УХВАЛА

02 травня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/2440/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Ємця А.А.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

позивача - товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-промислова компанія «Атомстройсервіс» - не з`явився,

відповідача - акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» - Мітічкін А.С. (в порядку самопредставництва),

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2023 (суддя Сташків Р.Б.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2024 (головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Гончаров С.А., Яковлєв М.Л.)

у справі № 910/2440/23

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-промислова компанія «Атомстройсервіс» (далі - ТОВ «Фінансово-промислова компанія «Атомстройсервіс», Товариство, позивач,)

до державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (правонаступником якого є акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом») (далі - АТ «НАЕК «Енергоатом», Компанія, відповідач скаржник)

про стягнення 8 642 802,42 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з останнього інфляційних втрат у сумі 7 532 991,38 грн та 3% річних у розмірі 1 109 811,04 грн, які нараховані на суму боргу стягнуту в межах справи №910/20279/20.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем виконано судове рішення у справі №910/20279/20 про стягнення боргу та санкцій поетапно - 26.10.2022 та 02.11.2022, тобто, виконання судового рішення відбулося несвоєчасно, відповідно позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних втрат та процентів річних, на підставі приписів статті 625 Цивільного кодексу України, до повного виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим позивачем нараховано фінансові санкції за невиконання грошового зобов`язання відповідачем за період з 06.04.2021 по 26.10.2022 на суму боргу - 23 537 600 грн та за період з 27.10.2022 по 02.11.2022 на суму боргу - 15 686 654,18 грн.

Відповідач, в свою чергу, просив суд зменшити розмір 3% річних та інфляційних втрат, а у випадку задоволення позову відстрочити виконання рішення на один рік, посилаючись на складний фінансовий стан підприємства, необхідність фінансових ресурсів для негайних закупівель для стабільної генерації електричної енергії, ліквідації наслідків збройної агресії Російської Федерації.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2023 (суддя Сташків Р.Б.) у справі № 910/2440/23 позов задоволено повністю. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 1 109 811,04 грн 3% річних, 7 532 991,38 грн інфляційних втрат та 129 642,03 грн. витрат по сплаті судового збору.

Місцевий господарський суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову виходив, зокрема, з того, що:

- згідно з частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), не підлягають повторному доказуванню факти, встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 у справі №910/20279/20, яке набрало законної сили і є чинним, зокрема, щодо наявності боргу у відповідача перед позивачем за договором у сумі 23537600 грн.;

- якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Отже, чинне законодавство не пов`язує наявність судових рішень про стягнення заборгованості з припиненням грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків;

- відповідачем виконано судове рішення від 05.04.2021 у справі №910/20279/20 про стягнення боргу та санкцій поетапно - 26.10.2022 та 02.11.2022 після пред`явлення його до примусового виконання , тому позивачем обґрунтовано нараховано 3 % річних та інфляційні втрати за період з 06.04.2021 по 26.10.2022 на суму боргу - 23 537 600 грн та за період з 27.10.2022 по 02.11.2022 на суму боргу - 15 686 654,18 грн., тобто, за періоди коли відповідний борг існував;

- щодо клопотання відповідача про зменшення заявлених до стягнення трьох процентів річних місцевий суд, з посиланням на аналогічні правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19) вказав, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, як складову грошового зобов`язання, та особливу міру відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язань, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника; ці компенсаційні нарахування не є штрафними санкціями передбаченими статтею 230 ГК України та частиною третьою статті 551 ЦК України щодо зменшення розміру штрафних санкцій. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що посилання відповідача на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у справі №902/417/18 не беруться судом до уваги, так як у цій справі досліджувалось питання зменшення % річних, як визначених у більшому розмірі (40%) ніж передбачені у статті 625 ЦК України;

- відмовляючи у відстроченні виконання рішення на 1 рік, суд першої інстанції вказав на необхідність врахування балансу інтересів сторін та вимоги Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожному право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, а також те, що етап виконання рішення має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду;

Не погоджуючись з ухваленим рішенням в частині відмови у зменшенні 3 % річних, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 12.06.2023 у справі № 910/2440/23 щодо відмови у зменшенні 3% річних та зменшити їх розмір з урахуванням наведених відповідачем обставин та щодо відмови у відстроченні виконання рішення першої інстанції, прийняти нове рішення щодо відстрочки його виконання на один рік з дати ухвалення рішення у справі судом першої інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2024 заяви Товариства та Компанії про заміну відповідача його процесуальним правонаступником у справі № 910/2440/23 - задоволено, замінено відповідача у справі № 910/2440/23 - Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на його процесуального правонаступника - Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

В суді апеляційної інстанції відповідач також заявляв клопотання про зменшення розміру 3% річних, в якому просив суд апеляційної інстанції зменшити розмір заявлених позивачем 3% річних до 1 % річних, що складає 369 937,01 грн.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2024 апеляційну скаргу відповідача в частині відмови у зменшенні 3 % річних та в частині відмови у відстрочці виконання рішення на 1 рік - залишено без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 12.06.2023 у справі № 910/2440/23 в частині відмови у зменшенні 3 % річних та в частині відмови у відстрочці виконання рішення на 1 рік без змін.

В частині щодо стягнення з відповідача на користь позивача 7 532 991,38 грн інфляційних втрат рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, відповідно апеляційним судом не переглядалось.

Залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд розглянувши доводи апеляційної скарги, з урахуванням її меж та вимог (а саме в частині відмови у зменшенні 3% річних та в частині відмови щодо відстрочки рішення першої інстанції на один рік з дати ухвалення рішення), посилаючись на стандарт доказування «вірогідність доказів» перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку, що клопотання про зменшення розміру трьох процентів річних є необґрунтованим, відповідно не підлягає задоволенню. При цьому суд апеляційної інстанції розглянувши, в т.ч. доводи відповідача які стосуються настання форс-мажорних обставин вказав, що необхідною умовою для застосування форс-мажорних обставин для конкретного випадку є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили, а стороною договору має бути підтверджено не лише факт настання таких обставин, а саме їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Апеляційний суд погодився з висновками місцевого господарського суду про необґрунтованість заявленого відповідачем відповідача про зменшення розміру 3% річних вказавши, що ці компенсаційні нарахування не є штрафними санкціями, передбаченими статтею 230 ГК України, а тому на них не поширюються положення частини першої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, відповідно зазначене клопотання відповідача не підлягає задоволенню. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що посилання відповідача на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року № 902/417/18 - не підлягають застосуванню в контексті вирішення даного спору, оскільки у цій постанові досліджувалося питання зменшення відсотків річних, як визначені у більшому розмірі (40 %), ніж передбачені у статті 625 ЦК України.

Крім того суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у відстрочці виконання рішення на 1 рік вказавши, що при вирішенні питання про відстрочення виконання судового рішення необхідно враховувати не тільки фінансовий стан відповідача, а й позивача, а тому з урахуванням балансу інтересів сторін, оскільки довготривале невиконання рішення суду порушуватиме право позивача на справедливий судовий розгляд, а отже відсутні правові підстави для відстрочення виконання судового рішення в цій справі.

У касаційній скарзі Компанія, з посиланням на порушення судами попередніх судових інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить Суд скасувати судові рішення в частині відмови у зменшенні 3% річних та ухвалити в цій частині нове рішення яким зменшити розмір 3% річних до 1%, що складає 369 937,01 грн., а також в частині відмови щодо відстрочки рішення першої інстанції, прийняти нове рішення щодо відстрочки його виконання на один рік з дати ухвалення рішення у справі судом першої інстанції.

В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо можливості для господарських судів зменшувати розмір 3% річних за наявності їх значного розміру, а також наявності обставин для їх зменшення, зокрема, і форс-мажору (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України). Скаржник, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у праві № 902/417/18, зазначає, що суди неправильно застосували статтю 625 ЦК України, оскільки вважає, що відсотки річних є штрафними санкціями, відповідно, з урахуванням конкретних обставин справи, суди можуть їх (проценти річних) зменшувати. При цьому вказує, що зменшення у його правовідносинах відсотків річних, відповідно до приписів статті 625 ЦК України, є правом суду, його дискреційними повноваженнями, реалізуючи які суд повинен оцінити, серед іншого, наслідки порушення зобов`язання для кредитора у вигляді понесених збитків та можливість інших втрат і відповідність розміру стягуваних у якості санкцій сум таким наслідкам, а також інші обставини, які мають юридичне значення саме у рамках даної конкретної справи. З огляду на викладене, скаржник вважає, що суди мали розглянути клопотання відповідача про зменшення розміру процентів річних, зокрема, із застосуванням частини третьої статті 551 ЦК України та частини першої статті 233 ГК України. Крім того, звертає увагу на те, що твердження судів про те, що правовий висновок у справі №902/417/18 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, є помилковим та безпідставним. Скаржник вказує на те, що мотивуючи відмову у позові в частині стягнення відсотків річних, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зауважив, що спірні відсотки передбачені пунктом 5.5 договору за своєю природою відносяться до пені у зв`язку з чим вказав на подвійне стягнення пені, а Велика Палата пославшись на означене право суду зменшити загальний розмір відсотків річних, як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 ЦК України, визнала за справедливе обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій та відмовити у стягненні відсотків повністю. Також скаржник наголошує на порушенні судами попередніх судових інстанцій норм статей 236, 331 ГПК України щодо відстрочення виконання рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 09.04.2024, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі № 910/2440/23, розгляд касаційної скарги призначено на 02.05.2024.

Від позивача відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Згідно з розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 29.04.2024 № 32.2-01/659 проведено повторний автоматизований розподіл справи № 910/2440/23 у зв`язку з перебуванням судді Жайворонок Т.Є. у відпустці.

Під час підготовки справи № № 910/2440/23 до судового розгляду колегія суддів, ознайомившись з матеріалами справи у її сукупності та в контексті доводів касаційної скарги, а також здійснивши перевірку відсутності висновків Верховного Суду з визначених скаржником підстав касаційного оскарження, зокрема, у справах з подібними правовідносинами, які за змістовним критерієм стосувалися спорів про зменшення ставки % річних (з трьох відсотків і нижче) дійшла висновку про необхідність передачі справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки правильності застосування норм матеріального і процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій (частина сьома статті 301 ГПК України).

Оцінюючи обсяг повноважень Верховного Суду під час касаційного перегляду рішень судів попередніх інстанцій, можна дійти висновку, що саме перевірка правильності застосування норм як матеріального, так і процесуального права є ключовою для суду касаційної інстанції.

Аналіз зазначених статей також вказує, що суди попередніх інстанцій застосовують відповідні норми матеріального і процесуального права, а Верховний Суд зі свого боку аналізує обставини застосування таких норм права, а також викладає правові висновки щодо цих норм.

Відповідно до частини шостої статті 13 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так, підставами касаційного оскарження відповідачем визначено пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо можливості для господарських судів зменшувати розмір з 3% річних і нижче за наявності їх значного розміру, а також наявності обставин для їх зменшення, зокрема, і форс-мажору.

В контексті наведених відповідачем підстав касаційного оскарження, які стосуються відсутності правових висновків щодо зменшення судом встановленої статтею 625 ЦК України ставки у розмірі 3% річних за наявності їх (відсотків) значного розміру, а також наявності обставин для їх зменшення, колегія суддів вважає вказати на таке.

По-перше, належало з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Щодо вказаного колегією суддів встановлено, зокрема, наявність правових висновків Верховного Суду, якими у подібних (за висновком колегії) правовідносинах вирішувалося питання правомірності зменшення судом встановленої статтею 625 ЦК України ставки у розмірі 3% річних, а також застосування до таких правовідносин правового висновку Великої Палати Верхового Суду, викладеного у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Так, у низці справ Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (№914/2453/21 від 31.05.2023, №921/94/21 від 15.06.2023, №922/567/22 від 03.08.2023), які стосувалися стягнення відсотків річних безпосередньо у розмірі передбаченому законом (3% без встановлених обставин їх зміни договором або законом), а також не здійснювалось застосування до цих правовідносин правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у справі № 902/417/18 суди виснували, зокрема, наступне.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо).

Вимагати сплату суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).

Визначене частиною другою статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Щодо ж до застосування у відповідних правовідносинах правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 вказувалося на неподібність зазначеної справи, справі яка переглядалася і стосувалася заявлення позивачем до стягнення відсотків річних у розмірі передбаченому законом, а саме частиною другою статті 625 ЦК України.

Із вказаними висновками погоджується і колегія.

Водночас, суддями колегії також з`ясовано наявність інших правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 27.03.2024 у справі №910/12277/23 та від 07.06.2023 у справі №915/304/22 (судова палата для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності) у подібних вищевказаним за висновком колегії правовідносинах, в яких відповідачем є та сама особа, що і у справі, яка переглядається. В цих правових висновках зазначено про те, що висновки судів попередніх інстанцій про неможливість зменшення судом розміру трьох процентів річних є помилковими та такими, що не узгоджуються із вказаними висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у пунктах 8.3., 8.38 постанови 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Колегія суддів не погоджується з висновками Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського, викладених у справах №910/12277/23 та №915/304/22 та вважає за необхідне відступити від вказаних висновків.

При цьому, з огляду на подібність правовідносин у справах №910/12277/23 та №915/304/22, а також у справах №914/2453/21 від 31.05.2023, №921/94/21 від 15.06.2023, №922/567/22 від 03.08.2023, які стосувалися стягнення відсотків річних безпосередньо у розмірі передбаченому законом - 3 % зі справою, що переглядається (№910/2440/23), Верховний Суд як орган, який забезпечує однакове застосування норм права та висновки якого мають враховуватись іншими судами, не може допустити різного тлумачення /правозастосування одних і тих же норм права (частиною другою статті 625 ЦК України) в однакових правовідносинах за однакового правового регулювання.

Колегія суддів відстоюючи правову позицію неможливості зменшення встановленої частиною другою статті 625 ЦК України ставки річних та бажаючи відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 27.03.2024 у справі №910/12277/23 та від 07.06.2023 у справі №915/304/22 виходить в з наступного.

Колегія критично ставиться до можливості здійснення оцінки нарахування як «значного», «неспівмірного», «несправедливого розміру» для випадків 3% ставки, враховуючи, що відповідний розмір був визначений саме законодавцем як такий, що підлягає сплаті, у всіх наведених справах які переглядалися та які колегія визнала подібними відповідний розмір процентів не збільшувався/не зменшувався, а у справах №910/12277/23 та №915/304/22 як і у цій, яка переглядається, не підлягав зміні взагалі в силу самого характеру зобов`язання з якого виник спір у цій справі (невиконання рішення суду) та відсутності відповідних норм законодавства щодо зміни ставки, передбачених як єдина підстава частина статті 625 для цього випадку.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічно до вказаного вище Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 зі справи № 910/10156/17 виснувала, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Отже, колегія враховуючи вказане вище (різність правових підстав виникнення грошових зобов`язань зі справою №902/417/18), вважає, що висновки вказаної постанови не можуть бути застосовані до правовідносин у цій справі.

Колегія вважає, що для оцінки подібності правовідносин необхідно враховувати як межі касаційного перегляду так і предмет та підстави позову який розглядався, а також відповідні обставини з яких виходив суд згідно мотивувальної частини рішення. Так у справі № 902/417/18 сторони у договорі погодили зміну розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України і встановили її у розмірі 40 % річних від несплаченої вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути оплачений, та 96 % річних від несплаченої ціни товару з моменту спливу дев`яноста календарних днів до дня повної оплати. Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18 дійшла висновку про те, що фактично визначені договором 96 % річних є саме способом отримання кредитором доходу, а тому з метою запобігання такому безпідставному збагаченню розмір належної до стягнення з відповідача у зазначеній справі суми відсотків річних було обмежено.

Отже, на нашу думку, саме з цих обставин виходила Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18, здійснивши зменшення розміру договірних відсотків річних з урахуванням диспозитивності господарського судочинства та конкретних обставин вказаної справи, які, на думку колегії, не є подібними до справи, яка розглядається, а саме: з огляду на встановлення в укладеному між сторонами зазначеної справи договорі процентної ставки річних на рівні 40% та 96 % і її явної невідповідності принципу справедливості в той час, як у справі, яка переглядається, річні нараховані на зобов`язання, що виникли через невиконання боржником рішення суду.

Суди попередніх інстанцій у справі, яка переглядається, не встановили відповідних до справи №902/417/18 обставин очевидної неспівмірності заявленої до стягнення суми процентів річних (40 і 90% або іншого надмірного збільшення передбаченого законом розміру %).

Схожі висновки щодо змістовного критерію подібності для застосування правових висновків у справі №902/417/18 до правовідносин в яких не здійснювалось договірне збільшення % річних, а позовні вимоги стосуються виключно стягнення встановлених законом 3 % річних містяться, зокрема, у справах Верховного Суду: № 922/567/22 від 03.08.2023, №914/2453/21 від 31.05.2023, № 921/94/21 від 15.06.2023, які колегія Верховного Суду яка здійснює касаційний перегляд справи вважає подібними за змістовним критерієм (з урахуванням додатково також вказаних вище висновків щодо недоговірних підстав виникнення грошового зобов`язання в цій справі).

З метою забезпечення правової визначеності та подолання сумнівів щодо тлумачення вимог чинного законодавства у контексті спірних правовідносин, які залишаються, колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 27.03.2024 у справі № 910/12277/23 та від 07.06.2023 у справі №915/304/22, які ухвалені Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності щодо застосування приписів статті 625 ЦК України стосовно можливості зменшення судом розміру трьох процентів річних (які встановлені законом), а також не застосування до цих правовідносин статті 233 ГК України (штрафні санкції не входили до предмету спору у справі № 910/2440/23) шляхом його уточнення / конкретизації до застосування зазначених норм ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Питання про передачу справи на розгляд палати може вирішуватися судом за власною ініціативою (частина перша статті 303 ГПК України).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 303 ГПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції. Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій-четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

З огляду на викладене, а також враховуючи, що спірне питання стосується застосування приписів норм права, зважаючи на питання, яке порушується в цій ухвалі, колегія суддів вважає за необхідне передати справу № 910/2440/23 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Справу № 910/2440/23 за касаційною скаргою акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2024 передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Булгакова

Суддя А. Ємець