ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2024 р. Справа№ 910/13174/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

За участю секретаря судового засідання Місюк О.П.

та представників сторін:

позивача - Чугай О.О.;

відповідача - Кузнецов І.С.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Національної поліції України

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.02.2024

у справі №910/13174/23 (суддя - Мельник В.І.)

за позовом Національна поліція України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК"

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

Національна поліція України звернулася з позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" про стягнення штрафних санкцій у розмірі 19704697,99 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №151НП від 25.05.2022 про закупівлю форменого одягу (костюм (сорочка, брюки) в частині дотримання строків поставки товару, з огляду на що позивачем нараховано штрафні санкції у розмірі 19704697,99 грн, з яких 1543686,02 грн пені та 18161011,97 грн штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.08.2023 відкрито провадження у справу №910/13174/23, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.02.2024 (повне рішення складене 15.03.2024) у справі №910/13174/23 позов Національної поліції України задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" на користь позивача 154368,60 грн пені та 1816102,10 грн штрафу, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Національна поліція України звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 1389317,42 пені та 16344909,87 грн штрафу і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга позивача обґрунтована тим, що оскаржуване рішення в частині задоволення клопотання відповідача про зменшення неустойки на 90% було ухвалено внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, без з`ясування всіх обставин справи.

Основними аргументами апеляційної скарги є наступне:

- відповідачем у клопотанні про зменшення неустойки не наведено обґрунтованих підстав для зменшення її розміру, а обставини, на які посилається відповідач, не підтверджуються належними та допустимими доказами у розумінні приписів Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України);

- військовий стан в Україні введено 24.02.2022, Оріхівська міська територіальна громада була включена до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточені (блоковані) ще з 25.04.2022, тобто до укладення договору №151НП від 25.05.2022;

- відповідач не підтвердив наявність у нього відповідних речових прав на об`єкти нерухомості, він також не надав належних та допустимих доказів того факту, що вказані об`єкти нерухомості використовувались для виробництва або зберігання товару, що є предметом договору;

- відповідач не повідомляв позивача у порядку, встановленому п. 10.3 договору про настання обставин непереборної сили і лише після звернення позивача з цим позовом повідомляє про наявність таких обставин з метою уникнення господарсько-правової відповідальності;

- посилання відповідача на факт втрати окремих виробничих об`єктів, зокрема, у місті Мелітополі та Токмак не можуть братися до уваги, оскільки вказані обставини мали місце до укладення договору поставки. Більше того, акти комісійного обстеження об`єктів від 05.12.2022 та від 14.03.2023 складено з порушеннями законодавства та Порядку виконання невідкладних робіт щодо ліквідації наслідків збройної агресії російської федерації, пов`язаних із пошкодженням будівель та споруд, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №473 від 19.04.2022;

- наявні в матеріалах справи гарантійні листи відповідача спростовують його доводи щодо неможливості виконання зобов`язань щодо поставки товару у зв`язку із втратою виробничих об`єктів та потужностей;

- відповідачем не надано доказів, які б підтверджували розмір збитків завданих підприємству у зв`язку зі збройною агресією російської федерації;

- невиконання, порушення строків виконання відповідачем умов договору, впливає на ефективність обороноздатності держави та репутацію Національної поліції України в цілому;

- порушення відповідачем строку поставки товару призвело до шкідливих наслідків для позивача, а саме, унеможливило своєчасно забезпечити форменим одягом працівників поліції та сформувати резерв відповідного одягу тощо.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2024 апеляційну скаргу у справі №910/13174/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Буравльов С.І., Андрієнко В.В.

Перевіривши матеріали апеляційної скарги Національної поліції України, суддею-доповідачем виявлено недоліки такої скарги, а саме відсутність доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі, з огляду на що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.04.2024 апеляційну скаргу у справі №910/13174/23 залишено без руху та надано заявникові строк на усунення недоліків.

Після усунення недоліків апеляційної скарги, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національної поліції України на рішення Господарського суду міста Києва від 16.02.2024 у справі №910/13174/23, справу призначено до розгляду на 21.05.2024, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

02.05.2024 до суду відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю "МІК" наголошує на наступному:

- стягнення з відповідача штрафних санкцій у розмірі 19704697,99 грн (більше 20% ціни договору) набуває ознак каральної функції та правильно розцінено судом як надмірний тягар для суб`єкта господарської діяльності, який здійснює свою діяльність під час дії воєнного стану в тому числі співпрацює задля виконання завдань забезпечення обороноздатності держави України;

- на момент укладення договору фабрика із виготовлення товару не була пошкоджена в результаті військових дій, а тому відповідач мав всі підстави вважати, що товар буде поставлено вчасно;

- акти обстеження об`єктів не є предметом спору в даній справі та не можуть бути визнані судом такими, що не відповідають Порядку №473;

- апелянт стверджуючи про застарілість витягів з реєстру речових прав на нерухоме майно відповідача не надає доказів, які б свідчили про їх неактуальність, тоді як факт оренди фабрики засвідчено також і в акті обстеження від 14.03.2023;

- товариство відповідача з 2022 року докладає значні зусилля і витрати для зміцнення обороноздатності країни доказом чого є бронювання працівників;

- позивачем не доведено факт заподіяння збитків у заявленій до стягнення чи іншій сумі, а незначні порушення договірних зобов`язань не мали для позивача негативних наслідків та не порушили його майнові інтереси;

- враховуючи, що п. 9.6 договору встановлено розмір штрафу за невиконання або неналежне виконання постачальником зобов`язань за договором, що стало підставою для відмови покупця від договору, в сумі 20% від ціни договору, позивачу вигідніше розірвати договір з метою отримання невиправданого прибутку за рахунок такого штрафу, що ставить відповідача у явно невигідне становище;

- при розгляді цієї справи слід врахувати висновки наведені в постанові Верховного Суду від 23.01.2024 у справі №910/7984/22 де касаційний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про зменшення розміру штрафу на 90%.

Також відповідач зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс та очікує понести в зв`язку з розглядом справи №910/13174/23 становить 120000,00 грн.

Крім того у відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив долучити до матеріалів справи наказ МОУ №5827 від 04.03.2024 про бронювання працівників на 2024 рік зазначаючи про неможливість його подання під час розгляду справи в суді першої інстанції, з огляду на його отримання після ухвалення оскаржуваного рішення.

13.05.2024 до суду від Національної поліції України надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, згідно якої позивач вказує на необґрунтованість заперечень відповідача та відсутність в даному випадку тих виняткових обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій на 90%.

17.05.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "МІК" подало заперечення на подану позивачем відповідь на відзив.

У призначене засідання суду 21.05.2024 з`явилися представники сторін. Представник відповідача просив суд долучити до матеріалів справи наказ МОУ №5827 від 04.03.2024 про бронювання працівників на 2024 рік. Представник позивача заперечував проти долучення вказаного доказу до матеріалів справи з огляду на те, що відповідачем не доведено причин неможливості його подання під час розгляду справи судом першої інстанції.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи та розглянувши клопотання відповідача про залучення доказів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, зважаючи на наступне.

Статтею 80 ГПК України чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи. Так, за ч. 3 вказаної статті відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч. ч. 4, 5 вказаної статті). Оскільки дана справа розглядалась за правилами загального позовного провадження, то питання, які стосуються подання доказів, у тому числі щодо проведення огляду доказів за їх місцезнаходженням, вирішується судом першої інстанції на стадії підготовчого засідання (ст. 182 ГПК України).

У розумінні наведених положень докази, які підтверджують заявлені вимоги (у тому числі клопотання про огляд доказів за їх місцезнаходженням), мають бути подані відповідачем одночасно з відзивом, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена відповідачем до суду та належним чином обґрунтована.

У свою чергу, ст. 269 ГПК України якою встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Системний аналіз ст. ст. 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази в заперечення позову повинні існувати на момент звернення до суду з відзивом, і саме на відповідача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з відзивом (в разі неможливості подання доказів у встановлений строк відповідач повинен повідомити, який доказ не може бути подано). Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у т.ч. апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у даному випадку - відповідача).

Проте, у даному випадку, відповідач просить суд долучити доказ (наказ МОУ №5827 від 04.03.2024), який датований вже після прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції (16.02.2024), тобто доказ, якого взагалі не існувало на момент розгляду спору по суті судом першої інстанції.

Отже, така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України незалежно від причин неподання відповідачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, від 06.03.2019 у справі №916/4692/15 та від 11.09.2019 у справі №922/393/18.

За наведеного, враховуючи, що станом на дату прийняття місцевим господарським судом оскаржуваного рішення (16.02.2024) наданого відповідачем доказу не існувало, він не може бути прийнятий судом та долучений до матеріалів справи.

Представники сторін надали пояснення по суті спору. Представник скаржника вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафу та задовольнити позовні вимоги повністю. Представник відповідача заперечував проти доводів скарги, просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишити без змін. Також представник відповідача зробив заяву про подання доказів понесених судових витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення суду.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши думку представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як убачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 25.05.2022 між Національною поліцією України, як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "МІК", як постачальником, укладено договір №151НП про закупівлю форменого одягу (костюм (сорочка, брюки) у кількості 44528 комплектів на загальну суму 91050 854,40 грн (ціна за одиницю товару - 2044,80 грн).

22.07.2022 додатковою угодою №1/197НП внесені зміни до договору №151НП, якою визначено, що загальна сума договору становить 90805059,84 грн (ціна за одиницю товару - 2039,28 грн.).

Згідно з п. 4.1. договору оплата товару здійснюється шляхом безготівкового переказу коштів на рахунок постачальника, який зазначено в розділі XV цього договору на умовах попередньої оплати у розмірі 50% від ціни договору, указаній в розділі III договору в сумі 45525427,20 грн. Остаточний розрахунок у розмірі 45525427,20 грн покупець здійснює після поставки товару, протягом бюджетного періоду.

Пунктом 5.1 договору сторонами узгоджено, що постачальник зобов`язується здійснити поставку товару в термін по 21.10.2022 включно, за адресою покупця у місті Києві. У разі, якщо останній день поставки припадає на вихідний або святковий день, то останнім днем поставки вважається перший за ним робочий день.

Згідно п. 8.3.1 договору постачальник зобов`язаний забезпечити поставку (передачу) товару у строки та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 8.5. договору кожна із сторін договору має право в односторонньому порядку розірвати цей договір (відмовитись від цього договору) у разі істотного порушення договору (не виконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором) іншою стороною, письмово повідомивши про це іншу сторону шляхом направлення листа на електронну пошту, зазначену в розділі XV цього договору, з накладанням КЕП уповноваженої особи або вручення листа представнику іншої сторони особисто під підпис за 10 (десять) календарних днів до дати розірвання цього договору. У даному випадку договір вважається розірваний в односторонньому порядку через 10 (десять) календарних днів з дати отримання іншою стороною письмового повідомлення про розірвання цього договору.

Згідно з п. 9.2 договору за порушення строків виконання зобов`язання з постачальника стягується пеня у розмірі 0,1% вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості. При цьому, день поставки товару, поставленого постачальником з порушення строку, передбаченого п. 5.1 розділу 5 договору, вважається днем прострочення, за який постачальнику нараховуються штрафні санкції згідно умов договору.

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, реєстрації у покупця та діє до 23.12.2022, але в будь-якому випадку - до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором (п. 12.1 договору).

У додатку №1 до договору сторони погодили специфікацію товару та його кількість.

У додатках №№2, 3 до договору сторони узгодили ростовку товару та технічний опис.

На виконання п. 4.1. договору, 02.06.2022 покупцем було здійснено попередню оплату у розмірі 45525427,20 грн на банківський рахунок постачальника, що підтверджується платіжним дорученням №1930.

Відтак, згідно умов договору постачальник був зобов`язаний поставити покупцю товар у кількості 44528 комплектів по 21.10.2022 включно.

Разом з тим, за твердженнями позивача, що не заперечується відповідачем, постачальник не здійснив жодної поставки товару, що свідчить про порушення останнім п. 5.1 договору.

Враховуючи наведені обставини, а також зважаючи на порушення відповідачем умов договору, листом №6461/31/01-2022 від 26.10.2022 позивач звернувся до відповідача з повідомленням про розірвання договору з підстав істотного порушення постачальником його умов.

Отже, в силу положень п. 8.5 договору, з 07.11.2022 договір вважається розірваним в односторонньому порядку.

У зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку щодо поставки замовнику передбаченого укладеним між сторонами договором товару, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача 1543686,02 грн пені (у розмірі 0,1% вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення) нарахованої за прострочення поставки товару на 17 днів, у період з 22.10.2022 по 07.11.2022 включно, а також 18161011,97 грн штрафу, що становить 20% від суми невиконаного зобов`язання.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач вказував на те, що прострочення поставки товару на 16 днів не вважається порушенням істотних умов договору і договір розірвано безпідставно, у зв`язку з чим стягнення санкцій є протиправним. Одночасно відповідач просив зменшити розмір неустойки на 90%.

За результатами розгляду спору місцевий господарський суд встановивши невиконання відповідачем зобов`язання з поставки товару, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Однак, керуючись наданими ст. 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст. 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) дискреційними повноваженнями, суд з урахуванням встановлених обставин та виходячи із засад справедливості, добросовісності, розумності, пропорційності та співмірності, дійшов висновку зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій на 90%, у зв`язку з чим позов задовольнив частково та стягнув з відповідача 154368,60 грн пені та 1816102,10 грн штрафу.

Колегія суддів погоджується з наведеними вище висновками місцевого господарського суду та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 173 ГК України, що кореспондується зі ст. 509 ЦК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частинами 1 і 2 статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1. ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормою ч. 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

У відповідності до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За змістом ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 193 ГК України, що кореспондуються з нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «МІК» взятий на себе за спірним договором обов`язок щодо поставки передбаченого цією угодою товару в установлений договором строк (по 21.10.2022 включно) не виконав чим порушив умови договору.

Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. (ст. 611 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Оскільки відповідач у встановлений договором строк поставку товару не здійснив, допустивши його прострочення, в силу приписів ст. 612 ЦК України він є таким що допустив прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У п. 9.2 договору сторони погодили, що за порушення строків виконання зобов`язання з постачальника на користь покупця стягується пеня у розмірі 0,1% вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення.

Разом із тим, згідно з п. 9.6 договору в разі невиконання або неналежного виконання постачальником зобов`язання за цим договором, що стало підставою для відмови покупця від цього договору повністю або частково згідно умов цього договору, з постачальника стягується штраф у розмірі 20% від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Крім того, відповідно до п. 12.2 договору закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Отже, беручи до уваги, що в п. 8.5 договору сторони дійшли згоди про можливість розірвання договору в односторонньому порядку в разі істотного порушення договору до яких віднесено не виконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором, а закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, враховуючи принцип свободи договору (відповідно до якого укладення договору носить добровільний характер і ніхто не може бути примушений до вступу в договірні відносини), не зважаючи на розірвання позивачем договору в односторонньому порядку з 07.11.2022, відповідач не звільняється від відповідальності за порушення умов договору, які мали місце під час його дії.

За наведеного, оскільки судом першої інстанції встановлено, а під час апеляційного провадження підтверджено обставини невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо поставки товару, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для покладення на Товариство з обмеженою відповідальністю «МІК» відповідальності у вигляді сплати неустойки в розмірах, встановлених договором.

Згідно наданого позивачем розрахунку за порушення строку поставки товару та невиконання постачальником зобов`язань за договором відповідачу нараховано пеню в сумі 1543686,02 грн за період з 22.10.2022 по 07.11.2022 (17 днів прострочення), а також штраф у розмірі 20% від суми невиконаного зобов`язання в розмірі 18161011,967 грн.

Здійснивши перевірку поданого позивачем розрахунку позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що він є арифметично вірним та здійснений відповідно до умов договору та вимог законодавства.

Водночас, як було зазначено вище, відповідачем подано до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки на 90%, яке було задоволено судом.

Разом з тим позивач не погоджуючись із висновками суду про наявність підстав для задоволення вищенаведеного клопотання відповідача звернувся до суду з даною апеляційною скаргою.

Дослідивши клопотання відповідача про зменшення на 90% заявленого до стягнення розміру штрафних санкцій, суд встановив наступне.

Так, в обґрунтування означеного клопотання відповідач посилався на те, що він зареєстрований у м. Запоріжжя, з початку військової агресій Запорізька область зазнає ракетних обстрілів, а в окупації знаходиться більша частина її території. При цьому, в 2022 році відповідач зазнав значних втрат майна, зокрема, чотирьох виробничих об`єктів, що суттєво вплинуло на можливість товариства повноцінно вести господарську діяльність, а стягнення надмірного розміру неустойки лише погіршить майновий стан товариства. Водночас, неустойка в заявленому позивачем розмірі покриває частину заробітної плати працівникам відповідача, у зв`язку з чим має негативні наслідки для господарської діяльності відповідача. Також відповідач відмітив, що протягом 2022-2023 років виконує завдання для потреб Збройних сил України, його господарська діяльність є не прибутковою, про що свідчать звіти про фінансові результати за І півріччя 2023 року.

Разом з тим відповідач вказав, що військова агресія російської федерації є форс-мажором та наслідком неможливості виконання зобов`язань за договором, що підтверджується сертифікатом Київської обласної Торгово-промислової палати №3200-23-2655 від 02.06.2023 про форс-мажорнi обставини (обставини непереборної сили), якими засвідчено вiйськову агресiю російської федерації проти України.

В свою чергу, позивач заперечуючи проти його задоволення, зазначав, що договір укладений під час дії воєнного стану, у зв`язку з чим відповідач усвідомлював ризики, пов`язані зі здійсненням господарської діяльності. У той же час, відповідачем не надано доказів на підтвердження речових прав на вказані виробничі об`єкти, та їхнє пошкодження мало місце до укладення договору. Натомість, відповідач допускає систематичне прострочення поставки товару за іншими укладеними з позивачем договорами. Отже, за доводами позивача, наведені відповідачем обставини для зменшення розміру пені не є винятковими. При цьому, порушення відповідачем договірних зобов`язань призвело до порушення прав поліцейських на забезпечення їх форменим одягом.

Погоджуючись з висновками господарського суду першої інстанції про можливість задоволення клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" та наявності підстав для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України та ч. 1 ст. 233 ГК України в контексті спірних правовідносин, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойка має подвійну правову природу - є одночасно способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником. Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Водночас застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Подібні норми також містить ч. 3 ст. 551 ЦК України, яка визначає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положення ч. 3 ст. 551 ЦК України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Аналіз приписів ст. ст. 551 ЦК України, 233 ГК України свідчить, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 914/1517/18.

Положення ст. ст. 233 ГК України та 551 ЦК України при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій є універсальними у правозастосуванні (постанова Верховного Суду від 09.03.2023 у справі №902/317/22).

Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. ст. 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил ст. 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (постанови Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №910/15705/21, від 02.03.2023 у справі №905/1409/21).

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 та послідовно у низці постанов Верховного Суду.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19, від 26.08.2021 у справі №911/378/17 (911/2223/20).

Аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил ст. 86 ГПК на власний розсуд, за внутрішнім переконанням, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення, та конкретний розмір зменшення неустойки.

При цьому колегія суддів зазначає, що за ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За ч. 2 ст. 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (ч. 3 ст. 216 ГК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. Дана правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд вирішуючи питання про задоволення заявленого відповідачем клопотання, врахував інтереси обох сторін, принципи справедливості, добросовісності та розумності, відсутність доказів понесення позивачем збитків в результаті дій відповідача.

При дослідженні клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій суд апеляційної інстанції, з-поміж іншого, також бере до уваги посилання відповідача на втрату ним частини виробничих об`єктів. А саме, відповідно до акта від 14.03.2023 обстеження об`єкту нежитлової нерухомості, пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації, складеного в м. Оріхів, пошкоджено майновий комплекс, розташований за адресою: Запорізька обл., Пологівський р-н, м. Оріхів, вул. Я. Йогана, буд. 47, який перебуває в оренді відповідача на підставі договору оренди №080109 від 01.08.2016 (а.с. 178, т. 1). В акті зазначено, що орієнтовною датою руйнації (пошкодження) є липень-серпень 2022 року, та пошкоджень зазнало, серед іншого, внутрішнє оздоблення (електропостачання, освітлення, опалення, офісні меблі, міжкімнатні стіни в виробничих приміщеннях) та швейне обладнання (швейні машинки), розкрійний стіл, а також інше приладдя.

При цьому, посилання апелянта на те, що акт обстеження об`єкту нежитлової нерухомості складено з порушенням законодавства не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції, оскільки не спростовують настання обставин руйнування та пошкодження виробничого майна відповідача. В п. 4 цього акта міститься інформація про долучення комісією додатків - відео та фото зйомка об`єкту нежитлової нерухомості.

До того ж, згідно з листом №4370/70-2023 від 01.05.2023 Пологівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області факт руйнування 10.02.2023 унаслідок ворожих артилерійських обстрілів майнового комплексу, розташованого за адресою: Запорізька обл., м. Оріхів, вул. Я. Йогана, буд. 47, яке орендує відповідач та в якому знаходиться виробниче майно відповідача зареєстровано в ЄО Пологівського РВП ГУНП в Запорізькій області за №1981 від 16.02.2023. Після чого вказані матеріали направлені за підслідністю до Управління СБУ в Запорізькій області для внесення відомостей до ЄРДР (а.с. 190, т. 1).

Також відповідно до акту комісійного обстеження пошкодженого об`єкта від 29.11.2022, що знаходиться за адресою: Сумська обл., м. Охтирка, вул. Незалежності (Жовтнева), буд. 4, на об`єкті зафіксовано пошкодження фасаду, покрівлі, підвальних приміщень та ін. (а.с. 179-181, т. 1).

За наведеного, частина виробничих об`єктів відповідача, які знаходились у м. Охтирка (Сумська область), м. Оріхів, м. Токмак та м. Мелітополь (Запорізька область) або зруйновані, або пошкоджені внаслідок ракетних обстрілів, або взагалі перебувають в окупації російських військ.

Твердження апелянта стосовно того, що відповідачем не надано доказів, які б містили актуальну інформацію щодо речових прав відповідача на нерухоме майно, яке знаходиться у місті Охтирка Сумської області, місті Мелітополі, місті Токмак, місті Оріхові Запорізької області, яке було зруйноване, або пошкоджене внаслідок ракетних обстрілів, станом на дату подачі клопотання, відхиляються колегією суддів, оскільки стверджуючи про застарілість витягів з реєстру речових прав на означене нерухоме майно, позивачем не надано доказів які б свідчили про їх неактуальність.

Отже, пошкодження виробничих об`єктів та швейного обладнання відповідача, яке підлягало використанню для виготовлення товару, в т.ч. за договором №151НП від 25.05.2022, могло вплинути на господарську діяльність відповідача та, як наслідок, зумовити прострочення поставки товару.

Крім того підлягають відхиленню посилання апелянта на гарантійні листи відповідача, адже вони були надані стороною до настання обставин пошкодження майна та укладення договору (листи від 16.05.2022).

Стосовно тверджень скаржника про те, що Оріхівська міська територіальна громада була включена до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточені (блоковані) з 25.04.2022, тобто ще до укладення договору, а відтак відповідач повинен був передбачити можливість втрати частини приміщень або неможливості їх використання у зв`язку з окупацією території, колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25.04.2022, затвердженого наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 25.04.2022 №75, Пологівський район Запорізької області із 25.04.2022, в т.ч. Оріхівська міська територіальна громада, включені до цього Переліку.

Водночас, вказаний наказ №75 від 25.04.2022 втратив чинність на підставі наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за №1668/39004 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією".

Згідно наказу №309 від 22.12.2022 м. Оріхів, Оріхівської міської територіальної громади з 04.03.2022 внесено до зони активних бойових дій. До Переліку територій, що перебувають під тимчасовою окупацією агресора дане місто не включалось.

Поряд з цим включення Оріхівської міської територіальної громади до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій ще до укладення договору не впливає на оцінку зафіксованого в акті від 14.03.2023 факту пошкодження швейного обладнання відповідача в липні-серпні 2022 року, на використанні якого сторона розраховувала при укладенні правочину, зокрема, шляхом його вивезення із зазначеної території.

Суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що обставини часткового пошкодження, руйнування виробничих об`єктів відповідача внаслідок військової агресії російської федерації суттєво вплинули та позбавили відповідача можливості повноцінно здійснювати господарську діяльність, яка в тому числі пов`язана із підтриманням галузі обороноздатності держави.

Одночасно колегія суддів зауважує, що майновий стан сторін та соціальна значимість підприємства(в) мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій, адже здійснення підприємницької (господарської) діяльності у період дії правового режиму воєнного стану передусім спрямовано на досягнення сталого функціонування економіки, створення та підтримання робочих місць, сплати податків, тощо.

Застосування штрафних санкцій з огляду на їх визначеність сторонами у договорі не повинно мати своєю метою ускладнення подальшої діяльності товариства, а має відповідати не лише принципу свободи договору, а й принципам справедливості, добросовісності та розумності.

Суд критично оцінює доводи скаржника про те, що порушення строків виконання договору впливає на ефективність обороноздатності держави та репутацію позивача, оскільки, по-перше, матеріали справи не містять доказів впливу обставин неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором на ефективність обороноздатності держави, а навпаки, наявні у матеріалах справи накази про бронювання працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» для потреб Міністерства оборони України свідчать про активну участь відповідача у забезпеченні ефективності обороноздатності держави. По-друге, у матеріалах справи відсутні докази впливу обставин неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором на репутацію Національної поліції України. Доводи позивача про те, що невиконання поставки товару за договором призвело до порушення прав Національної поліції України на забезпечення форменим одягом не є підтвердженими і не виражені у майновому значенні для можливості оцінки збитків.

Щодо посилань апелянта на не повідомлення позивача у встановленому в п. 10.3 договору порядку про настання обставин непереборної сили колегія зазначає, що у даному випадку розглядається питання про зменшення згідно ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України заявлених до стягнення штрафних санкцій, а не звільнення від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за договором у порядку, передбаченому розділом Х договору. Тож дотримання/не дотримання товариством відповідної процедури не впливає на вирішення судом питання наявності існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій на підставі наведених норм.

При цьому відхиляючи аргументи Національної поліції України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій.

Врахувавши наведене та економічну ситуацію в країні, специфіку покладених завдань на відповідача, підтвердження обставин пошкоджень виробничих потужностей (обладнання) актами, фіксацію наявності форс-мажорних обставин сертифікатом, з огляду на те, що стягнення максимально можливих розмірів штрафних санкцій підірве фінансовий стан відповідача та зумовить збитковість його діяльності, а також відсутність у матеріалах справи доказів понесення позивачем значних збитків зумовлених неналежним виконанням товариством своїх зобов`язань за договором, колегія суддів приходить до висновку про наявність виняткових обставин, з якими законодавство пов`язує можливість зменшення розміру штрафних санкцій.

Таким чином, враховуючи доводи обох сторін та загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), а також необхідність забезпечення балансу інтересів сторін, беручи до уваги дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд зменшує штрафні санкції, на переконання колегії суддів місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для зменшення розміру заявлених до стягнення сум пені, штрафу на 90% та часткового задоволення позовних вимог в сумі 154368,60 грн та 1816102,10 грн, відповідно, оскільки зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій на 90% є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків учасників цього спору.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом при винесенні оскаржуваного рішення належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 16.02.2024 у справі №910/13174/23 відповідає фактичним обставинам справи та не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для його зміни чи скасування, в розумінні приписів ст. 277 ГПК України, не вбачається. Доводи викладені в апеляційній скарзі висновків місцевого господарського суду не спростовують, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги Національної поліції України.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національної поліції України залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.02.2024 у справі №910/13174/23 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 22.05.2024.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко