УХВАЛА

09 травня 2024 року

м. Київ

cправа № 914/2312/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Ємця А.А., Малашенкової Т.М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги виконавчого комітету Новороздільської міської ради Львівської області

на рішення господарського суду Львівської області від 13.12.2023

та постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.03.2024

у справі № 914/2312/23

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло"

до виконавчого комітету Новороздільської міської ради Львівської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - комунальне підприємство "Розділжитлосервіс",

про стягнення 33 440,07 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" (далі - ТОВ "Нафтогаз Тепло", позивач) звернулося до господарського суду Львівської області з позовом до виконавчого комітету Новороздільської міської ради Львівської області (далі - Виконавчий комітет, відповідач) про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 33 440,07 грн (на об`єктах комунальної власності за адресою: м. Новий Розділ, проспект Шевченка 5-б за період грудень 2021 вересень 2022 у розмірі 23 735,87 грн та за адресою: м. Новий Розділ, вул. Грушевського, 37 за період грудень 2021 травень 2022 у розмірі 9 704,20 грн) за період, коли об`єкти нерухомого майна комунальної власності не перебували в оренді.

Рішенням господарського суду Львівської області від 13.12.2023, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 29.03.2024 у справі № 914/2312/23 позовні вимоги задоволено повністю; стягнуто з Виконавчого комітету на користь ТОВ "Нафтогаз Тепло" заборгованість у розмірі 33 440,07 грн та 2 684,00 грн судового збору.

Оскаржувані судові рішення мотивовані доведеністю факту постачання позивачем теплової енергії до приміщень комунальної власності та наявністю у відповідача заборгованості з оплати вартості спожитої теплової енергії на об`єктах комунальної власності.

Виконавчий комітет 26.04.2024, засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 13.12.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.03.2024 у справі № 914/2312/23, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Дослідивши матеріали касаційної скарги Виконавчого комітету, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), яким передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною п`ятою статті 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Відповідно до частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2023 установлено у розмірі 2 684,00 грн.

Позов подано у 2023 році. Предметом позову у справі № 914/2312/23 є стягнення заборгованості у сумі 33 440,07 грн, а отже, ціна позову у цій справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (268 400,00 грн), тому справа є малозначною згідно з наведеними приписами ГПК України.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Отже, норма пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України передбачає виключні випадки для касаційного оскарження судових рішень, зокрема, у малозначних справах. При цьому тягар доказування наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається саме на скаржника.

Зі змісту касаційної скарги убачається, що скаржник посилається на виключні випадки передбачені підпунктами "а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України; зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та те, що справа становить значний суспільний інтерес і має для нього виняткове значення; зокрема, вказує, що: стягнення з міського бюджету коштів на користь позивача тягне за собою витрачання коштів платників податків та зборів; Новороздільською міською радою приймаються рішення про виділення коштів на здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією наслідків збройної агресії; ураховуючи аргументи та доводи оскаржуваної постанови щодо стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення ставляться інтереси позивача вище за інтереси територіальної громади міста; кошти, які стягнуто з Виконавчого комітету за послуги з теплопостачання, які фактично він не одержував та не користувався, могли б допомогти сім`ям громади, які постраждали внаслідок терористичних дій; хибне формування судової практики судом апеляційної інстанції щодо стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання призведе до скорочення відповідних витрат бюджету на розвиток громади в цілому; разом з тим, винятковість значення цієї справи для скаржника полягає в тому, що за позицією судів попередніх інстанцій, щодо стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання, позивач матиме право подавати позови з предметом спору аналогічним цій справі та призведе до автоматичного задоволення цих позовних вимог; вирішення даної справи, остаточно визначить різницю між радою і її виконавчими органами та установить єдину правозастосовчу практику, щодо розподілу повноважень в системі місцевого самоврядування, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; поряд з цим скаржник, посилаючись на обставини справи, вважає, що судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Розглянувши наведені доводи скаржника, у контексті наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, колегія суддів зазначає таке.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Суд зауважує, що єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя; застосування судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування; єдність судової практики є складовою принципу правової визначеності.

Колегія суддів зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним їх власним тлумаченням, до переоцінки доказів, які були здійснені судами попередніх інстанцій під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи. Звідси, такі доводи та аналіз судових рішень не дають підстав для висновку про те, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а відтак наявність у цьому випадку підстави допуску цієї справи до касаційного провадження, яка передбачена у підпункті "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України в межах перевірки матеріалів касаційної скарги не підтвердилась.

Використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, що вказані доводи були предметом розгляду у суді апеляційної інстанції, також враховано межі, порядок та повноваження апеляційного суду щодо розгляду цієї справи.

Тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20).

Отже, касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, належність справи до категорії малозначних була передбачуваною, справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення спору, а наявність виключних випадків, які можуть бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України колегією суддів не встановлена.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Також Європейський суд з прав людини в ухвалі від 09.10.2018 у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18) зазначив, що застосування критерію малозначності справи було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З огляду на викладене, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Виконавчого комітету на рішення господарського суду Львівської області від 13.12.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.03.2024 у справі № 914/2312/23, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження, клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень не розглядається.

Керуючись статтями 234, 287, 293 ГПК України, Касаційний господарський суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою виконавчого комітету Новороздільської міської ради Львівської області на рішення господарського суду Львівської області від 13.12.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.03.2024 у справі № 914/2312/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя А. Ємець

Суддя Т. Малашенкова