством України.

Продавець має право на своєчасне отримання грошових коштів за продану партію товару відповідно до умов даного договору, своєчасний вивіз покупцем придбаної партії товару згідно з графіком поставки, сплату покупцем продавцю усіх штрафних санкцій, що передбачені цим договором, у зв`язку з неналежним виконанням покупцем взятих на себе зобов`язань (п. 6.1 договору).

Покупець, у свою чергу, зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі сплатити продавцеві ціну кожної партії товару у розмірі та на умовах, що передбачені цим договором, своєчасно та у повному обсязі прийняти партію товару від продавця відповідно до умов цього договору та вивезти таку партію у строки, зазначені у графіку поставки, нести відповідальність за порушення умов цього договору (п. 6.4 договору).

Пунктами 7.1- 7.4 договору передбачено, що порушенням договору є невиконання або неналежне виконання його умов. У випадку порушення умов договору сторони несуть відповідальність, яка визначається даним договором, а також правилами Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська енергетична біржа", Регламентом та чинним законодавством України. У разі, якщо з вини покупця партія товару ним не отримана у строки, визначені відповідно до графіку поставки, продавець не несе відповідальності за збереження якості такої партії товару. У разі несвоєчасної або неповної оплати партії товару, зокрема і у випадку здійснення оплати партії товару покупцем на умовах відтермінування платежу згідно п. 4.6 цього договору, покупець сплачує продавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день такого прострочення.

Згідно з п. п. 7.10 та 7.11 договору нарахування штрафних санкцій за цим договором припиняється при повному виконанні своїх зобов`язань стороною, яка порушила умови цього договору/, або з 10-го робочого дня від дати направлення однією зі сторін листа на офіційну адресу електронної пошти іншої сторони, що вказана у розділі 11 цього договору, про прийняте рішення щодо реалізації партії товару іншій особі, ніж покупець, / відмови від придбання партії товару / відмови від цього договору. У разі виникнення між сторонами будь-яких спорів щодо виконання цього договору, якщо сторони не можуть дійти взаємної згоди та суперечки і розбіжності не можуть бути вирішені шляхом проведення переговорів, вони вирішуються у судовому порядку, встановленому чинним законодавством України, з дотриманням правил підсудності.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами в електронній торговій системі біржі шляхом використання електронних підписів представників сторін. Підписання цього договору сторонами у паперовому вигляді не вимагається та не є обов`язковою умовою для набрання ним чинності. Даний договір діє до 30.06.2023. Закінчення строку даного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії даного договору (п. п. 10.1- 10.3 договору).

Як стверджує позивач, на виконання умов договору Філія "Білоцерківське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" відпустила Фізичній особі-підприємцю Фещенко Наталії Здіславівні товар у загальній кількості 196,688 м3 на суму 519362,41 грн.

Крім того, керуючись п. 4.4 договору, позивач надав відповідачу послуги перевезення на загальну суму 13050,00 грн, а саме:

- 28.04.2023, що підтверджується товарно-транспортною накладною №115156 від 28.04.2023 на суму 6300,00 грн;

- 29.04.2023, що підтверджується товарно-транспортною накладною №115157 від 28.04.2023 на суму 6750,00 грн.

Відповідно до платіжних інструкцій відповідачем було здійснено оплату за поставку лісоматеріалу наступним чином: 27.04.2023 на суму 39468,92 грн, 28.04.2023 на суму 100000,00 грн, 02.05.2023 на суму 20000,00 грн, 10.05.2023 на суму 100000,00 грн, 19.05.2023 на суму 100000,00 грн та 23.05.2023 на суму 100000,00 грн, що разом становить 459468,92 грн.

Таким чином, позивач зазначає, що відповідач має заборгованість у загальному розмірі 72943,49 грн (519362,41 + 13050,00 - 459468,92).

29.06.2023 позивач звернувся до Фізичної особи-підприємця Фещенко Наталії Здіславівни з претензією про погашення заборгованості за договором №UEEX-2773-26, на яку остання не відповіла.

Оскільки відповідач не сплатила у добровільному порядку вказану заборгованість, позивач звернувся з даним позовом до суду та просив стягнути з Фізичної особи-підприємця Фещенко Наталії Здіславівни 72943,49 грн основного боргу, а також нараховану пеню в сумі 17365,76 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказує на те, що позивач мав право не поставляти товар у разі відсутності 100% оплати партії товару та у письмовому вигляді повинен повідомляти покупця про готовність партії товару. Також відповідач заперечує факт отримання товару у кількості 196,688 м3 на суму 519362,41 грн, аргументуючи це тим, що товарно-транспортні накладні відповідач отримала від сторожа, на них відсутні підписи і їх форма не відповідає вимогам закону. Крім того, відповідач посилається на обставини наявності двох договорів з однаковим номером та від однієї і тієї ж дати. Перший договір, укладений між позивачем та відповідачем у м. Києві, тоді як другий договір за таким же самим номером був укладений в м. Біла Церква на вимогу керівника позивача.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, відхилив наведені заперечення відповідача та зазначив, що факт наявності боргу у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований. Як наслідок, суд також вказав на наявність правових підстав для стягнення з відповідача 17365,76 грн пені на підставі п. 7.4 договору.

Після ухвалення судового рішення по суті позовних вимог позивачем подано заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій останній просив стягнути відповідача 18800,00 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи заяву позивача, дійшов висновку про необхідність зменшення заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу до 5000,00 грн з огляду на неспівмірність розміру витрат зі складністю справи, а також виключив зі складу витрат "гонорару успіху" в сумі 3000,00 грн

Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо наявності підстав для задоволення заявленого позову, а також щодо зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Щодо розгляду спору по суті та апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Фещенко Наталії Здіславівни на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2024.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3 та 5 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1 та 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 662 ЦК України).

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього кодексу.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, позивачем у період з 26.04.2023 по 22.05.2023 було поставлено відповідачу товар на загальну суму 519362,41 грн, що підтверджується наступними товарно-транспортними накладними:

- серії ЮЖВ №010036 від 26.04.2023;

- серії ЮЖБ №990181 від 26.04.2023;

- серії ЮЖБ №810158 від 28.04.2023;

- серії ЮЖБ №850070 від 28.04.2023;

- серії ЮЖБ №810167 від 29.04.2023;

- серії ЮЖВ №090185 від 29.04.2023;

- серії ЮЖЖ №750273 від 06.05.2023;

- серії ЮЖВ №450207 від 06.05.2023;

- серії ЮЖВ №490040 від 09.05.2023;

- серії ЮЖВ №450240 від 11.05.2023;

- серії ЮЖВ №380071 від 17.05.2023;

- серії ЮЖВ №380072 від 17.05.2023;

- серії ЮЖВ №390129 від 17.05.2023;

- серії ЮЖВ №390130 від 17.05.2023;

- серії ЮЖВ №250146 від 19.05.2023;

- серії ЮЖВ №300187 від 19.05.2023;

- серії ЮЖВ №490142 від 19.05.2023;

- серії ЮЖВ №360200 від 22.05.2023;

- серії ЮЖВ №400171 від 22.05.2023;

- серії ЮЖВ №360202 від 22.05.2023;

- серії ЮЖВ №400170 від 22.05.2023;

- серії ЮЖВ №390143 від 22.05.2023;

- серії ЮЖВ №360201 від 22.05.2023.

Вказані накладні містять відомості про вантажовідправника, вантажоодержувача, товар, його кількість та вартість, а також містять підписи вантажовідправника, перевізника та вантажоодержувача.

Таким чином, позивач виконав свої договірні зобов`язання за договором та поставив відповідачу обумовлений товар.

Поряд з цим, відповідачем було здійснено лише часткову оплату поставленого позивачем товару на загальну суму 459468,92 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями платіжних інструкцій.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач надав відповідачу послуги з перевезення вантажу на загальну суму 13050,00 грн, а саме:

- 28.04.2023, що підтверджується товарно-транспортною накладною №115156 від 28.04.2023 на суму 6300,00 гривень;

- 29.04.2023, що підтверджується товарно-транспортною накладною №115157 від 28.04.2023 на суму 6750,00 гривень.

Станом на момент настання строку оплати за поставлений товар відповідач не розрахувався з позивачем у повному обсязі, чим порушив умови договору та норми чинного законодавства України.

Заборгованість відповідача за договором складає 72943,49 грн (519362,41 + 13050,00 - 459468,92).

Як було зазначено вище, відповідач стверджує, що позивач мав право не поставляти товар у разі відсутності 100% оплати партії товару та у письмовому вигляді повинен був повідомляти покупця про готовність партії товару. Також відповідач заперечує факт отримання товару у кількості 196,688 м3 на суму 519362,41 грн, аргументуючи це тим, що товарно-транспортні накладні відповідач отримав від сторожа, на них відсутні підписи і їх форма не відповідає вимогам закону. Крім того, відповідач посилається на обставини наявності двох договорів з однаковим номером та від однієї й тієї ж дати.

Близькі за змістом аргументи викладені відповідачем у поданій апеляційній скарзі.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, твердження відповідача про те, що продавець мав право не поставляти товар у разі відсутності 100% оплати партії товару та у письмовому вигляді повідомляти покупця про готовність партії товару, є необґрунтованими та такими, що не спростовують обставин поставки відповідачеві товару в обсязі 196,688 м3, прийняття цього товару відповідачем та його часткової оплати.

Щодо заперечень відповідача в частині отримання товару, судом першої інстанції зазначено, що у кожній товарно-транспортній накладній форми ЕО-6 вказується не тільки вантажовідправник, а і автомобільний перевізник. Так, поставка деревини в об`ємі 196,688 м3 відбувалася протягом дев`яти днів:

- 26.04.2023 (перевізник покупця ФОП Дроненко А.В., отримав до перевезення деревину водій Дроненко);

- 28.04.2023 (перевізник Філія "Білоцерківське лісове господарство", отримав до перевезення деревину водій Кобець; видана товарно-транспортна накладна №115156 на суму 6300,00 грн);

- 29.04.2023 (перевізник Філія "Білоцерківське лісове господарство", отримав до перевезення деревину водій Кобець; видана товарно-транспортна накладна №115157 на суму 6750,00 грн);

- 06.05.2023 (перевізник покупця ФОП Трач Я.В., отримав до перевезення деревину водій Річіцький);

- 09.05.2023 (перевізник покупця ФОП Трач Я.В., отримав до перевезення деревину водій Річіцький);

- 11.05.2023 (перевізник покупця ФОП Трач Я.В., отримав до перевезення деревину водій Річіцький);

- 17.05.2023 (перевізник Філія "Білоцерківське лісове господарство", отримав до перевезення деревину водій Перепелиця, товарно-транспортну накладну за послуги перевезення помилково водій не оформив);

- 19.05.2023 (перевізник Філія "Білоцерківське лісове господарство", отримав до перевезення деревину водій Перепелиця, товарно-транспортну накладну за послуги перевезення помилково водій не оформив);

- 22.05.2023 (перевізник Філія "Білоцерківське лісове господарство", отримав до перевезення деревину водій Перепелиця, товарно-транспортну накладну за послуги перевезення помилково водій не оформив).

З підстав, наведених вище, не заслуговують на увагу суду твердження відповідача про те, що вказана деревина їй передана не була, а тому вона була вимушена на підставі двох актів приймання товару оприбуткувати по фактичній наявності деревини, а саме 147 м3 на суму 445960,92 грн.

Разом з тим, 13.06.2023 листом за №1306-01, у додатку до якого містився акт невідповідності №01 від 26.05.2023, Фізична особа-підприємець Фещенко Наталія Здіславівна звернулася до Відділу моніторингу та контролю виконання біржових договорів з продажу необробленої деревини "Українська енергетична біржа", у якому повідомляла про те, що із заявленої партії в 404 м3 залишилася забракована нею партія у кількості 207,332 м3.

Отже, інформація з доданих до позовної заяви товарно-транспортних накладних у сукупності з листами та актами відповідача, доводять обставини отримання нею товару у кількості 196,688 м3 на суму 519362,41 грн та послуг з перевезення на суму 13050,00 грн.

Щодо обстави наявності двох договорів з однаковим номером та від однієї і тієї ж дати, відповідач, серед іншого, зазначає, що перший договір, укладений між позивачем та відповідачем у м. Києві за результатами біржових торгів (аукціону) №2773, що відбулися 25.04.2023 на товарній біржі, тоді як другий договір за таким же самим номером UEEX-2772-26 від 25.04.2023 був укладений у м. Біла Церква на вимогу керівника позивача. Відповідач зазначає, що вона попросила свого сина ОСОБА_1. прибути до позивача, який надав інформацію про готовність партії деревини для відвантаження, згідно договору укладеного на біржі п. п. 3.5 та 3.5.1 провести відбір партії деревини, готової для отримання, і разом з позивачем скласти акт відбору деревини. Для цього вона надала йому печатку. Текст нового договору був підготовлений позивачем та за твердженнями відповідача ОСОБА_1 був вимушений поставити печатку відповідача на новий договір, не поставивши підпис, оскільки розумів, що неуповноважений на підписання такого договору відповідачем, а позивач перед підписанням договору навіть не встановив особу підписанта та його повноваження на укладання договору. ОСОБА_1 не був уповноважений на укладання такого договору і в укладанні нового договору не було необхідності, оскільки договір з цим самим предметом та номером UEEX-2772-26 з позивачем був укладений на біржі.

Поряд з цим, вказані аргументи відповідача нічим не підтверджені. При цьому, як вірно вказав суд першої інстанції, інший договір, на який посилається відповідач та на якому неуповноважена особа поставила печатку, не скріпивши його підписом, є неукладеним з огляду на приписи ст. 203 ЦК України (відсутність волевиявлення учасника правочину), а тому таким, що не створює юридичних наслідків.

До того ж слід наголосити, що відповідно до п. 10.1 договору купівлі-продажу необробленої деревини №UEEX-2773-26 від 25.04.2023 останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами в електронній торговій системі біржі шляхом використання електронних підписів представників сторін. Підписання договору сторонами у паперовому вигляді не вимагається та не є обов`язковою умовою для набрання ним чинності.

В матеріалах справи наявні протоколи створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису, якими підтверджується факт підписання правочину електронними підписами директора позивача Вітряка А.В. та Фещенко Н.З. Отже, у підписанні іншого примірника договору шляхом проставлення особистого підпису сторін та скріплення їх підписів печатками не було жодної необхідності.

З урахуванням викладеного, наявність та розмір заборгованості Фізичної особи-підприємця Фещенко Наталії Здіславівни у розмірі 72943,49 грн підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не спростовані, у зв`язку з чим апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду з приводу обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу.

Також, окрім суми основного боргу позивач просив стягнути з Фізичної особи-підприємця Фещенко Наталії Здіславівни 17365,76 грн пені на підставі п. 7.4 договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Відповідно до п. 7.4 у разі несвоєчасної або неповної оплати партії товару, зокрема і у випадку здійснення оплати партії товару покупцем на умовах відтермінування платежу згідно з п. 4.6 цього договору, покупець сплачує продавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день такого прострочення.

Приймаючи до уваги вищенаведені приписи ЦК України щодо наявності у позивача права вимагати від відповідача сплати штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, перевіривши здійснений позивачем розрахунок, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що розмір пені є більший, ніж у визначеному позивачем розмірі. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

За таких обставин, за розрахунком суду розміром пені, що підлягає стягненню з відповідача, є 17365,76 грн, тобто у заявленій позивачем сумі.

Отже, рішення суду в наведеній частині є також обґрунтованим.

З рахуванням усього вищезазначеного, оскільки відповідачем не спростовано факту наявності заборгованості за договором, колегія суддів вважає правомірними висновки місцевого господарського суду про задоволення заявленого позову.

Доводи апеляційної скарги наведених висновків суду першої інстанції не спростовують.

Щодо розподілу між сторонами витрат позивача на професійну правничу допомогу та апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Фещенко Наталії Здіславівни на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2024.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 123 ГПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Водночас, за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Суд зазначає, що у розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене у ч. 4 ст. 129 ГПК України.

Разом з тим, у частині 5 наведеної норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, визначені також положеннями ч. ч. 6, 7 та 9 ст. 129 ГПК України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5 та 6 ст. 126 ГПК України).

У постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №904/66/18 зазначено, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині ч. 4 ст. 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження понесення позивачем судових витрат останній долучив до матеріалів справи:

- копію договору про надання правової допомоги №01-08 від 15.01.2023, укладеного між позивачем (клієнтом) та адвокатом Коваленко Ю.О.;

- додаткову угоду від 15.01.2023 про надання юридичної (правової) допомоги;

- додаткову угоду №2 від 01.10.2023 про надання юридичної (правової) допомоги;

- додаткову угоду №1/3 від 01.10.2023 про надання юридичної (правової) допомоги;

- акт приймання-передачі наданих послуг від 15.11.2023;

- акт приймання-передачі наданих послуг від 29.12.2023;

- акт приймання-передачі наданих послуг від 19.01.2024;

- рахунок-фактуру №4 від 19.01.2024;

- рахунок-фактуру №11 від 15.01.2023.

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом у даній справі у заявленому розмірі 18800,00 грн, судом враховано, що адвокатом надано послуги з правничої допомоги у листопаді 2023 року на суму 8000,00 грн (п. 2 та п. 3 акту про приймання-передачу наданих послуг від 15.11.2023), у грудні 2023 року на суму 6800,00 грн (акт про приймання-передачу наданих послуг від 29.12.2023) та у січні 2024 року на суму 4000,00 грн (акт про приймання-передачу наданих послуг від 19.01.2024), серед яких в останній акт також включено "гонорар успіху" у сумі 3000,00 грн.

З приводу заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу, що поставлена у залежність від позитивного результату вирішення спору на користь позивача (так званий "гонорар успіху"), у сумі 3000,00 грн колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 дійшла висновку про можливість існування "гонорару успіху" як форми оплати винагороди адвокату та визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

При цьому, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

З огляду на це апеляційний суд вважає правомірним висновок суду першої інстанції з приводу того, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат заявлена до стягнення сума "гонорару успіху" не може оцінюватися судом виходячи суто з такої домовленості сторін у договорі про надання правничої допомоги, а повинна оцінюватися на предмет її пропорційності, необхідності, неминучості порівняно з фактично понесеними витратами на правничу допомогу. Подібний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №915/294/21. Тому, в частині стягнення "гонорару успіху" у розмірі 3000,00 грн такі витрати не відповідають критерію розумності, оскільки не мають характеру необхідних, без понесення яких у позивача буде відсутня можливість захистити свої права та законні інтереси, не містять обґрунтування обсягу фактичних дій представника позивача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені із досягненням успішного результату, у зв`язку з чим їх відшкодування з огляду на обставини даної справи матиме надмірний характер, у зв`язку з чим відсутні підстав для відшкодування "гонорару успіху" за рахунок відповідача.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що в акті приймання-передачі наданих послуг від 29.12.2023 містяться такі послуги:

- перевірка та підготовка доказів для обґрунтування заперечень на відзив ФОП Фещенко Н.З. вартістю 800,00 грн;

- підготовка, складання та подання відповіді на відзив у справі вартістю 6000,00 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що як надану клієнту адвокатську послугу адвокатом у акті про приймання-передачі наданих послуг від 15.11.2023 "ознайомлення з матеріалами справи (вивчення та аналіз) щодо стягнення з ФОП Фещенко Н.З. заборгованості за договором" вартістю 2000,00 грн (4 години витраченого часу) та у подальшому, в акті про приймання-передачу наданих послуг від 15.11.2023 зазначено "підготовка, складання та подання до Господарського суду міста Києва позовної заяви до ФОП Фещенко Н.З." вартістю 6000,00 грн (6 годин витраченого часу).

Зазначення адвокатом, як окремо наданої адвокатської послуги, здійснення вивчення та аналізу наданих документів для підготовки позову та перевірка, підготовка доказів для обґрунтування заперечень на відзив не відповідає критерію співмірності витрат на професійну правничу допомогу у цій справі, зважаючи на сукупно витрачений адвокатом час у 10 годин на підготовку позову про стягнення заборгованості, під час написання якого адвокатом здійснено фактичний аналіз наданих документів для підготовки позову.

Відтак, при розподілі витрат відповідача на професійну правничу допомогу слід зменшити заявлений позивачем розмір таких витрат на визначену адвокатом суму оплати у розмірі 2800,00 грн.

Окрім цього, судом першої інстанції зазначено, що предмет спору у даній справі є розрахунковим і така категорія спорів не належить до складних. Вивчення нормативно-правового регулювання таких правовідносин відбувається під час здобуття вищої освіти в галузі права і не потребує додаткових зусиль і часу адвоката, який професійно займається діяльністю багато років.

Процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи те, що позивачем підтверджено правовий статус адвоката, наявність доказів фактичного надання послуг, а також неспівмірність розміру витрат зі складністю справи, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення заяви позивача та покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг та розподіл судових витрат.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76 та 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2024 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2024 у справі №910/17331/23 ухвалені з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця Фещенко Наталії Здіславівни не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2024, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

При цьому, розподіл витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2024 судом не здійснюється, оскільки сплата судового збору за подання апеляційної скарги на додаткове рішення Законом України "Про судовий збір" не передбачена.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною, а тому прийнята постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця Фещенко Наталії Здіславівни залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2024 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2024 у справі №910/17331/23 залишити без змін.

3. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на скаржника.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов