ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2024 р. м. Рівне Справа № 918/368/24

Господарський суд Рівненської області у складі судді А.Качура,

розглянув матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес"

до відповідача: Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про: стягнення заборгованості в розмірі 32 624,19 грн

секретар судового засідання: С.Коваль

представники:

від позивача: не з`явився

від відповідача: В.Деркач

ОПИС СПОРУ

Товариство з обмеженою відповідальністю "Еквівес" звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 32 624,19 грн, з яких: 23 419,19 грн неустойка, 4 480,66 грн інфляційні втрати та 4 724,34 грн відсотки річних.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно з рішенням Господарського суду Рівненської області від 12 березня 2024 року у справі №918/154/24, яке набрало законної сили, встановлено обставини виникнення заборгованості у відповідача.

Вказаним рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу в розмірі 638 999,28 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 792,50 грн.

У зв`язку з простроченням сплати заборгованості позивач нарахував відповідачу за час прострочення з 8 січня 2024 року по 05 квітня 2024 року 4 480,66 грн інфляційних втрат та 4 724,34 грн три відсотки річних.

Також, на підставі частини 6 статті 231 Господарського кодексу України (далі - ГК України) позивач нарахував відповідачу штрафні санкції за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 6 січня 2024 року по 5 квітня 2024 року в розмірі 23 419,19 грн.

Відповідач вказані позовні вимоги не визнав, зазначивши що при обрахунку інфляційних і річних позивачем невірно визначено періоди нарахування, нарахування неустойки є необґрунтованим, оскільки така неустойка не передбачена договором.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 15 квітня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи призначено на 14 травня 2024 року.

30 квітня 2024 року АТ "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії ВП "Рівненська атомна електрична станція" АТ "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" подало до суду відзив на позов, у якому відповідач не визнав позов.

30 квітня 2024 року позивач подав відповідь на відзив.

У судове засідання позивач не з`явився, проте подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач позов не визнав.

МОТИВИ СУДУ ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

21 червня 20323 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Еквівес" (позивач/постачальник) та Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (за/відповідач) уклали договір поставки №53-122-01-23-13600 (надалі договір), відповідно до предмету якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується поставити і передати у власність замовника продукцію, а замовник, в свою чергу, зобов`язується оплатити продукцію за кількістю та за цінами, що передбачені у специфікації №1 (додаток №1 до договору).

Згідно з умовами пункту 2.2. договору, загальна сума договору (вартість продукції) становить 638 999,28 грн.

Пунктом 4.2. договору визначено, що якість та комплектність продукції повинна відповідати умовам договору, технічним вимогам (додаток 2 до даного договору) та ТСдоПЗ №161-02.09-14.ТС-ЕРП.

Згідно з умовами пункту 8.1. договору, приймання продукції за кількістю та якістю (вхідний контроль) здійснюється відповідно до вимог Стандарту Державного підприємства "НАЕК "Енергоатом": "Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для ВП Компанії" СОУ НАЕК 038:2021, при наявності товарно-супровідних документів передбачених пунктом 8.2. даного договору.

Згідно з положеннями пункту 8.3. договору, успішне проходження продукцією вхідного контролю (ВК-2) підтверджується відповідним актом та ярликом на придатну продукцію згідно зі Стандартом Державного підприємства "НАЕК "Енергоатом" "Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для ВП Компанії" СОУ НАЕК 038:2021.

Відповідно до пункту 6.2. договору, про дату оформлення ярлика на придатну продукцію замовник письмово повідомляє постачальника не пізніше 5 робочих днів з дати оформлення ярлика.

На виконання своїх зобов`язань за договором поставки, позивачем проведено поставку (передано у власність) відповідачу продукції на загальну суму 638 999,28 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними №Е-1743 від 20 жовтня 2023 року та №Е-1743/1 від 31 жовтня 2023 року.

Поставлена продукція пройшла вхідний контроль, що підтверджується ярликом на придатку продукцію від 22 листопада 2023 року.

Згідно з умовами пункту 6.1. договору, оплата за поставлену якісну продукцію здійснюється замовником, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника на протязі 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2021 "Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для ВП Компанії".

Як свідчать матеріали справи, відповідач поступово сплатив заборгованість. Так оплати проведено: 3 квітня 2024 року в сумі 31 867,44 грн, 3 квітня 2024 року в сумі 46 132,56 грн, 4 квітня 2024 року в сумі 34 975,80 грн, 4 квітня 2024 року в сумі 53 969,64 грн, 4 квітня 2024 року в сумі 11 054,56 грн, 5 квітня 2024 року в сумі 90 906,48 грн, 5 квітня 2024 року в сумі 370 092,80 грн.

Cуд встановив, що у провадженні Господарського суду Рівненської області перебувала справа №918/154/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє філія "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" про стягнення в сумі 638 999,28 грн.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 12 березня 2024 року у справі №918/154/24 позов задоволено, вирішено стягнути з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якої діє філія "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" 638 999,28 грн основного боргу та 4 792,50 грн понесених судових витрат.

Вказаним рішенням встановлено, на момент розгляду справи відповідач не виконав зобов`язання за договором перед позивачем щодо оплати за товар на суму 638 999,28 грн. Предметом вказаного спору було стягнення заборгованості за договором поставки № 53-122-01-23-13600 від 21 червня 2023 року.

Відповідно, у зв`язку з простроченням оплати поставленого товару позивач нарахував відповідачу за час прострочення з 8 січня 2024 року по 5 квітня 2024 року 4 480,66 грн інфляційних втрат та 4 724,34 грн три відсотки річних.

Також, посилаючись на положення частини 6 статті 231 ГК України, позивач нарахував відповідачу штрафні санкції за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 6 січня 2024 року по 5 квітня 2024 року в розмірі 23 419,19 грн.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін

З наведених обставин видно, що спірні правовідносини є за своїм змістом майновими, договірними та стосуються постачання товару/продукції за договором поставки. Спірний характер правовідносин базується на тому, що позивач вважає свої права в частині своєчасної оплати отриманого відповідачем товару порушеними.

Як унормовано положеннями статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Частиною 1 статті 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 6 статті 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Згідно з нормами статті 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України врегульовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено частинами 1, 2 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

У силу вимог частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1, 2 статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 ЦК України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з нормами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як визначено умовами договору (пункт 6.1.), оплата за поставлену якісну продукцію здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника на протязі 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2021 "Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для ВП Компанії".

Суд встановив, що на виконання своїх зобов`язань за договором поставки, позивач поставив (передав у власність) відповідачу продукцію на загальну суму 638 999,28 грн, що стверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними №Е-1743 від 20 жовтня 2023 року та №Е-1743/1 від 31 жовтня 2023 року.

В свою чергу вказана продукція пройшла вхідний контроль, що підтверджується ярликом на придатку продукцію від 22 листопада 2023 року.

Згідно з умовами пункту 6.1. договору, оплата за поставлену якісну продукцію здійснюється замовником, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника на протязі 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2021 "Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для ВП Компанії".

За правилами частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як видно з матеріалів справи, відповідач сплатив основний борг. Оплата заборгованості проводилася частинами: 3 квітня 2024 року в розмірі 78 000,00 грн (31 867,44 грн + 46 132,56 грн), 4 квітня 2024 року в розмірі 100 000,00 грн (34 975,80 грн + 53 969,64 грн + 11 054,56 грн), 5 квітня 2024 року в розмірі 460 999,28 грн (90 906,48 грн +370 092,80 грн).

Досліджуючи питання строків оплати у цьому спорі суд ураховує правила статті 254 ЦК України.

Так, згідно з положеннями частини 5 статті 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Оскільки 45 календарний день оплати припадає на вихідний, то прострочення відповідачем оплати отриманого товару допущено з 9 січня 2024 року, а не з 8 січня 2024 року як про це вказує позивач.

Таким чином відповідач допустив несвоєчасну оплату поставленого товару, однак, визначаючи період прострочення, позивач помилково вказує 8 січня 2024 року як дату початку такого періоду.

У зв`язку з простроченням оплати поставленого товару позивач нарахував відповідачу 4 480,66 грн інфляційних втрат та 4 724,34 грн процентів річних. Однак суд вважає такий розрахунок неправильним через помилкове визначення дати початку періоду прострочення. Також суд вважає помилковим включення до періоду прострочення дати проведення оплати.

Здійснивши власний перерахунок суд встановив, що за період з 9 січня 2024 року по 4 квітня 2024 року обґрунтованими є вимоги про стягнення 4 535,81 грн процентів річних та 4 480,66 грн інфляційних втрат.

А тому, у задоволенні вимог про стягнення 188,53 грн 3% річних суд відмовляє.

Щодо вимог про стягнення неустойки суд відзначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Разом з тим, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 547 ЦК України).

Згідно з нормами частини 3 статті 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як визначено положеннями частини 2 статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

А проте, як встановив суд, у вчиненому сторонами правочині відсутні умови про розмір та базу нарахування пені за прострочення оплати отриманого товару.

За положеннями ГК України, господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

З аналізу положень статті 231 ГК України можна зробити висновок, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Положення частини шостої статті 231 ГК України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. На відміну від, наприклад, частини другої статті 231 ГК України, у частині шостій цієї статті не вказано про застосування штрафної санкції у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.

За змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Між тим, частина шоста статті 231 ГК України, на яку посилається позивач в обґрунтування розміру нарахованої пені, не встановлює розмір штрафної санкції за порушення грошового зобов`язання, а визначає певний спосіб її формування (у відсотковому відношенні, розмір відсотків визначається через облікову ставку Національного банку України), а тому не може бути застосована у даному випадку як законна підстава для визначення розміру стягуваної пені.

Аналогічні правові висновки наводить Верховний Суд у своїй постанові від 10 грудня 2019 року по справі № 904/4156/18.

За таких обставин суд не встановив підстав для нарахування в даному випадку неустойки за порушення строків оплати поставленого товару.

Висновки суду

Встановлені обставини щодо прострочення виконання відповідачем договірних зобов`язань з оплати поставленого товару свідчать про порушення відповідачем прав позивача.

Суд робить висновок, що позовні вимоги про стягнення 4 535,81 грн процентів річних та 4 480,66 грн інфляційних втрат є законними та обґрунтованими, а отже такими, що мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача.

В задоволенні вимог про стягнення 188,53 грн процентів річних та 23 419,18 грн пені необхідно відмовити.

Розподіл судових витрат

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір судового спору за даними вимогами складає 2 422,40 грн (з врахуванням коефіцієнту 0,8, що передбачений частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір"), таким чином позивачем зайво сплачено судовий збір в розмірі 605,60 грн, який може бути повернутий позивачу за його клопотанням у порядку статті 7 Закону України "Про судовий збір".

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а саме збір в розмірі 669,49 грн покладається на відповідача у зв`язку з частковим задоволенням позову. Залишок судового збору в розмірі 1 752,91 грн покладається на позивача у зв`язку з частковою відмовою у задоволенні позову.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська 3, ідентифікаційний код 24584661) в особі філії "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (34400, Рівненська область, м. Вараш, ідентифікаційний код 05425046) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквівес" (02094, м. Київ, вул. Гната Хоткевича 8, офіс 199, ідентифікаційний код 37502259) 4 535 (чотири тисячі п`ятсот тридцять п`ять) грн 81 коп. три відсотки річних, 4 480 (чотири тисячі чотириста вісімдесят) грн 66 коп. інфляційних втрат та 669 (шістсот шістдесят дев`ять) грн 49 коп. судового збору.

3. У задоволенні вимог про стягнення 188,53 грн трьох відсотків річних та 23 419,18 грн пені відмовити.

4. Судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1 752,91 грн покласти на позивача.

Позивач (Стягувач): Товариство з обмеженою відповідальністю "Еквівес" (02094, м. Київ, вул. Гната Хоткевича 8, офіс 199, ідентифікаційний код 37502259).

Відповідач (Боржник): Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська 3, ідентифікаційний код 24584661) в особі філії "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (34400, Рівненська область, м. Вараш, ідентифікаційний код 05425046).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне рішення складено 16 травня 2024 року.

Суддя Андрій КАЧУР