РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.05.2024Справа № 910/12579/23
Суддя Господарського суду міста Києва Стасюк С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стенкор»

до Державного підприємства «Завод 410 ЦА»

про стягнення 695 314,65 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Стенкор» (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Завод 410 ЦА» (відповідач) про стягнення 697 547,60 грн., у тому числі 453 751,20 грн. основного боргу, 30 618,88 грн. 3 % річних, 177 039,03 грн. інфляційних втрат, 36 138,49 грн. пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором купівлі продажу №УМТЗ-21-36/3 від 01.03.2021 в частині здійснення повної та своєчасної оплати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.08.2023 відкрито провадження у справі № 910/12579/23, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначено сторонам у справі строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень щодо відповіді на відзив.

11.09.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог. Відповідно до поданої заяви позивач просить стягнути з відповідача 695 314,65 грн., у тому числі 453 751,20 грн. основного боргу, 32 110,67 грн. 3 % річних, 173 314,29 грн. інфляційних втрат, 36 138,49 грн. пені.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи наведене, суд приймає до розгляду заяву про зменшення розміру позовних вимог та розглядає справу, виходячи з нової ціни позову, а саме стягнення 695 314,65 грн., у тому числі 453 751,20 грн. основного боргу, 32 110,67 грн. 3 % річних, 173 314,29 грн. інфляційних втрат, 36 138,49 грн. пені.

11.09.2023 засобами поштового зв`язку від Державного підприємства "Завод 410 ЦА" надійшов відзив на позов, в якому відповідач звертає увагу суду, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Стенкор" майже одночасно заявило більше десяти позовів до Державного підприємства "Завод 410 ЦА" з однотипними вимогами та документами - позовні заяви відрізняються датами, сумами позову і реквізитами договорів, проте містять однакові помилки та незмінну правову позицію. На думку відповідача, позивач не був позбавлений можливості звернутися до суду із об`єднаними (однотипними) вимогами в межах одного позову, проте прийняв рішення подати велику кількість однакових позовів майже одночасно і в подальшому звертатися за відшкодуванням витрат на правничу допомогу у кожній справі окремо, штучно максимізуючи розмір відшкодування. Також відповідач звернув увагу суду, що долучені до позовної заяви додатки засвідчені факсиміле, що не передбачено Господарським процесуальним кодексом України, а відтак не повинні братись судом до уваги в якості доказів. Крім того, Державне підприємство "Завод 410 ЦА" вказує на невірність здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат. Щодо заявленої позивачем до стягнення пені, то відповідач вказує, що невиконання ним свого грошового зобов`язання відбулось через форс-мажорні обставини - запровадження по всій території України карантину через поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), який тривав до 30.06.2023. Так, відповідач вказує, що не міг передбачити, що карантин буде запроваджений аж на три роки, в той час як пандемія значно вплинула на авіацію - авіакомпанії значно скоротили кількість рейсів або зовсім припинили польоти, що беззаперечно вплинуло на фінансові можливості Державного підприємства "Завод 410 ЦА", основною діяльністю якого є обслуговування літаків. До того ж відповідач вказує, що безпосередньо межує з Міжнародним аеропортом "Київ" та на його території велись бойові дії, в той час як після початку повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України було припинено сполучення між містами, а відтак і нівелювалась можливість дістатись до місця виконання посадових обов`язків, тому відповідачем з 24.02.2022 було призупинено дію трудових відносин із переважною більшістю своїх працівників до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше для припинення або скасування воєнного стану. У зв`язку з викладеним, Державне підприємство "Завод 410 ЦА" вказує, що через дію непереборних обставин не може нести відповідальність за порушення зобов`язання.

13.09.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про огляд оригіналів доказів.

19.09.2023 засобами поштового зв`язку від Товариства з обмеженою відповідальністю "Стенкор" надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказує, що його вимоги ґрунтуються на різних договорах, тобто вимоги мають різні підстави виникнення, а відтак підстави для їх об`єднання в одному позові відсутні. Також позивач звертає увагу, що Господарський процесуальний кодекс України не містить вимог дотримуватись положень ДСТУ при оформлені копії документів, що подаються до суду. Щодо інфляційних втрат, то Товариство з обмеженою відповідальністю "Стенкор" звертає увагу суду, що інфляційні втрати на липень 2023 року ним не нараховувались. Крім того, позивач вважає, що в даному випадку відповідач не підлягає звільненню від відповідальності за порушення виконання своїх зобов`язань, оскільки Договір купівлі-продажу (поставки) № УМТЗ-21-36/3 від 01.03.2021 був укладений через рік після запровадження карантину через поширення коронавірусної хвороби (COVID-19) та до введення в Україні воєнного стану, в той час як Державне підприємство "Завод 410 ЦА" не повідомляло Товариство з обмеженою відповідальністю "Стенкор" про виникнення у нього форс-мажорних обставин, як того вимагають положення спірного договору. Окремо позивач звертає увагу, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. При цьому позивач стверджує, що відповідач займається ремонтом та обслуговуванням не цивільної авіації, а транспортних чи військових бортів, в той час як спричинені коронавірусною хворобою обмеження не стосувались транспортної чи військової авіації.

13.10.2023 засобами поштового зв`язку від Товариства з обмеженою відповідальністю "Стенкор" надійшла заява про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 11 500,00 грн.

17.10.2023 Державним підприємством "Завод 410 ЦА" подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01.03.2021 між Державним підприємством "Завод 410 ЦА" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стенкор" (продавець) укладено Договір купівлі-продажу (поставки) № УМТЗ-21-36/3, за умовами пункту 1.1 якого, продавець зобов`язується по договору поставити покупцю товари, зазначені у специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору або в заявці у разі поставки товару до укладення цього договору. Найменування товару: Комплектуючі. Код ДК:021-2015-34731000-0.

Відповідно до п. 1.2 Договору поставка товарів здійснюється окремими партіями, згідно з заявкою покупця переданої продавцю факсимільним зв`язком або електронною поштою. Номенклатурний перелік, асортимент, ціна, кількість товарів, що поставляються за цим договором, передбачені у специфікаціях, або у заявці у разі поставки товару до укладення цього договору.

Продавець повинен поставити покупцю товари, якість яких відповідає технічним умовам (ТУ) заводу-виробника, відповідним ГОСТам, характеристикам та вимогам державних стандартів, встановленим для цієї групи товарів (пункт 2.1 Договору).

Загальна ціна цього договору на момент укладення складає 453 751,20 грн, у тому числі ПДВ у розмірі 75 625,20 грн (пункт 3.1 Договору).

Пунктом 3.2 договору визначено, що ціна одиниці товарів фіксується на момент укладання договору та передбачена в специфікації до договору або в заявці, у разі поставки товару до укладення цього договору з урахуванням умов поставки, протягом строку дії цього договору зміні в односторонньому порядку не підлягає.

Відповідно пункту 4.1 Договору розрахунки провадяться наступним шляхом:

-продавець передає покупцю рахунок для оплати замовленої продукції;

-покупець згідно рахунку в рамках специфікації (додатку), проводить платіж, умови оплати зазначаються в кожній специфікації або в заявці, у разі поставки товару до укладання цього договору, окремо.

Оплата по договору проводиться після проходження перевірки товаром ВТК та 615 Військового представництва Міноборони України в разі його залучення, якщо інше не передбачено умовами договору.

За умовами пунктів 4.2 та 4.3 Договору форма розрахунків: безготівкова, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок продавця, вказаний у договорі. Днем оплати товару вважається день надходження грошових коштів на банківський рахунок продавця.

Згідно пунктів 5.1, 5.2 та 5.3 Договору строк, місце (передачі) та умови поставки партії товару буде вказано в кожній специфікації або заявці у разі поставки товару до укладення цього договору окремо.

Продавець здійснює поставку кожної партії товару з додаванням необхідної документації на товар зазначеної в пункті 2.2 договору (пункт 5.4 Договору).

Пунктом 6.1 Договору сторони визначили, що покупець зобов`язаний, зокрема своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари, що кореспондує праву продавця, визначеного умовами пункту 6.4 договору, своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за поставлені товари.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань по договору щодо оплати товару покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного (простроченого) зобов`язання, вираженого в гривнях за кожен день прострочення, у встановленому законом порядку.

Цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і дії терміном на один рік, а в частині виконання зобов`язань (по оплаті та поставці) - до повного виконання їх сторонами. Сторони встановили, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, ч.3 ст. 631 ЦК України (пункти 10.1 та 10.2 Договору).

Умовами специфікації №1 від 01.03.2021 до Договору, яка є невід`ємною його частиною, сторони визначили: найменування та кількість товару, сукупною вартістю 453 751,20 грн.; умови оплати - 100% оплати протягом 30 банківських днів після поставки та проходження вхідного контролю на підприємстві покупця; умови та місце поставки - DDP - склад покупця, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 94, за рахунок продавця; якість товару - ТМЦ повинні бути новими (перша категорія), з товаром надається паспорт (сертифікат, висновок), виданий виробником, Якість маркування повинна відповідати вимогам ОСТ нормативно-технічної документації; гарантія - гарантійний термін зберігання.

На виконання умов даного договору, позивачем було поставлено відповідачу узгоджений товар загальною вартістю 453 751,20 грн., що підтверджується видатковою накладеною № 0000060 від 16.03.2021 на суму 76 800,00 грн., видатковою накладною № 0000064 від 16.03.2021 на суму 28 560,00 грн., видатковою накладною № 0000063 від 16.03.2021 на суму 115 200,00 грн., видатковою накладною № 0000062 від 16.03.2021 на суму 141 991,20 грн., видатковою накладною № 0000061 від 16.03.2021 на суму 91 200,00 грн.,

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем свого зобов`язання по оплаті поставленого згідно Договору товару, у зв`язку з чим у Державного підприємства "Завод 410 ЦА" виник борг з оплати товару у розмірі 453 751,20 грн. Крім того, позивачем нараховано до стягнення з відповідача 32 110,67 грн. 3 % річних, 173 314,29 грн. інфляційних втрат та 36 138,49 грн. пені.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд прийшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 54 Цивільного кодексу України.

Також з аналізу умов Договору вбачається, що він є рамковим договором, тобто таким, що укладений з метою багаторазового застосування, який містить загальні умови поставки товару постачальником, та при цьому погодження істотних умов (найменування товару, кількість, вартість, тощо) кожного окремого зобов`язання з поставки товару (партії товару) погоджується сторонами, зокрема, у специфікаціях та/або заявках.

За приписами ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи видаткових накладних позивачем поставлено відповідачу товар загальною вартістю 453 751,20 грн.

Вказана видаткові накладні підписані уповноваженими представниками сторін, а також в них містяться посилання на реквізити Договору.

Про виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов Договору щодо якості та кількості поставленого товару.

Положеннями ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 4.1 Договору сторонами погоджено, що покупець згідно рахунку в рамках Специфікації (додатку) проводить платіж, умови зазначаються у кожній специфікації окремо.

Специфікацією №1 передбачено, що покупець зобов`язався здійснити оплату 100% вартості товару протягом 30 банківських днів після поставки та проходження вхідного контролю на підприємстві покупця.

Таким чином, строк виконання відповідачем грошового зобов`язання в частині здійснення оплати товару є таким, що став.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Доказів сплати Державним підприємством "Завод 410 ЦА" Товариству з обмеженою відповідальністю "Стенкор" коштів у розмірі 453 751,20 грн. станом на дату розгляду даної справи відповідачем суду не надано.

З огляду на приписи ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що відповідачем було прострочено виконання своїх грошових зобов`язань з оплати поставленого позивачем згідно Договору товару та станом на дату розгляду даної справи у Державного підприємства "Завод 410 ЦА" наявний перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Стенкор" прострочений борг у розмірі 453 751,20 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, наявність та розмір боргу Державного підприємства "Завод 410 ЦА" з оплати товару вартістю 453 751,20 грн. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не було спростовано, у зв`язку з чим в цій частині позовна вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Стенкор" підлягає задоволенню.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням Державним підприємством "Завод 410 ЦА" своїх грошових зобов`язань за Договором Товариство з обмеженою відповідальністю "Стенкор" стверджує про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 32 110,67 грн. 3 % річних, 173 314,29 грн. інфляційних втрат, 36 138,49 грн. пені.

Судом встановлено, що відповідач обов`язку по сплаті коштів у визначений Договором строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Державне підприємство "Завод 410 ЦА" стверджує, що прострочення зобов`язання з оплати товару сталось не з його вини, оскільки мала місце дія обставин непереборної сили - встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, внаслідок чого значно скоротилась кількість рейсів або зовсім припинились польоти, що негативно вплинуло на фінансові можливості Державного підприємства "Завод 410 ЦА", основною діяльністю якого є обслуговування літаків. Також відповідач вказує про ведення на території його підприємства бойових дій та неможливість здійснення ним своєї господарської діяльності через початок повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України, що зумовило скрутний фінансовий стан Державного підприємства "Завод 410 ЦА".

Натомість суд не вважає, що запровадження постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №614 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" карантину може вважатись в даному випадку обставиною непереборної сили, оскільки відповідні обставини настали за рік до укладення сторонами Договору, а відтак відповідач, який здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, укладаючи Договір міг та повинен був оцінити погоджений сторонами строк виконання зобов`язання з оплати товару та відповідно об`єктивно оцінити можливість виконання такого зобов`язання у вказаний строк з урахуванням запровадженого на території України карантину.

Також суд в даному випадку не вважає обставиною непереборної сили, яка звільняє відповідача від відповідальності за порушення ним свого грошового зобов`язання за Договором, початок повномасштабної військової агресії проти України, оскільки строк виконання Державним підприємством "Завод 410 ЦА" свого обов`язку з оплати поставки товару настав до вторгнення країни-агресора на територію України у лютому 2022 року. Крім того, лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 носить загальний інформаційний характер, оскільки констатує абстрактний факт без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні. Разом із тим, неможливість виконання договірних зобов`язань особа повинна підтверджувати документально в залежності від її дійсних обставин, що унеможливлюють виконання на підставі вимог законодавства, чого відповідачем у встановленому законом порядку доведено не було.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 36 138,49 грн.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань по договору щодо оплати товару покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного (простроченого) зобов`язання, вираженого в гривнях за кожен день прострочення, у встановленому законом порядку.

Здійснивши перерахунок заявленої до стягнення пені, суд приходить до висновку, що правомірним є нарахування Державному підприємству "Завод 410 ЦА" пені на прострочений борг у розмірі 36 138,49 грн.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у розмірі 32 110,67 грн. 3 % річних та 173 314,29 грн. інфляційних втрат

Щодо заяви Державного підприємства "Завод 410 ЦА" про зменшення неустойки.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Застосоване у частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість, вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (постанови Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №916/2259/18, від 24.02.2020 у справі № 917/686/19, від 26.02.2020 у справі №922/1608/19, від 15.04.2020 у справі №922/1607/19).

Закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд - оцінити при ухваленні рішення.

Таким чином, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Мотивуючи свою заяву про зменшення штрафних санкцій, відповідач посилався, зокрема, на специфіку своєї основної діяльності - обслуговування літаків, тоді як з моменту повномасштабного вторгнення і по даний час - цивільна авіація не здійснює польотів над територією України, а надання аеронавігаційних послуг у повітряному просторі України зупинено. Зауважує і на технологічному процесі обслуговування літаків, який передбачає льотні випробування (після проведення робіт), тоді як міжнародний аеропорт Київ, який надає відповідачу майданчик для прибуття літаків і проведення льотних випробувань, не приймає і не випускає цивільні судна, у зв`язку з закритим повітряним простором України. За викладених обставин, виконання замовлень та контрактів на ремонт, модернізацію і обслуговування літаків не можливе з незалежних від відповідача причин, пов`язаних, зокрема, із воєнною агресією Російської Федерації проти України, а тому здійснення основної діяльності практично паралізовано до кінця воєнного стану.

Натомість позивач стверджує, що відповідач здійснює обслуговування не лише цивільної авіації, а й транспортної та військової.

Водночас 24.02.2022 Російською Федерацією було розпочато повномасштабну військову агресію проти України, у зв`язку з чим указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 та в подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався і станом на дату ухвалення даного рішення досі триває.

Частиною 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Загальновідомі факти не потребують доказування тоді, коли вони визнані такими судом. Загальновідомість того чи іншого факту може мати різні межі. Він може бути відомий у межах країни, окремої області, населеного пункту. Це об`єктивні межі загальновідомості певного юридичного факту. Але крім об`єктивних меж загальновідомість певного юридичного факту має і суб`єктивні межі: даний факт повинен бути відомий не тільки певним особам (наприклад, мешканцям населеного пункту), але й всьому складу суду, який розглядає справу (постанови Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/3946/16 та від 26.10.2021 у справі №922/3990/19).

Державне підприємство "Завод 410 ЦА" входить до Переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2004 №1734, та його власником є Акціонерне товариство "Українська оборонна промисловість".

Враховуючи заяву позивача про виконання відповідачем обслуговування транспортних та військових бортів, а також зазначені відповідачем причини та обставини, в яких він перебуває з початку повномасштабного вторгнення, враховуючи відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження факту понесення позивачем збитків внаслідок допущеного відповідачем прострочення, а також враховуючи пропорційність застосованих до відповідача заходів відповідальності таких, як стягнення 3% річних, які є платою за користування коштами та інфляційних нарахувань, що є компенсацією за понесені збитки спричинені знеціненням грошових коштів, суд дійшов висновку про те, що в даному конкретному випадку є можливим задоволення заяви Державного підприємства "Завод 410 ЦА" та зменшення розміру нарахованої позивачем пені на 50%, тобто до 18 069,25 грн. Таке зменшення суд вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Стенкор" підлягають частковому задоволенню, а з Державного підприємства "Завод 410 ЦА" підлягає стягненню 453 751,20 грн. основного боргу, 32 110,67 грн. 3 % річних, 173 314,29 грн. інфляційних втрат, 18 069,25 грн. пені,

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Керуючись наведеними приписами господарського процесуального закону, судовий збір покладається на відповідача з огляду те, що спір у даній справі виник у зв`язку з неправильними діями останнього, а часткове задоволення позовних вимог обумовлене реалізацією судом свого права на зменшення неустойки.

Щодо заявлених позивачем до відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.

Позивачем також було заявлено до стягнення з відповідача відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 11 500,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У змісті позовної заяви Товариство з обмеженою відповідальністю "Стенкор" виклало попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, у відповідності до якого позивач очікує понести витрати на оплату судового збору у розмірі 10 463,21 грн. та на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 30 000,00 грн.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано Договір про надання правової допомоги №17/05 від 17.05.2023 (надалі - Договір про надання правової допомоги), укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Стенкор" (клієнт) та адвокатом Сухомлин Оленою Валентинівною (адвокат), Додаток №1 до Договору про надання правової допомоги, яким врегульовано розмір гонорару та порядок його оплати від 17.05.2023, акт приймання-передачі наданої правової допомоги №42 від 02.10.2023, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу, що є Додатком №1 до акту приймання-передачі №42 від 02.10.2023, рахунок-фактура від №0000042 від 02.10.2023 та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №2701 від 15.10.2021 виданого на ім`я Сухомлин Олени Валентинівни.

Пунктом 1.1 Договору про надання правової допомоги визначено, що адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язується сплатити винагороду (гонорар) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі, у порядку та строки обумовлені сторонами у договорі.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 Договору про надання правової допомоги гонорар є формою винагороди адвоката за надання правової допомоги клієнту. За правову допомогу, передбачену в пунктах 1.2, 1.3 цього договору, клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар). Розмір винагороди адвоката при наданні правової допомоги, перелік послуг, а також умови та порядок розрахунків визначаються сторонами додатковими угодами до цього договору.

У Додатку №1 до договору про надання правової допомоги сторони погодили, що вартість послуг, зокрема, з підготовки позовної заяви, відповіді на відзив, відзиву, заперечення на відповідь на відзив, зустрічного позову (в залежності від витраченого часу) становить 5 000,00 грн за 1 годину роботи адвоката.

За актом приймання-передачі №42 від 02.10.2023, адвокат надав, а клієнт прийняв правову допомогу (послуги) у справі №910/12579/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Стенкор" до Державного підприємства "Завод 410 ЦА" про стягнення 697 547,60 грн., а саме: підготовка позовної заяви до відповідача у справі №910/12579/23 вартістю 5 000,00 грн; підготовка відповіді на відзив до відповідача у справі №910/12579/23 вартістю 5 000,00 грн.; підготовка заяви про зменшення розміру позовних вимог у справі № 910/12579/23. При цьому, у наданому акті визначено, що клієнт не має претензій до адвоката щодо кількості, якості та своєчасності наданих послуг.

З урахуванням наданих доказів, позивач вказує про понесення адвокатських витрат у розмірі 11 500,00 грн. за надану правничу допомогу в межах справи №910/12579/23.

Судом встановлено, що Сухомлин Олена Валентинівна є адвокатом в розумінні Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", що підтверджується інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру; - погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" як "форма винагороди адвоката", але в розумінні Цивільного кодексу України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

У той же час, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 наголошено на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

В той же час, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові №922/445/19 від 03.10.2019 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Тобто, "суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони" та "суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачем відповідне клопотання" не є тотожними за своєю суттю, що фактично відповідає висновку викладеному у вищевказаній постанові.

При цьому, у постанові від 05.10.2021 у справі №907/746/17 колегія суддів Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання учасника справи про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2022 у справі №910/429/21 та від 11.11.2022 у справі №909/50/22.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необгрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Окрім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

Отже, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень статей 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норми права викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та у постанові Верховного Суду від 22.12.2022 у справі №922/2666/21.

При цьому, судом враховано, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів учасника справи (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17 та від 21.10.2021 у справі №420/4820/19).

В той же час, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

У поданому клопотанні про зменшення витрат на оплату правничої допомоги відповідач заперечує проти заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу з підстав того, що в провадженні Господарського суду міста Києва перебуває велика кількість однотипних судових справ за участю цих самих сторін, а тексти процесуальних документів підготовлених та поданих представником позивача зазнавали змін виключно у сумах та датах, а тому не потребували значних часових затрат та розумової діяльності, а даний спір є звичайним розрахунковим спором.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності та з огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених і поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і розумності їхнього розміру, з урахуванням заперечень відповідача, суд прийшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору та складності даної справи, з урахуванням обсягу наданих послуг (п.2 ч.5 ст.129 Господарського процесуального кодексу України).

Так, судом враховано, що розгляд справи №910/12579/23 відбувався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а додані до матеріалів позову додатки не обтяжені великим обсягом документів, так як стягнення заборгованості позивачем обґрунтовано лише Договором купівлі-продажу (поставки) № УМТЗ-21-36/3 від 01.03.2021 та видатковими накладними, які підписані сторонами без заперечень та зауважень.

За таких обставин, виходячи з критеріїв складності справи, обсягу матеріалів, кількості підготовлених документів, з урахуванням клопотання відповідача про зменшення витрат позивача на правничу допомогу, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для обмеження такого розміру з огляду на розумну необхідність судових витрат в даній справі та покладення на відповідача витрати позивача на правову допомогу у загальному розмірі 5 000,00 грн.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Стенкор» до Державного підприємства «Завод 410 ЦА» про стягнення 695 314,65 грн.- задовольнити частково.

2.Стягнути з Державного підприємства «Завод 410 ЦА» (03151, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 94, ідентифікаційний код 01128297) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Стенкор» (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 38, ідентифікаційний код 41557466) 453 751 (чотириста п`ятдесят три тисячі сімсот п`ятдесят одну) грн. 20 коп. основного боргу, 32 110 (тридцять дві тисячі сто десять) грн. 67 коп. 3 % річних, 173 314 (сто сімдесят три тисячі триста чотирнадцять) грн. 29 коп. інфляційних втрат, 18 069 (вісімнадцять тисяч шістдесят дев`ять) грн. 25 коп. пені, 10 429 (десять тисяч чотириста двадцять дев`ять) грн. 72 коп. витрат по сплаті судового збору, 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. витрат на правову допомогу.

3.У іншій частині позову - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 13.05.2024.

Суддя С. В. Стасюк