РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2024Справа № 910/2572/24
за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

до Державного агентства резерву України

про стягнення 149 780,88 грн

Суддя Картавцева Ю.В.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України про стягнення 149 780,88 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву №16-П-ІЗФ-13/с50/22 від 26.09.2013, з огляду на що позивач просить суд стягнути 149 780,88 грн основного боргу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.2024 позовну заяву залишено без руху.

13.03.2024 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

За змістом ст. 176 ГПК України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2024 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; запропонувати відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; встановити позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву; встановити відповідачу строк для подання заперечень - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив; подати суду докази надіслання (надання) їх іншим учасникам справи.

04.04.2024 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому міститься клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.04.2024 відмовлено у задоволенні клопотання Державного агентства резерву України про розгляд справи № 910/2572/24 в судовому засіданні з викликом сторін.

16.04.2024 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

У частині 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та письмові пояснення, викладені позивачем у позовній заяві та відповіді на відзив та відповідачем у відзиві, суд

ВСТАНОВИВ:

26.09.2013 між Державним агентством резерву України (відповідач, держрезерв) та Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (позивач, зберігач) було укладено договір №16-П-ІЗФ-13/а50/22 відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву (далі - Договір) відповідно до п.1.2 якого держрезерв передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно зі специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми №1мр. Передбачені цим Договором форми актів затверджуються Держрезервом.

Відповідно до п.1.1 Договору зберігання матеріальних цінностей державного резерву здійснюється у складських приміщеннях, на майданчиках, у холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах, зерносховищах зберігача.

Згідно з п.2.8. Договору, Зберігач зобов`язаний щороку разом із річним звітом форми №12мр подавати кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на наступний рік згідно з додатком 2 до Постанови Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 року №532.

Згідно з п.3.1 Договору держрезерв зобов`язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на дані цілі.

Вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей Державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України (п. 4.1. Договору).

У п.7.1 Договору вказано, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом всього терміну зберігання цінностей.

Дослідивши зміст Договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором зберігання.

За приписами частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно №615 від 02.07.2009 року, об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Ізмаїл, вул. Портова 16 належить Державі в особі Міністерства транспорту та зв`язку України на праві господарського відання Державного підприємства Ізмаїльський морський торговельний порт.

Зі змісту Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 15.03.2019 року 159761721 вбачається, що власником об`єкту нерухомого майна за адресою: м. Ізмаїл, вул. Портова 16 є Міністерство інфраструктури України, правокористувачем - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України».

За змістом Акту від 04.11.2019 №М9/14-04.01.-15ДСК ІФ ДП «АМПУ» було здійснено переміщення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за адресою: м. Ізмаїл, вул. Портова 16.

Відповідно до Звіту по витратам на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву в ІФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Ізмаїльської МП) за 2022 сума витрат разом складає 149 780,88 грн.

Листом від 19.01.2022 року № 5/04.01/14-01- 38 зберігач, зокрема, направив Держрезерву кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на 2022 рік.

У відповідь, листом Вих№909/04-22 від 10.06.2022 Держрезерв повернув зберігачу вищевказаний кошторис на доопрацювання.

Надалі, зберігач листом №758/14-01-04/Вих від 08.07.2022 повторно направив Держрезерву кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на 2022 рік та додаткові документи.

У відповідь, листом Вих№1262/0/4-22 від 02.08.2022 Держрезерв повернув зберігачу вищевказаний кошторис на доопрацювання.

Листом №69/14-01-06Вих від 18.01.2023 зберігач направив Держрезерву звіт по витратам на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2022 рік.

У відповідь, листом Вих№871/0/4-23 від 03.04.2023 Держрезерв повернув зберігачу вищевказаний звіт на доопрацювання.

Позивач зазначає, що з наданого листування вбачається немотивована відмова відповідача від погодження кошторису та звіту, з огляду на що, позивач був змушений звернутися до суду.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву №16-П-ІЗФ-13/с50/22 від 26.09.2013, з огляду на що позивач просить суд стягнути 149 780,88 грн основного боргу.

Відповідач заперечує проти задоволення позову, оскільки позивач подав на погодження кошториси, які не відповідали вимогам Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, тобто не надано всіх розрахунків, пояснень та копій нормативних документів, що підтверджують заплановані витрати, до кожної статті витрат.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

За приписами статті 947 Цивільного кодексу України витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві. При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов`язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв" (який був чинним станом на момент виникнення спірних правовідносин) державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

У статті 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв" вказано, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Відповідно до частини 5 статті 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено судом, 26.09.2013 між позивачем та відповідачем було укладено договір №16-П-ІЗФ-13/а50/22 відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву, відповідно до п.1.2 якого держрезерв передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно зі специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми №1мр. Передбачені цим Договором форми актів затверджуються Держрезервом.

Також, судом було встановлено, що на зберігання позивача перебувають матеріальні цінності мобілізаційного резерву, що підтверджується Актом від 04.11.2019 №М9/14-04.01.-15ДСК.

Відповідно до Звіту по витратам на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву в ІФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Ізмаїльської МП) за 2022 рік, згідно якого сума витрат разом складає 149 780,88 грн.

Крім того, в матеріалах справи наявні копії документів, пояснення та розрахунки зберігача щодо витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2022 рік, з огляду на що суд відхиляє доводи відповідача щодо ненадання позивачем належних розрахунків, пояснень та копій нормативних документів, що підтверджують заплановані витрати.

Відповідно до п. 4.2. Договору відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та Зберігачем. У разі коли Держрезерв визнає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року.

За змістом ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Відтак, суд, враховуючи умови Договору та Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву дійшов висновку, що строк оплати наданих послуг зберігання на суму 149 780,88 грн є таким, що настав.

Суд зазначає, що відповідачем не надано доказів сплати позивачу грошових коштів у розмірі 149 780,88 грн, не надано будь-яких інших доказів у підтвердження відсутності його обов`язку зі сплати заявленої в позові заборгованості, у зв`язку з чим суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості у розмірі 149 780,88 грн, а, відтак, задоволення позовних вимог повністю.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача з огляду на задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01024, місто Київ, вул. Чикаленка Євгена, будинок 28/9; ідентифікаційний код: 37472392) на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (01135, місто Київ, пр. Берестейський, будинок 14; ідентифікаційний код: 38727770) 149 780 (сто сорок дев`ять тисяч сімсот вісімдесят) грн 88 коп. основного боргу та 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. судового збору

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Картавцева