ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2024 Справа № 914/253/24

Господарський суд Львівської області у складі судді Долінської О.З., за участю секретаря судового засідання Яворської В.В.,

розглянувши матеріали справи за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Таланлегпром, м. Київ

до відповідача: Акціонерного товариства Українська залізниця в особі Регіональної філії Львівська залізниця АТ Українська залізниця, м. Львів

про: стягнення коштів за договором поставки в розмірі 225 691,74 грн.

Представники сторін:

від позивача: Кириленко Н.В. адвокат, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії СМ № 000585 від 03.04.2019 р.

від відповідача: Бучковський С.В. адвокат, довіреність в порядку передоручення від 04.01.2024 р.

ВСТАНОВИВ:

На адресу Господарського суду Львівської області в систему Електронний суд надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Таланлегпром до відповідача: Акціонерного товариства Українська залізниця в особі Регіональної філії Львівська залізниця АТ Українська залізниця про стягнення коштів за договором поставки в розмірі 225 691,74 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2024 р., справу № 914/253/24 розподілено для розгляду судді Долінській О.З.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, судом встановлено наявність підстав для залишення її без руху.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.02.2024 р., позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Таланлегпром до відповідача: Акціонерного товариства Українська залізниця в особі Регіональної філії Львівська залізниця АТ Українська залізниця про стягнення коштів за договором поставки в розмірі 225 691,74 грн. залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, зазначених у мотивувальній частині цієї ухвали, а саме: 10 днів з дня вручення цієї ухвали про залишення позовної заяви без руху.

07.02.2024 р. представником позивача, на виконання вимог ухвали суду від 01.02.2024 р., подано на адресу суду в систему Електронний суд заяву з додатками за вх. № 3673/24.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.02.2024 р., прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Судом постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 06.03.2024 р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 06.03.2024 р., підготовче засідання відкладено на 03.04.2024 р. з підстав, викладених в даній ухвалі.

12.03.2024 р. представником позивача подано на адресу суду в систему Електронний суд заяву з додатками за вх. № 7029/24 та заяву за вх. № 7035/24 від 12.03.2024 р., в яких позивач просить суд уточнити назву відповідача у прохальній частині позовної заяви, а саме просить суд стягнути з Акціонерного товариства Українська залізниця Регіональної філії Львівська залізницяАкціонерного товариства Українська залізниця на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТАЛАНЛЕГПРОМ 225 691,74 грн., з них: 200 308,80 грн. основний борг за неоплачений товар, інфляційне збільшення заборгованості - 25 086,04 грн., 0.1% річних 296,90 грн.

01.04.2024 р. представником відповідача подано на адресу суду в систему Електронний суд заяву за вх. № 8874/24, в якій відповідач просить суд поновити строк для подання відзиву на позовну заяву; долучити до матеріалів справи № 912/253/24 відзив на позовну заяву та відмовити в задоволенні позовних вимог щодо штрафних санкцій повністю. Вказану заяву відповідача суд розцінив як відзив на позовну заяву та протокольною ухвалою суду від 03.04.2024 р. вказаний відзив на позовну заяву долучено до матеріалів справи.

02.04.2024 р. представником позивача подано на адресу суду в систему Електронний суд клопотання про долучення доказів з додатками за вх. № 9132/24.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.04.2024 р., закрито підготовче провадження та призначено справу № 914/253/24 до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 30.04.2024 р.

Протокольною ухвалою суду від 03.04.2024 р. задоволено усне клопотання представника позивача про проведення судового засідання 30.04.2024 року в режимі відеоконференції та вирішено забезпечити участь представника позивача в судовому засіданні, призначеному на 30.04.2024 року, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів відповідно до Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого Рішенням Вищої ради правосуддя 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21.

30.04.2024 р. представник позивача в судове засідання з розгляду справи по суті, яке проводилось в режимі відеоконференції з`явився, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та поясненнях, наданих в судових засіданнях.

30.04.2024 р. представник відповідача в підготовче судове засідання з`явився, проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву за вх. № 8874/24 від 01.04.2024 р. та поясненнях, наданих в судових засіданнях. Просив суд відмовити у задоволені вимог щодо стягнення штрафних санкцій.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів.

Враховуючи те, що норми ст. 81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції у справі.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 74 ГПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Отже, судом було забезпечено принцип змагальності сторін, рівність сторін, що полягає у наданні їм однакових можливостей для реалізації ними своїх процесуальних прав, з огляду на сплив строків для подання доказів, з метою дотримання прав позивача на своєчасне вирішення спору.

В силу приписів ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суд з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).

Водночас, необґрунтоване відкладення розгляду справи призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Враховуючи те, що подані сторонами у цій справі докази дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), якими учасники справи обґрунтовують свої позовні вимоги та заперечення позовних вимог і які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, що в свою чергу, вказує на можливість виконання завдань господарського судочинства та з урахуванням необхідності дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення у справі №914/253/24.

В судовому засіданні 30.04.2024 р., відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позиція позивача.

В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначає про те, що 06.08.2021 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки № Л/НХ-21450/НЮ. В подальшому, сторони укладали додаткові угоди № 1, № 2 та № 3 до Договору поставки. Позивач зазначає, що відповідно до Специфікації № 1 на адресу відповідача 04 жовтня 2021 року було відвантажено товар на загальну суму 1 203 234 грн.24 коп., який оплачений відповідачем 10 грудня 2021 року в повному обсязі. Разом з тим, на умовах даного договору, специфікації № 3 на адресу покупця було відвантажено взуття на загальну суму 200 308 грн.80 коп. (видаткова накладна № 1693 від 01 червня 2022року). Кінцевий строк розрахунку за поставлений товар по вищевказаній накладній - 03 серпня 2022 року. Станом на дату подання позову прострочена основна заборгованість відповідача перед позивачем становить 200 308,80 грн. На підставі наведеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 200 308,80 грн. - основної заборгованості, 25 086,04 грн. втрат від інфляції, 296,90 грн. - 0.1% річних, згідно приведених ним розрахунків, що містяться в матеріалах справи, виходячи з умов Договору та стягнути понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору.

Позиція відповідача.

У відзиві на позовну заяву за вх. № 8874/24 від 01.04.2024 р. відповідач посилається на те, що згідно із п.п. 8.1. - 8.2. укладеного між сторонами договору від 06.08.2021 №Л/ НХ-21450/НЮ, сторона яка зазнала впливу обставин непереборної сили звільняється від відповідальності за невиконання та/або неналежне виконання своїх зобов`язань, що підтверджує про обставини непереборної сили. Відповідно до п. 8.1. Договору, сторони звільняються від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за Договором у разі, коли таке невиконання сталося внаслідок дії обставин непереборної сили.

Відповідач зазначає, що з аналізу ч. 2 ст. 218 ГК України, ст. 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні видно, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який продовжено Указом Президента України від 17.05.2022 № 342 строк проведення загальної мобілізації продовжено з 25.05.2022 на 90 діб, пізніше, який продовжений згідно Указу Президента України від 12.08.2022 № 574 строк проведення загальної мобілізації продовжено з 23.08.2022 на 90 діб. Згідно листа Торгово-промислової палати від 28.02.2022 3 2024/02.0-7.1, на підставі ст. ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України. Торгово-промислова палата підтверджує, що зазначені обставини, а саме військова агресія російської федерації проти України з 24.02.2022 до її офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин.

Крім того, відповідач посилається на те, що вирішуючи питання про зменшення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Також, відповідач наголошує на тому факті, чому вчасно не було проведено сплату за поставку товару. Так, під час перевірки контрагента, департаментом безпеки АТ «Укрзалізниця» була підозра, що ТзОВ Таланлегпром має співпрацю з країною агресором, а саме з російською федерацією.

При вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій суди також беруть до уваги як обставини прямо визначені у ст. 233 ГК, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.

Крім цього, відповідач зазначає, що загальновідомими обставинами є те, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» як стратегічне підприємство після початку збройної агресії російської федерації проти України виконує безкоштовні евакуаційні рейси для громадян, перевезення військових та гуманітарних вантажів, тоді як інфраструктура підприємства зазнає постійних обстрілів та ракетних ударів з боку російської федерації. Акціонерне товариство «Українська залізниця» в період воєнного стану працює в посиленому режимі. На підставі наведеного, відповідач просить суд відмовити в задоволенні вимог щодо штрафних санкцій повністю.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, подані суду, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, здійснивши огляд документів, заслухавши пояснення учасників справи, суд встановив наступне.

06 серпня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Таланлегпром (позивач у справі, постачальник за договором) та Регіональною філією Львівська залізниця Акціонерного товариства Українська залізниця (відповідач у справі, покупець за договором) укладено Договір № Л/НХ-21450/НЮ (надалі Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору, постачальник зобов`язувався поставити покупцю товар, зазначений в специфікації №1 (Додаток №1 до даного Договору), а Покупець - прийняти товар і оплатити його вартість. На момент підписання сума Договору становила 1 203 234,24 грн. в т.ч. ПДВ. До Договору сторонами вносилися зміни, шляхом підписання Додаткової угоди № 1 від 28 грудня 2021 року, Додаткової угоди №2 від 31 березня 2022 року та Додаткової угоди № 3 від 25 травня 2022 року.

Додатковою угодою №1 було продовжено строк дії договору до 31.03.2022р. та доповнено Договір поставки Специфікацією № 2 на загальну суму 240 370,56 грн. в т.ч. ПДВ.

Додатковою угодою №2 від 31 березня 2022 року продовжено строк дії Договору до 31.12.2022 року.

25 травня 2022 року сторонами було укладено Додаткову угоду №3 про наступне: п.3.2. Договору доповнено новим абзацем такого змісту: З урахуванням дії правового режиму воєнного стану сума Договору становить: 1 203 234,24 грн., в т.ч. ПДВ 200 539,04 грн.; 200 308,80 грн., у т.ч. ПДВ 0%.

Пункт 4.1. Договору доповнено новим абзацем такого змісту: На час дії правового режиму воєнного стану із контрагентами, які є платниками ПДВ: Покупець здійснює розрахунок за кожну партію поставленого товару на 45-й банківський день від дати отримання товару за умови наявності належним чином оформлених документів: 1) акту приймання-передачі товару; 2) видаткової накладної.

Відповідно до Специфікації № 1 на адресу відповідача 04 жовтня 2021 року було відвантажено товар на загальну суму 1 203 234,24 грн., який оплачений відповідачем 10 грудня 2021 року в повному обсязі.

Позивачем, із врахуванням умов Договору, специфікації № 3 від 25.05.2022 р., на адресу відповідача було відвантажено взуття на загальну суму 200 308,80 грн., що підтверджується видатковою накладною № 1693 від 01 червня 2022року на суму 200 308,80 грн.

Вказана видаткова накладна, згідно з якою відповідач отримував товар, долучена позивачем до матеріалів справи, підписана повноважними представниками сторін та підписи засвідчені печатками юридичних осіб.

Крім того, позивачем, на підтвердження поставки товару відповідачу долучено до матеріалів справи акт приймання-передачі від 03.06.2022 р. на суму 200 308,80 грн.

Згідно п. 4.1 Договору із врахуванням Додаткової угоди № 3 від 25.05.2022 р., розрахунки проводяться у безготiвковiй формi: Покупець здiйснює розрахунок за кожну партію поставленого товару за умови наявностi належним чином оформлених документiв на відповідну партію: l) акту приймання-передачi товару; 2) видаткової накладної; 3) податкової накладної, складеної та зареестрованої у Єдиному реєстрі податкових накладних відповiдно до Податкового кодексу України; - Покупець здiйснює розрахунок на 45-й банкiвський день вiд дати peєстрації Постачальником, складеної вiдповiдно до Податкового кодексу України, податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному peєстpi податкових накладних. У випадку зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування Постачальника, розрахунок здiйснюється на 45-й банківський день вiд дати отримання Покупцем вiд Постачальника копiї рiшення про реєстрацiю податкової накладної/розрахунку коригування. На час дії правового режиму воєнного стану із контрагентами, які є платниками ПДВ: Покупець здійснює розрахунок за кожну партію поставленого товару на 45-й банківський день від дати отримання товару за умови наявності належним чином оформлених документів: 1) акту приймання-передачі товару; 2) видаткової накладної.

Кінцевий строк розрахунку за поставлений товар згідно видаткової накладної № 1693 від 01 червня 2022року на суму 200 308,80 грн. - 03 серпня 2022 року.

21 липня 2023 року позивачем направлено на адресу відповідача претензію за вих. № 20/07 від 20.07.2023 р. про стягнення заборгованості згідно договору № Л/НХ-21450/НЮ від 06.08.2021р. Проте вказана претензія позивача залишена відповідачем без відповіді та реагування, що і слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відтак, як вбачається з матеріалів справи, розмір основної заборгованості відповідача перед позивачем за поставлений товар становить 200 308,80 грн.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За умовами ст.525 ЦК України та ст.193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору тощо. Згідно ст.599 ЦК України, ст.202 ГК України зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ч.2 статті 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

На підтвердження поставки товару відповідачу на суму 200 308,80 грн. , позивачем долучено до матеріалів справи видаткову накладну № 1693 від 01 червня 2022року на суму 200 308,80 грн. та акт приймання-передачі від 03.06.2022 р. на суму 200 308,80 грн., згідно з якими відповідач отримував товар, такі підписані повноважними представниками сторін та підписи засвідчені печатками юридичних осіб.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Кожною стороною (підприємством), що брала участь у здійсненні господарської операції, мають бути отримані первинні документи для записів у регістрах бухгалтерського обліку, інформація в яких ідентично засвідчує зміст господарської операції.

Письмовими доказами, що фіксують та підтверджують господарські операції, є первинні документи, які для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати, як обов`язкові реквізити, так і додаткові реквізити в залежності від характеру операції.

Накладна - документ, що використовується при передачі товарно-матеріальних цінностей від однієї особи іншій. Є декілька видів накладних, наприклад, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна тощо. Видаткова накладна фіксує факт отримання/передачі товарів або послуг і по суті завершує купівлю-продаж між продавцем і покупцем.

Таким чином, видаткова накладна є первинним документом, який фіксує факт отримання покупцем товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №904/887/18, яка в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України врахована судом.

Таким чином, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і, яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 у справі №922/1467/19, яка в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України врахована судом.

Станом на день прийняття рішення суду, доказів в спростування вищенаведених обставин не поступало, доказів щодо оплати заборгованості відповідачем суду не представлено, протилежного суду не доведено, а відтак основна заборгованість відповідача перед позивачем на час ухвалення рішення у даній справі становить 200 308,80 грн., яка підлягає до стягнення на користь позивача з відповідача.

Крім суми основного боргу, позивач просить суд стягнути 25 086,04 грн. втрат від інфляції та 296,90 грн. - 0.1% річних за період з 04.08.2022 р. по 25.01.2024 р., згідно приведених розрахунків.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п. 7.7 Договору сторони погодили, що відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановили, що розмір відповідальності покупця за прострочення виконання грошового зобов`язання за цим Договором становить 0,1% річних від простроченої суми грошових зобов`язань за цим Договором.

Визначене частиною другою статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних, є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. по справі № 902/417/18 зазначила та вказала, що відсотки річних, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника та не можуть розглядатися, як спосіб отримання кредитором доходів.

Перевіривши розрахунок втрат від інфляції, здійснений позивачем, з урахуванням прострочення відповідачем сплати грошового зобов`язання та порядку розрахунків погодженого сторонами, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат підлягають задоволенню повністю, а саме в сумі 25 086,04 грн. втрат від інфляції, відповідно, за визначений позивачем період.

Здійснивши перерахунок 0,1 % річних, суд вважає, що обгрунтованою сумою є 296,31 грн. і до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 0,1 % річних в розмірі 296,31 грн. В задоволенні решта позовних вимог, щодо стягнення 0,1 % річних, суд відмовляє позивачу, у зв`язку із безпідставністю нарахування таких.

Стосовно заперечень відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву за вх. № 8874/24 від 01.04.2024 р., то такі спростовуються наступним.

Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Торгово-промислова палата України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. При цьому той факт, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що їх наявність може бути засвідчена відповідним компетентним органом.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд й у постанові від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів, не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд, повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Верховний Суд у постанові від 19.08.2022 у справі № 908/228717 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам, суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Отже, наявність форс-мажорних обставин не є автоматичною підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не лише факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

В даному випадку відповідачу належало довести, що після укладення договору ці обставини істотно змінилися (погіршилися) та суттєво вплинули на можливість виконання договору. Таких аргументів відповідач не навів, а доказів не надав.

Крім того, згідно з даними Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Товариства з обмеженою відповідальністю Таланлегпром, засновниками позивача є ОСОБА_1 , громадянство Україна; місцезнаходження: АДРЕСА_1 , а також ОСОБА_2 - громадянство Україна; місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Стосовно клопотання відповідача щодо зменшення штрафних санкцій, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. Також відповідно до ч. 2 вказаної норми, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічне право суду визначено і ч. 3 ст. 551 ЦК України, яка встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Представник відповідача не послався на відповідні виняткові обставини та не довів їх під час розгляду спору у даній справі.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України, визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідач, уклавши Договір поставки № Л/НХ-21450/НЮ від 06.08.2021 р., погодився на запропоновані позивачем умови.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Слід також зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Як зазначалося вище, згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідачем доказів наявності обставин, зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань перед позивачем не подано, в матеріалах справи такі відсутні.

Пленумом Вищого господарського суду України у п. 1.10 Постанови №14 від 17.12.2013 роз`яснено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов`язання, суди не повинні приймати доводи боржника з посилання на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для зменшення сум втрат від інфляції та 0.1% річних, а тому в задоволенні клопотання представника відповідача про зменшення штрафних санкцій необхідно відмовити.

У суду відсутні докази про те, що на час ухвалення судом рішення у справі, Договір поставки № Л/НХ-21450/НЮ від 06.08.2021 р. із додатками визнавались судом недійсними чи неукладеними, договірними сторонами Договір розірваний чи змінений не був.

Станом на день ухвалення рішення у даній справі, доказів оплати відповідачем позивачу зазначених вище сум, як основної заборгованості, так і нарахованих 0,1 % річних та втрат від інфляції, а також доказів в спростування наведених обставин, відповідачем, суду не надано.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування вірогідності доказів на відміну від достатності доказів, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведені норми законодавства та встановлені судом обставини, перевіривши розрахунок позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 200 308,80 грн. - основної заборгованості, 25 086,04 грн. втрат від інфляції, та 296,31 грн. - 0.1% річних, є обгрунтованими та підтверджені матеріалами справи, не спростовані відповідачем, а тому підлягають до задоволення в даному розмірі. У задоволенні решти позовних вимог щодо стягнення з відповідача 0,59 грн. 0,1% річних, суд відмовляє.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

На підставі положень п.2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір необхідно покласти на відповідача в сумі 3 385,36 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 43, 46, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 120, 122, 123, 129, ст.ст. 236-241, 242, 327 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з відповідача: Акціонерного товариства Українська залізниця (03150, місто Київ, вулиця Єжи Ґедройця, будинок 5; ідентифікаційний код: 40075815) в особі регіональної філії Львівської залізниця акціонерного товариства Українська залізниця (79007, м. Львів, вул. Гоголя, 1; код ЄДРПОУ № 40081195) на користь позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю Таланлегпром (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 77; код ЄДРПОУ № 31862978) 200 308,80 грн. - основної заборгованості, 25 086,04 грн. втрат від інфляції, 296,31 грн. - 0.1% річних та 3 385,36 грн. понесених витрат на сплату судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 327 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 13.05.2024 р.

Суддя Долінська О.З.