15.05.2024Справа № 910/952/24
За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" м. Києва
про ухвалення додаткового рішення
у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Південний" м. Одеси
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" м. Києва
про визнання договору частково недійсним
Суддя Паламар П.І.
від заявника: Стеченко Я.В.,
від позивача: не з`явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
у січні 2024 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Південний" звернулося в суд з указаним позовом.
Ухвалою господарського суду міста Києва від 24 квітня 2024 р. позов залишено без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України.
У квітні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" звернулося в суд з указаною заявою про ухвалення додаткового рішення.
У судове засідання 15 травня 2024 р. позивач не з`явився, про час і місце його проведення повідомлений в установленому порядку, подав заяву про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат, посилаючись на неспівмірність заявлених відповідачем адвокатських витрат з обсягом наданих ним послуг і виконаних робіт.
Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 5. ст. 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Порядок розподілу судових витрат визначений ч.ч. 1, 4 ст. 129 ГПК України.
Відповідно до вимог ч.ч. 4, 5 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з вимогами ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Враховуючи вищевказані норми законодавства, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Така ж правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду № 905/1795/18 від 7 листопада 2019 р.
Також у додатковій постанові № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 р. Верховний Суд звернув увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та доводів сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі "Двойних проти України", від 10 грудня 2009 р. у справі "Гімайдуліна і інші проти України", від 23 січня 2014 р. у справі "East/West Alliance Limited проти України", від 26 лютого 2015 р. у справі "Баришевський проти України" зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 241, 244 ГПК України, суд
заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог-93" м. Києва про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
У заяві в іншій частині відмовити.
Додаткова ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та підлягає оскарженню у строк і порядку, визначені розділом ІV ГПК України.
Суддя господарського суду міста Києва П.І.Паламар