РІШЕННЯ

Іменем України

23 квітня 2024 року м. Чернігівсправа № 927/225/24

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у відкритому судовому засіданні за участю секретаря судового засідання Тарасевич А. М.

Позивач: ОСОБА_1 ,

РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик»,

, вул. Залінійна, 41, м. Новгород-Сіверський, Чернігівська область, 16000

Предмет спору: про визнання трудових відносин припиненими,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Дубовець С. М.;

від відповідача: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить суд визнати припиненими повноваження ОСОБА_1 як директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик» з 01 грудня 2023 року у зв`язку зі звільненням його з посади директора товариства за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 12.03.2024 прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 09.04.2024 об 11:00 та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті, зокрема відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та позивачу відзиву на позовну заяву.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі від 12.03.2024, направлена на адресу юридичну адресу відповідача (вул. Залінійна, 41, м. Новгород-Сіверський, Чернігівська область, 16000), зазначену в Єдиному державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повернулась неврученою на адресу суду з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою». Датою проставлення у поштовій довідці такої відмітки є 21.03.2024.

Пунктом 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено, зокрема, у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Суд відзначає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 27.06.2023 у справі № 910/4473/21 (910/19757/21).

Таким чином, у розумінні п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України відповідач вважається повідомленим про відкриття провадження у справі та встановлення йому строку для подання відзиву на позов, а днем вручення ухвали від 12.03.2024 є 21.03.2024.

Отже, останнім днем строку для подання відповідачем відзиву є 05.04.2024.

20.03.2024 засобами електронного зв`язку, а 25.03.2024 засобами поштового зв`язку до суду від позивача надійшли заяви, у яких він просив забезпечити проведення судового засідання, призначеного на 09.04.2024 на 11:00, в режимі відеоконференції.

Ухвалами суду від 25.03.2024 та від 26.03.2024 вказані заяви повернуто позивачу без розгляду.

02.04.2024 на електронну пошту суду від ОСОБА_1 надійшла заява, у якій він просив розглянути справу без його участі у порядку письмового провадження.

Ухвалою суду від 05.04.2024 вказану заяву повернуто позивачу без розгляду.

Сторони були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання, але у підготовче засідання 09.04.2024 не з`явились.

До початку судового засідання від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Від відповідача жодних заяв та клопотань до суду не надходило.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання 09.04.2024 проводилось за відсутності сторін (їх представників).

У підготовчому засіданні 09.04.2024 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 23.04.2024 о 12:30.

Ухвалою суду від 09.04.2024 повідомлено сторін про час та місце проведення судового засідання 23.04.2024.

За заявою позивача ухвалою суду від 22.04.2024 постановлено судове засідання з розгляду справи по суті, призначене на 23.04.2024 о 12:30, провести в режимі відеоконференції, забезпечення проведення якої доручено Новгород-Сіверському районному суду Чернігівської області.

Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання, але у судове засідання 23.04.2024 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України судове засідання 23.04.2024 проводилось за відсутності відповідача (його представника).

У судовому засіданні 23.04.2024 на підставі ч. 6 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовані бездіяльністю засновника ТОВ «Н-Сіверський шляховик» щодо прийняття рішення про звільнення позивача з посади керівника товариства.

Відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень у встановлений строк до суду не надходило.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Оскільки відповідач не подав відзив у встановлений судом строк, справа вирішується за наявними у ній матеріалами.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновником (учасником) та кінцевим бенефіціарним власником Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-Сіверський шляховик» є ОСОБА_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; а керівником ОСОБА_1 (згідно зі статутом); органами управління товариства зазначені загальні збори та директор.

Згідно з наказом від 21.07.2020 №40 ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків директора ТОВ «Н-Сіверський шляховик» з 22.07.2020; підстава: протокол №13 загальних зборів учасників ТОВ «Н-Сіверський шляховик» від 21.07.2020.

Як зазначає позивач, у зв`язку з бажанням звільнитись із займаної посади директора товариства він звернувся до відповідача із заявою про звільнення з роботи (припинення повноважень. Копії цієї заяви суду не надано.

ОСОБА_3 у листі №07 від 27.10.2023, адресованому ОСОБА_1 , стосовно його заяви про звільнення повідомив, що на даний час ще не проведена аудиторська перевірка бухгалтерії, відсутній акт прийому-передачі механізмів та обладнання.

31.10.2023 позивач склав заяву, адресатом якої є засновник ТОВ «Н-Сіверський шляховик» ОСОБА_2 (адреса не вказана), у якій повідомив про скликання загальних зборів учасників товариства, які відбудуться 01.12.2023 о 14:00 за адресою: м. Новгород-Сіверський, вул. Залінійна, 41; порядок денний: розгляд питання про звільнення директора; можливість ознайомитись з питаннями порядку денного, звернувшись до директора.

Як доказ відправлення вказаної заяви ОСОБА_2 позивач надав копію фіскального чеку АТ «Укрпошти» від 31.10.2023, у якому зазначено про направлення рекомендованого листа «кому: ОСОБА_2 , куди: НОМЕР_2 Новгород-Сівер».

Доказів отримання цієї заяви ОСОБА_2 суду не надано.

01.12.2023 ОСОБА_1 як голова зборів склав протокол загальних зборів учасників ТОВ «Н-Сіверський шляховик», у якому вказано про те, що загальні збори є такими, що не відбулись, у зв`язку з неявкою засновника товариства.

Оцінка суду.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Конституційний Суд України в абзацах другому та четвертому пункту 3.2 свого Рішення № 1-рп/2010 від 12.01.2010 у справі № 1-2/2010 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України, посилаючись на положення законів, що регулюють цивільно-правові відносини, а саме частину першу статті 98 та частину першу статті 99 ЦК України, а також чинні на той час частину першу статті 23, пункт «г» частини п`ятої статті 41, частину першу статті 59 Закону України «Про господарські товариства» і частину п`яту статті 58 Закону України «Про акціонерні товариства», виснував, що підставою набуття виконавчим органом товариства повноважень є факт його обрання (призначення) загальними зборами учасників (акціонерів) або укладення із членом виконавчого органу товариства трудового договору, який від імені товариства може підписувати голова наглядової ради чи особа, уповноважена на те наглядовою радою.

При цьому Конституційний Суд України наголосив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтримувала ці висновки, зокрема, в постановах від 10.09.2019 у справі № 921/36/18 та від 30.01.2019 у справі № 145/1885/15-ц, де також виснувала, що хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У справі, що розглядається, спір виник між позивачем та відповідачем щодо припинення трудових відносин директора як виконавчого органу товариства, тобто з корпоративних відносин, оскільки стосується реалізації загальними зборами цього товариства їхньої компетенції щодо формування виконавчого органу та припинення його повноважень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 97 ЦК України управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Частинами 1-4 ст. 99 ЦК України передбачено, зокрема, що загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб.

Органами товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган (стаття 28 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»).

Загальні збори учасників є вищим органом товариства (ч. 1 ст. 29 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»), до компетенції якого належить, зокрема, обрання одноосібного виконавчого органу товариства (п. 7 ч. 2 ст. 30 цього Закону).

Разом з тим, Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» також передбачає укладення з членом виконавчого органу товариства договору.

Частиною 12 ст. 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (у редакції, чинній на час призначення позивача директором) передбачено, що договір, який укладається з членом виконавчого органу товариства, від імені товариства підписує особа, уповноважена на таке підписання загальними зборами учасників.

Аналіз цієї норми в сукупності з положеннями останнього речення ч. 7 ст. 39, ч. 6 ст. 40 та ч. 8 ст. 42 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» дозволяє дійти висновку про те, що договір, про який ідеться в ч. 12 ст. 39 цього Закону, є цивільно-правовим або трудовим договором (контрактом).

Таке розуміння узгоджується з подальшими змінами, яких зазнала ця норма. Так, у чинній редакції ч. 12 ст. 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» передбачає, що з одноосібним виконавчим органом та кожним членом колегіального виконавчого органу укладається цивільно-правовий або трудовий договір (контракт). Договір (контракт), що укладається з одноосібним виконавчим органом та членом колегіального виконавчого органу, від імені товариства підписує особа, уповноважена на таке підписання загальними зборами учасників.

Про застосовність такого підходу свідчить також те, що Законом України від 15.07.2021 № 1667-IX «Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні» ст. 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» доповнено частиною чотирнадцятою, яка передбачає, що у випадках і на умовах, передбачених законом, повноваження виконавчого органу товариства може виконувати юридична особа, зареєстрована відповідно до законодавства України (особа, яка здійснює функції управління).

Відтак чинна редакція Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» встановлює обрання особи виконавчим органом товариства або до складу цього органу в межах відносин з управління товариством і окремо передбачає укладення цивільно-правового або трудового договору.

Отже, за загальним правилом створення (обрання) виконавчого органу товариства відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства (ч. 1 ст. 99 ЦК України, п. 7 ч. 2 ст. 30 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю») або в окремих випадках - наглядової ради товариства (ч. 2 ст. 38 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»). Це рішення породжує між особами, яких воно стосується, корпоративні відносини, у яких обрана особа наділяється повноваженнями з управління.

Ці корпоративні відносини також є підставою для виникнення відносин представництва товариства перед третіми особами, а також трудових відносин, що регулюються законодавством про працю, та виникають у зв`язку з укладенням в установленому порядку (ч. 12 ст. 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю») з одноосібним виконавчим органом (членом колегіального виконавчого органу) трудового договору (контракту).

Такий трудовий договір (контракт) може визначати окремі аспекти діяльності одноосібного виконавчого органу (члена колегіального виконавчого органу) як працівника товариства, зокрема, строк здійснення ним повноважень; права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальну); умови матеріального забезпечення; умови звільнення з посади (у тому числі дострокового).

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2023 у справі №127/27466/20.

Як встановив суд, ОСОБА_1 був обраний на посаду директора Товариства рішенням загальних зборів учасників (протокол № 13 від 21.07.2020).

Разом з тим, позивач у позовній заяві не зазначив обставин укладення/неукладення з ним трудового договору (контракту) в порядку, передбаченому ч. 12 статті 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

У п. 8.18. постанови від 06.09.2023 у справі №127/27466/20 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що оскільки Товариство не укладало з директором трудового договору (контракту), між ним та Товариством не виникав спір стосовно припинення такого правочину. Відтак неправильними є висновки судів попередніх інстанцій та доводи учасників цієї справи про необхідність застосування у спірних правовідносинах норм КЗпП України, зокрема статті 38 цього Кодексу, яка визначає порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.

Оскільки позивач просить визнати припиненими його повноваження як директора у зв`язку зі звільненням на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України, необхідним є встановлення обставин укладення/неукладення з ним трудового договору (контракту) в порядку, передбаченому ч. 12 статті 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Враховуючи те, що укладення такого договору передбачено законом, існує обґрунтована вірогідність його існування, який у свою чергу може передбачати певні умови, зокрема, умови звільнення з посади (у тому числі дострокового).

Отже, позивач не довів виконання і дотримання порядку та підстав розірвання такого договору (звичайно за його наявності).

Водночас в обох випадках - коли особу обрано до складу виконавчого органу (між товариством та особою встановлені відносини управління товариством) та укладено трудовий договір (встановлені трудові відносини) і коли існують тільки відносини з управління товариством без укладення трудового договору - саме відносини з управління товариством, у яких директору надані відповідні повноваження, за здійснення яких він несе встановлену законом відповідальність, становлять основу відносин між товариством та цією особою.

При цьому позовні вимоги про визнання трудових правовідносин припиненими, або про звільнення, або про припинення трудових правовідносин та / або правовідносин представництва у такому спорі спрямовані насамперед на припинення правовідносин з управління, які існують між директором та товариством.

Частиною 13 ст. 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» передбачено, що повноваження одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу можуть бути припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень лише шляхом обрання нового одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу або тимчасових виконувачів їхніх обов`язків. У разі припинення повноважень одноосібного виконавчого органу або члена колегіального виконавчого органу договір із цією особою вважається припиненим. Статутом товариства може бути передбачено вимогу про обрання нових членів чи тимчасових виконувачів обов`язків для всіх членів колегіального виконавчого органу.

Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 98 ЦК України).

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є «директор», якщо статутом не передбачена інша назва.

Статутом може бути встановлено, що виконавчий орган товариства є колегіальним, та визначено його кількісний склад. Назвою колегіального виконавчого органу є «дирекція», а його голови «генеральний директор», якщо статутом не передбачені інші назви.

Статтею 31 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» передбачено, що загальні збори учасників скликаються у випадках, передбачених цим Законом або статутом товариства, зокрема, з ініціативи виконавчого органу товариства (пункт 1 цієї статті).

Порядок скликання загальних зборів учасників товариства визначено статтею 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», частина перша якої передбачає, що загальні збори учасників скликаються виконавчим органом товариства. Статутом товариства може бути визначений інший орган, уповноважений на скликання загальних зборів учасників.

За змістом положень ч. 2-5 та 11 ст. 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» виконавчий орган товариства скликає загальні збори учасників шляхом надсилання повідомлення про це кожному учаснику товариства. Виконавчий орган товариства зобов`язаний повідомити учасників товариства не менше ніж за 30 днів до запланованої дати проведення загальних зборів учасників, якщо інший строк не встановлений статутом товариства. Повідомлення, передбачене частиною третьою цієї статті, надсилається поштовим відправленням з описом вкладення. Статутом товариства може бути встановлений інший спосіб повідомлення. У повідомленні про загальні збори учасників зазначаються дата, час, місце проведення, порядок денний. Виконавчий орган товариства зобов`язаний надати учасникам товариства можливість ознайомитися з документами та інформацією, необхідними для розгляду питань порядку денного на загальних зборах учасників. Виконавчий орган товариства забезпечує належні умови для ознайомлення з такими документами та інформацією за місцезнаходженням товариства у робочий час, якщо інший порядок не передбачений статутом товариства.

Отже, директор для припинення своїх повноважень як одноосібного виконавчого органу за своєю ініціативою має скликати загальні збори учасників товариства (п. 1 ч. 1, ч. 7 ст. 31 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю») з включенням до порядку денного питання про припинення своїх повноважень (шляхом обрання нового директора або тимчасового виконувача його обов`язків (якщо це передбачено Статутом) (ч. 13 статті 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»), оскільки вирішення цього питання належить до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства (частина перша статті 99 ЦК України, п. 7 ч. 2 статті 30 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»).

Однак позивач не надав статуту ТОВ «Н-Сіверський шляховик», у якому зазначено виконавчий орган товариства; орган, уповноважений на скликання загальних зборів учасників; строк та спосіб повідомлення учасників про дату проведення загальних зборів; наявність вимоги про обрання нових членів чи тимчасових виконувачів обов`язків для всіх членів колегіального виконавчого органу, оскільки за змістом наведених вище положень Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» такі питання можуть врегульовуватись у Статуті.

Ймовірність встановлення Статутом іншого порядку скликання загальних зборів знівельовує доводи позивача про належне вчинення ним всіх необхідний дій.

Крім того, позивач не надав доказів направлення повідомлення про скликання загальних зборів саме з описом вкладення, що суперечить вимогам ст. 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Також не надано доказів направлення зазначеного повідомлення саме на адресу засновника та єдиного учасника товариства ОСОБА_2 , оскільки це повідомлення не містить такої адреси, а з наданого фіскального чеку Укрпошти взагалі не можна її встановити. Доказів вручення цього повідомлення ОСОБА_2 суду також не надано.

Таким чином, суд доходить висновку, що позивач не довів дотримання ним положень Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та Статуту щодо порядку скликання загальних зборів учасників Товариства, а відтак і порушення його прав внаслідок позбавлення його можливості припинити свої повноваження як директора Товариства з незалежних від нього причин.

Висновки суду.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясовано усі питання, винесені на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо судових витрат.

Оскільки у позові відмовлено, судові витрати, понесені позивачем, стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст. 13, 14, 42, 73-80, 86, 129, 165, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 03.05.2024.

Суддя В. В. Шморгун