ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2024 року Справа № 906/294/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Гудак А.В. , суддя Тимошенко О.М.

секретар судового засідання Мельников О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Житомирської області про відмову в забезпеченні позову по справі №906/294/24 (суддя Лозинська І.В.)

час та місце постановлення: 19 березня 2024 року; АДРЕСА_1

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Магазин Юність"

про стягнення 1000000 грн

за участю представників сторін:

від Позивача - Рогаль О.К.;

від Відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі Позивач) звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Магазин "Юність" (надалі Відповідач) про стягнення з Відповідача на користь Позивача безпідставно збережених коштів в сумі 1000 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неприйняттям загальними зборами учасників Відповідача відповідного рішення, передбаченого частиною 10 статтею 18 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" після внесення Позивачем додаткового вкладу до статутного капіталу товариства.

У прохальній частині позовної заяви Позивач виклав вимоги про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно Відповідача, а саме, нежитлову будівлю приймального пункту загальною площею 102,70 кв. м. (реєстраційний номер майна 35787818), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову, Позивач зазначає, що невжиття таких заходів істотно ускладнить чи унеможливить поновлення прав та інтересів Позивача, а тому просив сприяти збереженню активу Відповідача, за рахунок якого останній матиме змогу виконати рішення у разі задоволення позову. Зазначене Позивач доводить тим, що Господарським судом Житомирської області розглядається справа №906/1501/23 за позовом учасника Відповідача до іншого учасника, який є директором Відповідача, про витребування частки в статутному капіталі, а також тим, що бухгалтер Відповідача звернулася із заявою до Богунського районного суду міста Житомира про видачу судового наказу за вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі (справа №295/1907/24).

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 19 березня 2024 року в справі №906/294/24 відмовлено в задоволенні заяви Позивача про забезпечення позову.

Місцевий господарський суд в оскаржуваній ухвалі зазначив, що розглядаючи заяву про забезпечення виконання рішення суду, суд має з урахуванням доказів, наданих Позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду. Водночас, наведені заявником підстави для забезпечення позову у даній справі, на переконання суду першої інстанції, є виключно припущеннями стосовно можливої поведінки Відповідача у вигляді вчинення дій щодо відчуження, передачу в іпотеку заставного майна, що ніби-то унеможливлять в подальшому виконання рішення суду. Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника, місцевий господарський суд в оскаржуваній ухвалі дійшов висновку, що заява Позивача про забезпечення позову не містить обґрунтованих мотивів і посилань на докази, на підставі яких суд міг би дійти висновку щодо доцільності та необхідності вжиття таких заходів, у зв`язку із чим заява Позивача про забезпечення позову визнане судом необґрунтованою та такого, що не підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати дану ухвалу місцевого господарського суду та прийняти нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

В своїй апеляційній скарзі Позивач зауважує про те, що він звернувся до суду з позовом про стягнення з Відповідача на користь Позивача безпідставно збережених коштів в сумі 1000 000 грн, та Відповідачем у справі є учасник з найбільшою часткою, яка дозволяє приймати або блокувати майже будь-які рішення на загальних зборах, у тому числі щодо зміни статутного капіталу. Вказує, що особа з найбільшою часткою корпоративних прав Відповідача одночасно є керівником Відповідача і учасником корпоративного спору; відповідно наявний спір впливає на те, що може змінитися особа яка має два механізми (як учасник і як керівник) на прийняття управлінських рішень щодо юридичної особи. Зазначає, що відповідно поведінка цієї особи (укладення договору щодо частки в статутному капіталі і подальше ухиляння від його виконання), яка зараз уособлює саму юридичну особу, є доказом недобросовісності, і не є припущенням. Заявник вказує, що Відповідач утримує кошти Позивача вже більше двох років, так як 29 червня 2022 року закінчився строк внесення додаткових вкладів третіми особами, на затвердження нового розміру статутного капіталу якого надається ще один місяць і що не було зроблено в той період, а остання можливість затвердити новий розмір капіталу надавалася протягом перших шести місяців 2023 року, коли Товариство було зобов`язане провести річні загальні збори за результатом 2022 року, що теж не виконано. Вказує, що з керівником Відповідача укладався строковий трудовий договір, який закінчився та зазначає про існування судового рішення яке набрало законної сили про стягнення значної суми коштів з керівника Відповідача.

Ухвалою Північнозахідного апеляційного господарського суду від 5 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача.

Ухвалою Північнозахідного апеляційного господарського суду від 22 квітня 2024 року в справі №906/294/24 проведення підготовчих дій закінчено. Розгляд апеляційної скарги призначено на 3 травня 2024 року об 11:00 год.

В судове засідання від 3 травня 2024 року представник Відповідача не з`явився, про причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомив.

В той же час, згідно частин 1-4 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою; суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою; виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень; ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи.

Зі змісту ухвали від 22 квітня 2024 року вбачається, що суд в пункті 3 такої ухвали повідомив сторін про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд апеляційної інстанції констатує, що в силу дії статті 273 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Відтак апеляційний господарський суд констатує, що на даний момент даний строк не є продовженим.

Разом з тим, суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З огляду на все вищевказане, апеляційний господарський суд вважає можливим розгляд апеляційної скарги без участі представника Відповідача за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні від 3 травня 2024 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, Позивач підтримав доводи, наведені ним в апеляційній скарзі та просив ухвалу місцевого господарського суду скасувати і прийняти нове рішення, яким задоволити заяву Позивача про забезпечення позову та вжити заходів забезпечення позову, котрі наведені в заяві. Також, Позивач вказав, що Відповідач утримує кошти Позивача вже більше двох років, так як 29 червня 2022 року закінчився строк внесення додаткових вкладів третіми особами, а остання можливість затвердити новий розмір капіталу надавалася протягом перших шести місяців 2023 року, коли Товариство було зобов`язане провести річні загальні збори за результатом 2022 року, що теж не виконано. Зазначив, що йому відомо, що з керівником Відповідача укладався строковий трудовий договір, який закінчився, що існує судове рішення яке набрало законної сили про стягнення значної суми коштів з керівника Відповідача. Невжиття заходів забезпечення позову, на переконання Позивача, може призвести до ситуації, відчуження чи передання в іпотеку майна Відповідача.

Заслухавши пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північнозахідного апеляційного господарського суду приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи Позивач покликається на те, що Позивач звернувся в суд з позовом до Відповідача про стягнення 1000000 грн безпідставно збережених коштів.

У прохальній частині позовної заяви Позивач виклав вимоги про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно Відповідача, а саме, нежитлову будівлю приймального пункту загальною площею 102,70 кв. м. (реєстраційний номер майна 35787818), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову, Заявник зазначає, що невжиття таких заходів істотно ускладнить чи унеможливить поновлення прав та інтересів Позивача, тому просив сприяти збереженню активу Відповідача, за рахунок якого матиме змогу виконати рішення у разі задоволення позову. Зазначене Позивач доводить тим, що Господарським судом Житомирської області розглядається справа №906/1501/23 за позовом учасника Відповідача до іншого учасника, який є директором Відповідача, про витребування частки в статутному капіталі, а також тим, що бухгалтер Відповідача звернулася із заявою до Богунського районного суду міста Житомира про видачу судового наказу за вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі (справа №29/1907/24).

За вказаних обставин Позивач просив вжити заходи забезпечення позову.

Колегія суддів констатує, що статтею 136 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У відповідності до частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Частинами першою, третьою статті 138 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

За змістом статті 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Господарський суд не повинен скасовувати вжиті заходи забезпечення, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.

При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Водночас, апеляційний господарський суд констатує, що Позивач зазначає, що загальні збори Відповідача прийняли рішення збільшити статутний капітал Відповідача зі 120 00 грн до 1 200 000 грн, і що у подальшому Позивач відчужив свою частку новому учаснику. До закінчення строку внесення додаткового вкладу третіми особами Позивач вніс на рахунок Відповідача 1000000 грн в якості поповнення статутного капіталу. Позивач зважаючи на те, що Відповідач досі не прийняв рішення про збільшення статутного капіталу (що вказує на зберігання коштів Позивача без правової підстави) звернувся до суду з позов про повернення безпідставно збережених коштів в сумі 1 000 000 грн.

При цьому, з матеріалів оскарження ухвали вбачається, що спір між сторонами виник у зв`язку з укладенням та підписанням між сторонами акта приймання-передачі частки в статутному капіталі Відповідача, укладеному між Позивачем та ОСОБА_2 16 лютого 2021 року щодо передачі Позивачем ОСОБА_2 частки у статутному капіталі Відповідача у розмірі 75,666 %, яка в грошовому еквіваленті становить 90799 грн (а.м.о. 12). Позивач вважає, що Відповідач, з огляд на неприйняття рішення загальними зборами, в порядку статті 18 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (про затвердження результатів додаткових вкладів учасників товариства; затвердження розмірів часток учасників товариства, тощо) незаконно утримує кошти сплачені Позивачем на рахунок Відповідача.

Позивач вважає, що: оскільки Відповідачем у справі є учасник з найбільшою часткою, яка дозволяє приймати або блокувати майже будь-які рішення на загальних зборах, у тому числі щодо зміни статутного капіталу; юридична особа діє у відносинах з третіми особами і учасниками товариства через орган управління; особа з найбільшою часткою корпоративних прав Відповідача одночасно є керівником Відповідача і учасником того корпоративного спору; наявний спір впливає на те, що може змінитися особа яка має два механізми (як учасник і як керівник) на прийняття управлінських рішень щодо юридичної особи, а відтак існує можливість того, що дана особа може вчинити дії спрямовані на відчуження майна.

Позивач вказав, що у разі подання позову про стягнення коштів Відповідач, якщо немає відповідних обмежень, може у будь-який момент розпорядитися коштами та відчужити майно.

Колегія суду констатує, що питання задоволення заяви про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку, виходячи з характеру заявлених позовних вимог та обставин справи, а заявлений захід забезпечення позову має перебувати у зв`язку з предметом позовної вимоги.

Предметом спору у даній справі є вимога Позивача до Відповідача про стягнення 1 000 000 грн безпідставно збережених коштів.

Зважаючи на доводи заяви про забезпечення позову, яка спрямована на збереження предмету позову та виконання рішення в майбутньому (в разі задоволення позову), колегія суддів констатує, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтвердження доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Колегія суддів констатує, що вжиття заходів забезпечення позову має бути спрямоване на реальне вчинення таких дій, з метою усунення порушень прав позивача, за захистом яких він звернувся з позовом до суду, які виникли саме після подання такого позову, яким відповідає зазначений в заяві вид забезпечення позов, з метою уникнення утруднення в майбутньому виконання судового рішення.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення у майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Аналогічний висновок викладений і в постановах Верховного Суду від 5 липня 2023 року в справі №910/2795/20, від 24 червня 2022 року в справі №904/3783/21, від 26 вересня 2022 року в справі №911/3208/21.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Тобто, забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Зі змісту норми статті 137 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосовуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

При цьому піддане арешту нерухоме майно повинно обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, та має стосуватись майна, що належить до предмета спору.

В той же час, Позивач в межах корпоративного спору, предметом якого є повернення безпідставно збережених коштів просить накласти арешт на нерухоме майно Відповідача.

З викладеного вбачається, що позовні вимоги не стосуються майна, що належать Відповідачу.

Тобто, обраний Позивачем вид забезпечення позову не перебуває у безпосередньому зв`язку зі спором у даній справі, оскільки під час розгляду справи судом буде досліджуватися саме питання щодо наявності правових підстав для повернення грошових коштів сплачених на виконання рішення загальних зборів та надаватися оцінка акту приймання-передачі частки в статутному капіталі Відповідача на підставі якого й були передані спірні кошти.

Відтак, накладення арешту на майно Відповідача не є співмірним із заявленими вимогами, оскільки спір не стосується визнання права власності на спірне майно чи повернення спірного майна Позивачу.

Колегія суддів зауважує, що заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, на забезпечення якого подана відповідна заява, а особа, яка заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю виконання судового рішення, постановленого у цій справі.

Колегія суддів також не вбачає, а Позивачем не доведено, як невжиття заходів у вигляді накладення арешту на майно Відповідача може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача, за захистом яких він звернувся до суду, без нових звернень до суду.

З урахуванням викладеного, вжиття судом заходів забезпечення позову, про які просить заявник, не відповідає меті та завданням господарського судочинства та правового інституту забезпечення позову, що, відповідно, є самостійною підставою для відмови у забезпеченні позову.

В той же час, під час вирішення питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Позов забезпечується, зокрема, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Колегія суду констатує, що конкретний захід забезпечення позову має бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17, пункт 36.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

З урахуванням вимог, передбачених статтями 73, 74, 76 Господарського процесуального кодексу України, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується вжиття певного виду забезпечення позову. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 5 липня 2023 року в справі №910/2795/20, від 17 грудня 2020 року в справі №910/11857/20.

В той же час, в поданій заяві апелянтом не наведено жодного належного і допустимого доказу того, що Відповідач реально вчиняє будь-які дії щодо відчуження майна та інших активів, котрі б могли б слугувати доказом того, що невжиття заходів забезпечення позову в майбутньому може утруднити чи зробити неможлививм виконання судового рішення (у разі задоволення позову Позивача). Всі доводи заяви по суті збігаються з доводами позовної заяви і не вказують, саме в розумінні ГПК України, про існування будь-яких обставин, котрі б надали можливість суду здійснити відповідне забезпечення.

Вказане є ще однією підставою для відмови у задоволенні заяви Позивача про забезпечення позову.

В той же час зважаючи на предмет позовних вимог в розрізі виду заходів забезпечення позову, котрий заявлено Позивачем в позовній заяві колегія суду констатує, що такий спосіб забезпечення позову як накладення арешту на майно у корпоративному спорі може узгоджуватися, зокрема, з такою вимогою майнового характеру як стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю чого у даному спорі також не існує.

Апеляційний господарський суд ще раз констатує, що заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову.

Оскільки позовні вимоги, заявлені в цій справі, зокрема є вимогами майнового характеру (стягнення безпідставно збережених коштів в сумі 1 000 000 грн), то такий захід забезпечення позову як накладення арешту на майно має бути співмірним з предметом спору в цій справі.

Однак, в даному випадку, предметом позовних вимог є стягнення безпідставно збережених коштів (а не витребування частки з чужого незаконного володіння).

Покликання в апеляційній скарзі на те, що Відповідачем буде відчужено майно чи передано в іпотеку не заслуговують на увагу, з огляду на те, що Позивачем не надано суду доказів наявності намірів або вчинення конкретних дій зі сторони Відповідача (його керівника) на реалізацію нерухомого майна. Дане, в свою чергу є ще одним підтвердженням того, що подана заява базується виключно на припущеннях самого позивача.

Окрім того, Позивач покликається на існування в юридичній площинні трьох позовних проваджень щодо Відповідача (не доводячи їх наданими доказами по справі).

Разом з тим, навіть наявність поданих позовів та судових рішень по іншим справам, не є безумовною підставою для забезпечення нового спору, що подано іншою стороною. А їх наявність не може свідчити про те, що не вжиття заходів забезпечення позову унеможливить виконання нового (поданого відповідною стороною) позову (у разі його задоволення), адже такі докази не вказують про дії саме сторони зокрема щодо відчуження всіх активів, чи взагалі щодо припинення існування юридичної особи відповідача. В той же час, на переконання колегії суду, у разі дійсної наявності судових рішень по інших справах (що набрали законної сили) суд не вправі вчиняти дії, що призведуть до невиконання чи утруднення виконання вже існуючих судових рішень (а не гіпотетично можливих в майбутньому, у разі задоволення позову). Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта на те, що в силу дії статті 326 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Також апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, 7 лютого 2024 року Богунський районний суд міста Житомира видав судовий наказ у справі №295/1907/24 про стягнення з Відповідача на користь фізичної особи заборгованість по заробітній платі, однак ухвалою від 11 березня 2024 року Богунський районний суд скасував зазначений судовий наказ.

При цьому, будь-яких інших доказів, які б вказували на розпорядження Відповідачем (його керівником) коштами чи іншими майновими активами Відповідача з метою спричинення збитків діяльності Відповідача (укладення договорів позики, кредиту, купівлі-продажу) матеріали справи не містять, а Відповідачем не подано.

Що ж стосується покликання Позивача на протокол загальних зборів №4 від 10 жовтня 2023 року, котрий як вважає Позивач є доказом шахрайських дій керівника Відповідача (а.м.о. 19), то колегія суду не бере його до уваги адже останній (враховуючи його зміст) не стосується питання можливості чи неможливості забезпечення позову (що в даному випадку переглядається апеляційним господарським судом).

Встановивши зазначені обставини апеляційний господарський суд виснує, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заходи забезпечення позову, обрані Позивачем, не є співмірними та адекватними, а необхідність їх вжиття не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами, що свідчить проте, що заявлені заходи забезпечення позові (саме в межах даного обгрунтування та доводів) не призведуть до досягнення цілі котру наслідує Позивач подаючи заяву про забезпечення позову. Крім того, заявником не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому, або позбавить заявника можливості ефективно захистити його порушені чи оспорювані права та інтереси, за захистом яких він звернувся до суду. А відтак, колегія суду прийшла до висновку про відмову у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Дане судове рішення в цій частині й було прийняте місцевим господарським судом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що ухвалу Господарського суду Житомирської області від 19 березня 2024 року в справі №906/294/24 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача згідно статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Житомирської області про відмову в забезпеченні позову від 19 березня 2024 року по справі №906/294/24 - залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Житомирської області про відмову в забезпеченні позову від 19 березня 2024 року по справі №906/294/24 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Матеріали оскарження ухвали по справі №906/294/24 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови виготовлено 10 травня 2024 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Тимошенко О.М.