ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2024 р. Справа№ 910/11678/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Доманської М.Л.

Сотнікова С.В.

за участю секретаря судового засідання Карпової М.О.

у присутності представників сторін:

від ТОВ "Агрофірма Престиж": Чоломбитько Ю.О. (в режимі відеоконференції)

від ДП "Конярство України": Нестеришин Т.С.

від Фонд державного майна України: Кібець Є.О.

від Київської міської прокуратури: Лиховид О.С.

розглянувши апеляційні скарги Київської міської прокуратури та Державного підприємства "Конярство України" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 року

у справі №910/11678/18 (суддя Яковенко А.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж"

до Державного підприємства "Конярство України"

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача - Фонд державного майна України

про стягнення заборгованості

та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору -

Фонду державного майна України

до 1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж"

2.Державного підприємства "Конярство України"

3.Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок

"Новаагро"

про визнання недійсним договору про надання сільськогосподарських послуг №1/05 від 12.05.2016

в межах справи №910/21682/15

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Астарта-Київ"

до Державного підприємства "Конярство України"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 року у справі №910/11678/18 позовні вимоги ТОВ "Агрофірма Престиж" задоволено частково; присуджено до стягнення з ДП "Конярство України" на користь ТОВ "Агрофірма Престиж" основний борг у розмірі 1 605 958,82 грн., 3% річних у розмірі 247 889,61 грн., інфляційні у розмір 901 103,27 грн. та судовий збір у розмірі 41 324,28 грн.; в решті позовних вимог ТОВ "Агрофірма Престиж" відмовлено; в задоволенні позовних вимог Фонду державного майна України відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, ДП "Конярство України" звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 року у справі №910/11678/18 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ "Агрофірма Престиж" в повному обсязі, а позовну заяву Фонду державного майна України задовольнити, судові витрати покласти на ТОВ "Агрофірма Престиж".

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.09.2023 вказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Доманська М.Л., Сотніков С.В.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, Київська міська прокуратура також звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 року у справі №910/11678/18 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ "Агрофірма Престиж" про стягнення заборгованості, а позовну заяву Фонду державного майна України задовольнити.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 27.09.2023 вказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Доманська М.Л., Сотніков С.В.

Ухвалою суду від 02.10.2023 вищевказаною колегією суддів відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 у справі №910/11678/18, повернення даної апеляційної скарги або залишення її без руху до надходження матеріалів справи до апеляційного господарського суду та витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11678/18.

Іншою ухвалою суду від 02.10.2023 відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ДП "Конярство України" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 у справі №910/11678/18, повернення даної апеляційної скарги або залишення її без руху до надходження матеріалів справи до апеляційного господарського суду та витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11678/18.

12.10.2023 року супровідним листом Господарського суду міста Києва №910/11678/18/6211/2023 від 11.10.2023 року витребувані матеріали даної справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою суду від 16.10.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 у справі №910/11678/18; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 21.11.2023 року за участю повноважених представників учасників провадження у справі.

Іншою ухвалою суду від 16.10.2023 апеляційну скаргу ДП "Конярство України" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 у справі №910/11678/18 залишено без руху у зв`язку з неподанням доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі з визначенням строку для усунення недоліків апеляційної скарги, зокрема, надати докази сплати судового збору у розмірі 65 139,42 грн.

26.10.2023, тобто у встановлений судом строк, скаржником на виконання вимог ухвали від 16.10.2023 надано докази сплати судового збору.

Слід зазначити, що головуючий суддя Остапенко О.М. з 23.10.2023 року по 03.11.2023 року перебував у відпустці, а тому заяву про усунення недоліків фактично передано головуючому судді 06.11.2023 року.

У відзивах на апеляційну скаргу Київської міської прокуратури, ТОВ "Торговий будинок"Новаагро" та ТОВ "Агрофірма Престиж" просять залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Ухвалою суду від 09.11.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП "Конярство України" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 у справі №910/11678/18; об`єднано в одне апеляційне провадження для спільного розгляду апеляційну скаргу ДП "Конярство України" з раніше прийнятою до провадження апеляційною скаргою Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 у справі №910/11678/18; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 21.11.2023 року за участю повноважених представників учасників провадження у справі.

15.11.2023 через відділ документального забезпечення суду засобами електронного зв`язку від представників ТОВ "Агрофірма Престиж" адвокатів Чоломбитько Ю.О. та Крайз О.І. надійшли клопотання про проведення судового засідання 21.11.2023 в режимі відеоконференції, проведення якого просять забезпечити поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення EasyCon.

У зв`язку з перебуванням судді Сотнікова Б.М. у відпустці, витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2023 для розгляду справи №910/11678/18 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Доманська М.Л.,Поляков Б.М.

Ухвалою суду від 21.11.2023 вищевказаною колегією суддів прийнято до провадження справу №910/11678/18 за апеляційними скаргами Київської міської прокуратури та ДП "Конярство України" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2023, задоволено клопотання представників ТОВ "Агрофірма Престиж" адвоката Чоломбитько Ю.О. та адвоката Крайз О.І. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та призначено проведення судового засідання 21.11.2023 року в режимі відеоконференції.

У поданому відзиві на апеляційні скарги Фонд державного майна України просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 у справі №910/11678/18 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ "Агрофірма Престиж" відмовити, а позовну заяву Міністерства економіки України (правонаступник - Фонд державного майна України) задовольнити.

До початку судового засідання через відділ документального забезпечення суду від Київської міської прокуратури надійшли пояснення по справі.

В судовому засіданні 21.11.2023 року суддею Поляковим Б.М. заявлено самовідвід від розгляду справи №910/11678/18, який мотивовано наявністю обставин, які виключають можливість участі згаданого судді у розгляді даної справи в суді апеляційної інстанції, за наслідками розгляду якого ухвалою суду від 21.11.2023 року вказану заяву про самовідвід у справі №910/11678/18 задоволено, а матеріали справи передано для здійснення визначення складу судової колегії у відповідності до положень ГПК України.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2023 справу №910/11678/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Отрюх Б.В., Доманська М.Л.

Ухвалою суду від 29.11.2023 вищевказаною колегією суддів прийнято до провадження справу №910/11678/18 за апеляційними скаргами Київської міської прокуратури та ДП "Конярство України" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 року та призначено її до розгляду в режимі відеоконференції на 23.01.2024 року за участю повноважених представників учасників провадження у справі.

Судове засідання, призначене на 23.01.2024 року, не відбулось у зв`язку із оголошенням тривалої повітряної тривоги у місті Києві.

Після усунення обставин, що зумовили неможливість розгляду справи, ухвалою суду від 23.01.2024 розгляд справи призначено на 22.02.2024 року в режимі відеоконференції за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

У зв`язку з перебуванням судді Отрюха Б.В. у відпустці витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2024 для розгляду справи №910/11678/18 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М.,судді: Сотніков С.В.,Доманська М.Л.

Ухвалою суду від 20.02.2024 року справу №910/11678/18 за апеляційними скаргами Київської міської прокуратури та ДП "Конярство України" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 року прийнято до провадження у визначеному складі.

В судовому засіданні 22.02.2024 протокольною ухвалою суду оголошено перерву у справі до 28.03.2024 на підставі положень ст. 216 ГПК України.

Судове засідання, призначене на 28.03.2024 року, не відбулось у зв`язку із оголошенням тривалою повітряної тривоги у місті Києві.

Після усунення обставин, що зумовили неможливість розгляду справи, ухвалою суду від 28.03.2024 року розгляд справи призначено на 25.04.2024 року в режимі відеоконференції за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

Прокурор Київської міської прокуратури, представники ДП "Конярство України" та Фонду державного майна України в судовому засіданні 25.04.2024 вимоги апеляційних скарг підтримали, просили їх задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 року у справі №910/11678/18 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ "Агрофірма Престиж" в повному обсязі, а позовну заяву Фонду державного майна України задовольнити.

Представник ТОВ "Агрофірма Престиж" в судовому засіданні в режимі відеоконференції проти вимог скаржників, викладених в апеляційних скаргах, заперечував, просив залишити їх без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

25.04.2024 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представників учасників провадження у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення господарського суду міста Києва від 03.07.2023 року у даній справі - скасуванню з прийняттям нового про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ "Агрофірма Престиж" та задоволення позовних вимог Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Міністерства економіки України), правонаступником якого є Фонд державного майна України, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у провадженні Господарського суду міста Києва на стадії процедури розпорядження майном перебуває справа №910/21682/15 про банкрутство ДП "Конярство України", провадження у якій порушено ухвалою суду від 15.10.2015 року за заявою ТОВ "Астарта-Київ".

У вересні 2018 року ТОВ "Агрофірма Престиж" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ДП "Конярство України" про стягнення заборгованості, у якому, з урахуванням заяви від 07.07.2020 року про збільшення розміру позовних вимог, просило стягнути 2 203 764,62 грн., з яких: 1 605 958,82 грн. - заборгованість за договором, 436 178,19 грн. - інфляційні втрати, 161 627,61 грн. - 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору про надання сільськогосподарських послуг від 12.05.2016 року №1/05 в частині своєчасної та повної оплати вартості наданих послуг.

Ухвалою суду від 07.09.2018 року справу №910/11678/18 за позовом ТОВ "Агрофірма Престиж" передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва для розгляду в межах справи №910/21682/15 про банкрутство ДП "Конярство України.

Ухвалою суду від 08.10.2018 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду в межах справи №910/21682/15 про банкрутство ДП "Конярство України" та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 08.07.2020 року, серед іншого, задоволено клопотання Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та залучено його до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

У свою чергу, у серпні 2020 року Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України звернулось до Господарського суду міста Києва із зустрічною позовною заявою до ТОВ "Агрофірма Престиж" та ДП "Конярство України" про визнання недійсним договору про надання сільськогосподарських послуг від 12.05.2016 року №1/05 з тих підстав, що вказаний договір від імені ДП "Конярство України" укладений керівником Філії "Новоолександрівський кінний завод №64" ДП "Конярство України" ОСОБА_1, яка не мала необхідних повноважень.

Вказану позовну заяву розцінено судом першої інстанції як позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, та відповідною ухвалою від 28.06.2020 року прийнято до розгляду спільно з первісним позовом.

За наслідками розгляду заявлених позовних вимог рішенням Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 року у справі №910/11678/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2021 року, відмовлено у задоволенні позову ТОВ "Агрофірма Престиж" про стягнення заборгованості та задоволено позов Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України і визнано недійсним договір про надання сільськогосподарських послуг №1/05 від 12.05.2016 року, укладений Філією "Новоолександрівський кінний завод №64" ДП "Конярство України" та ТОВ "Торговий будинок "Новаагро".

Судові рішення обґрунтовані тим, що укладаючи оспорюваний правочин, представник ДП "Конярство України" діяв із перевищенням наданих йому повноважень, за відсутності відповідного погодження та подальшого схвалення такого правочину з боку ДП "Конярство України".

Оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, позов ТОВ "Агрофірма Престиж" про стягнення коштів на підставі Договору суди визнали таким, що задоволенню не підлягає, з огляду на те, що право вимоги позивача за первісним позовом ґрунтувалось саме на підставі зазначеного договору, який визнано недійсним.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.06.2022 року рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2021 року у справі №910/11678/18 скасовано, справу №910/11678/18 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

За висновками Верховного Суду суди не з`ясували, чи було порушено цивільне право Міністерства економіки України у цьому спорі, за захистом якого останній звернувся до суду, яке саме право та/або інтерес є порушеним, не визнаним або оспореним, в чому полягає порушення цього права та/або інтересу.

Крім того, судом касаційної інстанції у постанові зазначено, що висновки судів про наявність підстав для визнання правочину, укладеного позивачем та відповідачем за первісним позовом у цій справі про стягнення на користь позивача за невиконання умов договору про надання сільськогосподарських послуг в частині їх оплати, недійсним, є передчасними та такими, що здійснені без належної оцінки спірних правовідносин у контексті чинних норм законодавства та встановлених судами попередніх інстанцій обставин щодо підписання актів прийняття робіт (надання послуг) за оспорюваним договором; укладення додаткової угоди до цього договору від 27.12.2016 №1; прийняття послуг, наданих за цим договором, укладення угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 22.02.2017, а також без з`ясування обставин вчинення дій, спрямованих на відмову від прийняття вказаних послуг відповідачем за первісним позовом, а також доведення заінтересованою особою обставин того, що відповідач за зустрічним позовом діяв недобросовісно або нерозумно та ін.

Колегія суддів також зауважила на передчасність висновків судів попередніх інстанцій щодо визначення початку перебігу строку позовної давності за зустрічним позовом та наголосила на тому, що справа була розглянута без вирішення питання щодо належного складу учасників справи, оскільки у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним правочину як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.

Під час нового розгляду справи від ТОВ "Агрофірма Престиж" надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої останній просив суд стягнути з відповідача 2766699,35 грн., з яких: 1 605 958,82 грн. - заборгованість за договором, 259 637,26 грн. - 3% річних, нарахованих за період з 01.03.2017 року по 20.07.2022 року та 901 103,27 грн. інфляційних втрат, нарахованих у період з березня 2017 року по червень 2018 року, з вересня 2018 року по квітень 2020 року та у період з липня 2020 року по травень 2022 року, а від Міністерства економіки України - клопотання про зміну найменування третьої особи та про залучення співвідповідача у справі за позовом третьої особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2022 року, серед іншого, прийнято заяву ТОВ "Агрофірма Престиж" про збільшення розміру позовних вимог, здійснено перейменування учасника справи - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на Міністерство економіки України, а також залучено ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" до участі у справі у якості відповідача-3 за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

В подальшому, ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2023 за клопотанням Міністерства економіки України замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача та третю особу, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Міністерство економіки України на його правонаступника - Фонд державного майна України.

За наслідками нового розгляду заявлених позовних вимог рішенням Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 року у справі №910/5663/22 (910/7708/17) позовні вимоги ТОВ "Агрофірма Престиж" задоволено частково; присуджено до стягнення з ДП "Конярство України" на користь ТОВ "Агрофірма Престиж" основний борг у розмірі 1 605 958,82 грн., 3% річних у розмірі 247 889,61 грн., інфляційні у розмір 901 103,27 грн. та судовий збір у розмірі 41 324,28 грн.; в решті позовних вимог ТОВ "Агрофірма Престиж" відмовлено; в задоволенні позовних вимог Фонду державного майна України відмовлено в повному обсязі.

Приймаючи дане рішення про відмову у задоволенні вимог про визнання договору недійсним, суд першої інстанції виходив з обставин недоведеності третьою особою з самостійними вимогами обґрунтованості заявлених нею позовних вимог та недоведеності факту порушення укладенням спірного правочину прав і законних інтересів Фонду державного майна України, як правонаступника Мінекономіки України.

Місцевий господарський суд, посилаючись на висновки Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 02.09.2022 року у справі №916/144/17, зазначив, що у справі про банкрутство ДП "Конярство України" до реєстру вимог кредиторів боржника не були включені вимоги ані ТОВ "Агрофірма Престиж", ані ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" за спірним договором, оскільки такі вимоги не подавались, а тому останні не набули статусу учасників зборів кредиторів боржника, що наразі не призвело до порушення прав та/або інтересів третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору.

Щодо строків позовної давності до вимог Мінекономіки України, то судом у рішенні зазначено, що орган, уповноважений управляти майном ДП "Конярство України", міг раніше довідатись про спірний правочин.

Поряд з цим, за відсутності підстав для визнання договору недійсним, господарський суд міста Києва дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ТОВ "Агрофірма Престиж" та стягнення з ДП "Конярство України" заборгованості у загальному розмірі 2 754 951,70 грн. за неналежне виконання ним умов договору про надання сільськогосподарських послуг від 12.05.2016 року №1/05 в частині своєчасної та повної оплати вартості наданих послуг, зменшивши розмір 3% річних через невірний період їх нарахування.

ДП "Конярство України" та Київська міська прокуратура з даним рішення суду не погоджуються та в поданих апеляційних скаргах посилаються на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також на порушення норм матеріального та процесуального права.

За твердженням скаржників, Міністерство економіки, правонаступником якого є Фонд державного майна України, як уповноважений орган управління державним підприємством, має право на звернення до суду з позовом у даній справі, оскільки укладення державним підприємством правочину, який не відповідає вимогам закону, створює загрозу для погіршення фінансово-майнового стану підприємства, негативно впливає на його господарську діяльність, а також призводить до збільшення обсягу боргових зобов`язань, що в свою чергу призводить до порушення майнових прав та інтересів держави в особі уповноваженого органу управління відносно державного підприємства.

Крім того, на переконання апелянтів, обставини справи та наявні в ній докази свідчать про те, що третьою особою з самостійними вимогами не було пропущено строк позовної давності.

На підтвердження вищевикладених доводів щодо права Мінекономіки України на звернення до суду з даним позовом та не пропуску ним строку позовної давності скаржники посилаються на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.07.2022 року у справі №910/11818/18, в якій приймали участь ті ж самі особи, висновки у якій викладено судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах та за фактично ідентичних обставин.

У якості підстави для визнання спірного правочину недійсним апелянти вказують на підписання такого договору з боку філії ДП "Конярство України" ОСОБА_1. з перевищенням повноважень, а також відсутністю належних та допустимих доказів погодження та наступного схвалення цього договору.

Щодо оскарження рішення в частині задоволення позовних вимог ТОВ "Агрофірма Престиж", то скаржниками зазначено про відсутність підстав для задоволення таких вимог, оскільки позивачем відповідними доказами не доведено суду факту виконання робіт та надання послуг на користь державного підприємства за спірним договором.

Переглядаючи в апеляційному порядку законність винесення вказаного рішення, колегія суддів не погоджується з висновком місцевого господарського суду та вбачає підстави для задоволення апеляційних скарг, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.05.2016 року між ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" (виконавець) та ДП "Конярство України" в особі Філії "Новоолександрівський кінний завод №64" (замовник) укладений договір про надання сільськогосподарських послуг №1/05 (надалі - Договір), відповідно до умов якого виконавець зобов`язується за завданням замовника надати замовнику послуги у рослинництві із використанням сільськогосподарської техніки, в порядку та на умовах, які затверджується сторонами в специфікації, що є Додатком до Договору (пункт 1.1. Договору).

Порядок, умови, вартість послуг визначається в специфікації, що є додатком до договору (пункти 1.1, 1.2, 2.1 Договору).

Пунктом 1.3 Договору встановлено, що загальна сума цього договору складається з суми всіх актів виконаних робіт, підписаних сторонами.

Відповідно до п. 3.1 Договору (з урахуванням змін, внесених згідно з Додатковою угодою від 27.12.2016 №1) розрахунки за послуги виконавця здійснюються у національній валюті у строк до 28.02.2017 шляхом сплати замовником грошових коштів на розрахунковий рахунок Виконавця у відповідності до специфікацій, або в іншій формі, передбаченій діючим законодавством України.

Згідно п. 6.1 Договору він набуває чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення його печатками і діє до 31.12.2016, але у будь-якому випадку, до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

З боку замовника договір підписав керівник Філії "Новоолександрівський кінний завод №64" ДП "Конярство України" ОСОБА_1, діючи на підставі довіреності від 28.01.2016 №2, за погодженням з ДП "Конярство України" від 25.05.2016 №326.

Договір містить відтиск печатки з ідентифікаційним кодом Філії "Новоолександрівський кінний завод №64" ДП "Конярство України".

Згідно довіреності від 28.01.2016 №2, виданої ДП "Конярство України", останнім уповноважено ОСОБА_1 на виконання повноважень щодо Філії "Новоолександрівський кінний завод №64" ДП "Конярство України", для чого їй надається право виконувати всі дії, пов`язані з цією довіреністю, в тому числі за попереднім погодженням з підприємством (ДП "Конярство України") укладати цивільно-правові угоди та договори, якщо вартість єдиноразової операції з одним контрагентом перевищує 100 000 грн. без ПДВ для товарів, робіт, а послуг - більше 50 000 грн. без ПДВ; довіреність діє з 01.02.2016 до 31.01.2017.

На виконання вимог Договору сторонами було підписано акти задачі-прийняття робіт послуг:

- акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг) від 31.05.2016 №310502/1, відповідно до договору від 12.05.2016 №1/05, виконавцем проведені роботи по обробці ґрунту "Напалмом" вартістю 510 313,92 грн. з урахуванням ПДВ.

- акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг) від 30.06.2016 №30, відповідно до договору від 12.05.2016 №1/05, виконавцем проведені роботи по внесенню у ґрунт "КАС" та по посіву насіння соняшника в ґрунт загальною вартістю 883 158,91 грн. з урахуванням ПДВ.

- акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг) від 15.07.2016 №41, відповідно до договору від 12.05.2016 №1/05, виконавцем проведені роботи по обробці ґрунту гербіцидом "Імперіалом" вартістю 327 750,91 грн. з урахуванням ПДВ.

- акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг) від 16.12.2016 №5, відповідно до договору від 12.05.2016 №1/05, виконавцем проведені роботи по перевезенню соняшника вартістю 55 896,22 грн. з урахуванням ПДВ.

- акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг) від 16.12.2016 №6, відповідно до договору від 12.05.2016 №1/05, виконавцем проведені роботи по збиранню соняшника вартістю 89 497,20 грн. з урахуванням ПДВ.

- акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг) від 21.02.2017 №4, відповідно до договору від 12.05.2016 №1/05, виконавцем проведені роботи по збиранню соняшника вартістю 393 099,24 грн. з урахуванням ПДВ.

- акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг) від 21.02.2017 №5, відповідно до договору від 12.05.2016 №1/05, виконавцем проведені роботи по перевезенню соняшника вартістю 121 174,60 грн. з урахуванням ПДВ.

Вищевказані акти здачі-прийняття робіт (наданих послуг) складені за участю керівника Філії "Новоолександрівський кінний завод №64" ДП "Конярство України" ОСОБА_1, особа якої вказана в якості підписанта від замовника.

Акти містять відтиск печатки з ідентифікаційним кодом Філії "Новоолександрівський кінний завод №64" ДП "Конярство України".

28.02.2017 між ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" (виконавець) та ДП "Конярство України" в особі Філії "Новоолександрівський кінний завод №64" (замовник) укладена угода про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Від імені ДП "Конярство України" договір підписав керівник Філії "Новоолександрівський кінний завод №64" ДП "Конярство України" ОСОБА_1, діючи на підставі довіреності від 28.01.2016 №2.

Відповідно до умов вказаного договору сторони дійшли згоди про зарахування зустрічних однорідних вимог, що випливають за договором від 12.05.2016 №1/05, в якому ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" є кредитором, а ДП "Конярство України" - боржником щодо виконання грошового зобов`язання в сумі 2 380 891 грн. з урахуванням ПДВ, тощо (пункт 1).

У зв`язку із заліком зустрічних однорідних вимог, визначених у пункті 1 цієї угоди, грошові зобов`язання боржника за договором постачання товару від 12.05.2016 №1/05 у розмірі 774 932,18 грн. з урахуванням ПДВ вважаються виконаними (пункт 4).

07.06.2018 між ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" (первісний кредитор) та ТОВ "Агрофірма Престиж" (новий кредитор) укладено договір №1-01 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор передає новому кредитору, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредитору, і стає кредитором за договором про надання сільськогосподарських послуг від 12.05.2016 №1/05, укладеним між первісним кредитором і Державним підприємством "Конярство України" в особі філії "Новоолександрівський кінний завод №64" (пункт 1.1).

Спір у справі за позовом ТОВ "Агрофірма Престиж" виник у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов укладеного сторонами договору про надання сільськогосподарських послуг від 12.05.2016 року №1/05 в частині своєчасної та повної оплати вартості наданих послуг, в той же час позивач за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, вказує, що укладений Договір про надання сільськогосподарських послуг від 12.05.2016 №1/05 є недійсним, оскільки від імені ДП "Конярство України" вказаний договір укладений керівником Філії "Новоолександрівський кінний завод №64" ДП "Конярство України" ОСОБА_1. без необхідних на те повноважень.

Досліджуючи матеріали справи та наявні в ній докази, а також беручи до уваги обов`язкові для врахування вказівки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 01.06.2022 у даній справі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Щодо права Міністерства економіки України, правонаступником якого є Фонд державного майна України, як уповноваженого органу управління державним підприємством, на звернення до суду з позовом у даній справі

Відповідно до ч. 6 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ст.ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Аналогічні положення містяться і у ч. 2 ст. 20 ГК України.

Реалізація права на захист цивільних прав здійснюється за допомогою способів захисту.

Під способом захисту цивільного права чи інтересу розуміють визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (аналогічний висновок, викладений у п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16, у п. 67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.07.2021 у справі №903/1030/19). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (подібний висновок, викладений п. 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 09.02.2021 у справі №381/622/17).

При цьому, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії (аналогічний висновок міститься у п. 94 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі №910/10011/19).

Частиною 2 ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Як установлено судами попередніх інстанцій та не оспорюється сторонами, за своєю правовою природою укладений сторонами правочини є договором про надання послуг, відносини сторін за яким регулюються, зокрема, положеннями статті 903 ЦК України.

Такі договори можуть визнаватися недійсними в судовому порядку з підстав недодержання в момент їх вчинення вимог, установлених ст. 203 ЦК України.

Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

За ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

Отже, відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20).

Отже, крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (аналогічний висновок викладений у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №387/515/18). Разом з тим, право на судовий захист, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України, вимагає, щоб порушення, про яке стверджує особа, було реальним, обґрунтованим і стосувалось індивідуально виражених прав або інтересів такої особи.

Тобто у разі, якщо договір оскаржує особа, яка не є стороною цього договору, така особа, звертаючись з відповідним позовом до суду, має навести обґрунтування, в чому полягає порушення її прав та охоронюваних законом інтересів цим правочином.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і тому суд має встановити не лише наявність передбачених законом підстав недійсності правочину, але й визначити, чи було порушено цивільне право особи (позивача), за захистом якого позивач звернувся до суду; яке саме право та/або інтерес позивача є порушеним, не визнаним або оспореним; в чому полягає порушення цього права та/або інтересу та залежно від установленого встановити, чи є належним обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце, а також вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці останні не доведуть, що цими діями порушуються їхні права.

Такі правові висновки щодо застосування ст. 20 ГК України, ст.ст. 15, 16 та ч. 3 ст. 215 ЦК України, ст. 4 ГПК України у їх сукупності щодо необхідності доведення наявності порушеного права при зверненні до суду позовом про визнання правочину недійсним особи, яка не є стороною оспорюваного правочину, викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 року у справі №910/3907/18, а також у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 04.12.2019 року у справі №910/15262/18, 03.03.2020 року у справі №910/6091/19.

Відповідно до ч. 3 ст. 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Відтак, філія "Новоолександрівський кінний завод №64" ДП "Конярство України" не має статусу самостійної юридичної особи, а її господарська діяльність та правовідносини з контрагентами здійснюються як відокремленим підрозділом та представником державного підприємства.

Відповідно до положення про філію "Новоолександрівський кінний завод №64" ДП "Конярство України" майно, що надається філії, закріплено за державним підприємством на праві господарського відання та є державною власністю.

Як встановлено судом, ДП "Конярство України" створено згідно наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 19.08.2010 №510.

Відповідно до розпоряджень Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №954-р "Деякі питання управління Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства об`єктами державної власності" та від 14.10.2022 №910-р "Деякі питання управління об`єктами державної власності" Державне підприємство "Конярство України" передано із сфери управління Міністерство аграрної політики та продовольства до сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, а у подальшому до сфери управління Фонду державного майна України.

Згідно з положенням про Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11.09.2019 №838, Мінекономіки є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що, зокрема, забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, державну політику у сфері управління об`єктами державної власності, розвитку підприємництва, державно-приватного партнерства, інноваційної діяльності в реальному секторі економіки.

Відповідно до п. 4 Положення, Мінекономіки здійснює, зокрема, функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління.

Положеннями статуту ДП "Конярство України" передбачено, що державне підприємство створено з метою розвитку конярства в України, сприяння реалізації державної політики в сфері конярства, забезпечення ефективного розвитку кінної галузі, популяризації місцевих порід коней. Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання.

Відповідно до ст.ст. 170, 326 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади.

За приписами ст. 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" управління об`єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

При цьому, відповідно до ст. 3 Закону до об`єктів управління державною власністю віднесено, зокрема, майно, яке передане державним комерційним підприємствам, установам та організаціям.

За змістом ст. 6 Закону уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань виконують функції з управління об`єктами державної власності, зокрема: приймають рішення про створення, реорганізацію і ліквідацію підприємств, установ та організацій, заснованих на державній власності; забезпечують відповідно до встановленого Кабінетом Міністрів України порядку відрахування до Державного бюджету України частини прибутку (доходу) державними підприємствами, господарськими структурами.

Згідно ч. 2 ст. 73 ГК України орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Таким чином, уповноважений державний орган, який здійснює управління об`єктом державної власності, також реалізує права держави як власника майна, яке закріплено за державним підприємством, в тому числі здійснює контроль за використанням і збереженням державного майна, закріпленого за ним.

У зв`язку із цим, реалізуючи права власника, уповноважений орган управління заінтересований у збереженні належного фінансово-майнового стану державного підприємства та недопущення його незаконного погіршення, а тому, відповідно, і повноваженнями щодо судового захисту таких майнових прав та інтересів.

Укладення державним підприємством правочину, який не відповідає вимогам закону, створює загрозу для погіршення фінансово-майнового стану підприємства, негативно впливає на його господарську діяльність, а також призводить до збільшення обсягу боргових зобов`язань, зокрема внаслідок нарахування значних штрафних санкцій. Вказане призводить до порушення майнових прав та інтересів держави в особі уповноваженого органу управління відносно державного підприємства, зокрема щодо здійснення контролю за використанням та збереженням державного майна, а тому, за висновками колегії суддів, вказаний орган наділений правом звернутись до суду з позовом про визнання такого правочину недійсним.

Більш того, судом апеляційної інстанції також взято до уваги посилання скаржників на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19.07.2022 у справі №910/11818/18, щодо наявності в уповноваженого органу управління права оспорювати правочин, укладений підпорядкованим державним підприємством.

Так, у наведеній справі судом касаційної інстанції встановлено наступне:

"…42.1 При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

42.2 За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 21.09.2016 у справі №902/841/15).

42.3 Верховний Суд у постановах від 04.12.2019 у справі №910/15262/18 та від 11.02.2020 у справі №922/1159/19 вказав, що самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці останні не доведуть, що цими діями порушуються їхні права.

42.4 Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України «Деякі питання управління Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства об`єктами державної власності» від 09.10.2019 №954-р ДП "Конярство України" було передано із сфери управління Мінагрополітики до сфери управління Мінекономіки.

42.5 Статтею 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" передбачено, що управління об`єктами державної власності - здійснюється Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

42.6 Відповідно до пункту 10 Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 №1482, право на управління об`єктом передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі.

42.7 Як встановлено судами попередніх інстанцій, згідно з актом приймання-передачі від 18.10.2019 ДП "Конярство України" передано зі сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства до сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.

42.8 Враховуючи наведене, судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України з 18.10.2019 є органом управління ДП "Конярство України" та, як зазначено вище, перейменовано у Міністерство економіки України, яке, наразі, є стороною у цій справі та є органом управління майном відповідача-1.

42.9 Тому, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що рішення суду постановлені відносно ДП "Конярство України" вплинуть на майновий стан підприємства, оскільки змінюють та/або припиняють певні правовідносини, а відтак впливають і на матеріально-правові відносини Державного підприємства "Конярство України" та Міністерства економіки України як органу управління майном вказаного підприємства…".

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки у згаданій справі №910/11818/18 приймали участь ті ж самі особи, що і у справі, що наразі переглядається в апеляційному порядку, і висновки у ній викладено судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах та за фактично ідентичних обставин зі спірного питання (щодо права Мінекономіки України, як заінтересованої особи, на звернення до суду із позовом про визнання недійсним договору, укладеного ДП "Конярство України"), такі висновки підлягають обов`язковому врахуванню та застосуванню під час розгляду справи №910/11678/18.

Місцевий господарський суд, в свою чергу, відмовляючи у задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами, в тому числі, на підставі висновків Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладених у постанові від 02.09.2022 року у справі №916/144/17, зазначив, що у справі про банкрутство ДП "Конярство України" до реєстру вимог кредиторів боржника не були включені вимоги ані ТОВ "Агрофірма Престиж", ані ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" за спірним договором, оскільки такі вимоги не подавались, а тому останні не набули статусу учасників зборів кредиторів боржника, що наразі не призвело до порушення прав та/або інтересів третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору.

Щодо визначення подібності правовідносин колегія суддів звертається до правової позиції, викладеної у п. 5.5 мотивувальної частини постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі №922/2383/16, згідно якої під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. (Аналогічний правовий висновок викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г, від 12.12.2018 у справі №2-3007/11, від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц та в подальшому знайшов своє відображення у постанові Верховного Суду від 11.01.2022 у справі №17-14-01/1494).

Так, колегією суддів встановлено, що у справі №916/144/17 Верховний Суд зробив висновок, виходячи з тих обставин, що вимоги за спірним договором були включені до реєстру вимог кредиторів боржника, що є протилежним обставинам справи №910/11678/18.

Відтак, за висновками суду апеляційної інстанції, фактичні обставини, які формують зміст правовідносин, у наведеній місцевим судом справі та у справі, що наразі є предметом розгляду, є різними, оскільки що виключає подібність спірних правовідносин, а тому висновки суду у справі №916/144/17 не є релевантними у даній справі.

Крім того, слід такого наголосити, що Верховний Суд неодноразово зауважував на тому, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника (постанови Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №918/420/16, від 22.09.2021 у справі №911/2043/20).

При цьому, одним із завдань у судових процедурах банкрутства є необхідність збереження майна боржника, недопущення його неправомірного відчуження як з метою забезпечення відновлення платоспроможності боржника, так і для визначення найбільш ефективного механізму погашення існуючої кредиторської заборгованості.

Відповідно до ст.10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником. Аналогічні положення передбачені ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства.

У постанові Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №910/21981/16 зазначено, що концентрація всіх спорів за участі боржника в межах справи про банкрутство спрямована, зокрема, на забезпечення судового контролю у відносинах неплатоспроможності та банкрутства, при якому усі рішення та дії, що можуть вплинути на майнові активи боржника, мають бути підконтрольні суду, що розглядає справу про банкрутство.

З огляду на викладене, учасники справи про банкрутство, у тому числі уповноважений орган управління державним підприємством, мають пряму заінтересованість щодо належного встановлення факту існування будь-якої заборгованості боржника, яка може вплинути на його активи та можливість відновлення платоспроможності, незалежно від включення до реєстру вимог кредиторів.

Більш того, посилаючись на постанову Верховного Суду у справі №916/144/17, судом першої інстанції залишено поза увагою, що спірна заборгованість з урахуванням положень ст.ст. 1, 41, 59 Кодексу України з процедур банкрутства є поточною в межах справи про банкрутство, її стягнення не обмежується дією мораторію, а у випадку введення ліквідаційної процедури така заборгованість може бути заявлена у справі про банкрутство.

Відтак, місцевим господарським судом в даному випадку помилково застосовано висновки Верховного Суду у справі №916/144/17 та не застосовано, при цьому, висновки у фактично аналогічній справі №910/11818/18.

Таким чином, враховуючи лише той факт, що заборгованість товариства за спірним договором не включена до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство, Господарським судом міста Києва, всупереч ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст.ст. 1, 7, 41, 59 Кодексу України з процедур банкрутства, зроблено хибні висновки про те, що вказаний договір про надання сільськогосподарських послуг та заборгованість за ним не впливає на права та інтереси органу управління - Мінекономіки (правонаступником якого є Фонд державного майна України) та не породжує його право на оскарження договору в рамках справи про банкрутство.

Отже, судом невірно застосовано вищенаведені норми права та зроблено помилкові висновки про недоведеність порушення прав Мінекономіки та Фонду державного майна України і, з рештою, наявність підстав для відмови у позові про визнання спірного договору недійсним з цих мотивів.

За вказаних обставин, Мінекономіки України, правонаступником якого є Фонд державного майна України, як орган управління державним майном, що надано філії в господарське відання, а також як учасник справи про банкрутство відповідно до ст. 96 Кодексу України з процедур банкрутства має безпосередню заінтересованість у збереженні майнового стану державного підприємства-боржника, відновлення його платоспроможності та належної господарської діяльності, а відтак і право на оскарження правочинів, що завдають майнових збитків державному підприємству чи покладають на нього необґрунтовану, на думку такого органу, грошову заборгованість.

Щодо підстав для визнання договору недійсним договору про надання сільськогосподарських послуг від 12.05.2016 року №1/05

Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

Так, підставою для недійсності договору Мінкономіки визначає вчинення правочину особою (керівником філії "Новоолександрівський кінний завод №64" ДП "Конярство України" ОСОБА_1.) з перевищенням повноважень (без погодження з ДП "Конярство України"), що суперечить п.8.6.10 Положення про філію "Новоолександрівський кінний завод №64".

З цього приводу судова колегія зазначає, що юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

З огляду на положення статей 92, 241 ЦК України вчинення правочину органом (посадовою особою) юридичної особи з перевищенням наданих йому повноважень може бути підставою для недійсності такого правочину лише за умови обізнаності контрагента про наявність відповідного обмеження повноважень (коли він знав чи за всіма обставинами не міг не знати про такі обмеження), а також відсутності подальшого схвалення правочину.

Обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це, а також відсутності подальшого схвалення правочину.

Крім того, слід зазначити, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них.

У постанові від 27.06.2018 року у справі №668/13907/13-ц Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок, що "для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання".

Повноваження відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно вчинення правочинів від імені такої юридичної особи визначаються її установчими документами, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджене юридичною собою та довіреністю, виданою у встановленому порядку керівнику цього підрозділу.

Як вбачається з матеріалів справи, положенням про філію "Новоолександрівський кінний завод №64" ДП "Конярство України" затвердженим Наказом ДП "Конярство України" від 24.11.2011 року №24, встановлено, що це положення є документом, що регулює діяльність Філії "Новоолександрівський кінний завод №64" ДП "Конярство України".

Пунктом 1.2 Положення про філію встановлено, що координацію діяльності Філії, контроль за дотриманням цього Положення та ефективністю використання і збереження закріпленого за Філією майна здійснює ДП "Конярство України".

Пунктом 7.2.1 Положення про філію передбачено, що Філія зобов`язана дотримуватись вимог чинного законодавства України та умов цього Положення.

Згідно п. 7.2.3 Положення про філію - Філія зобов`язана здійснювати контроль за належним виконанням контрагентами діючих правочинів та негайно (протягом 24 годин) про невиконання вимог правочинів та/або незаконні дії фізичних та юридичних осіб.

У п. 8.1 Положення про філію вказано, що для здійснення оперативного управління (керівництва) справами Філії призначається керівник Філії.

Повноваження керівника Філії визначаються трудовим контрактом та довіреністю виданою ДП "Конярство України" (п. 8.4 Положкення).

Відповідно до п. 8.6.10 керівник Філії укладає від імені ДП "Конярство України" господарські, цивільно-правові договори в межах сум, передбачених трудовим контрактом та довіреністю.

Отже, згідно з Положенням філія має право від імені ДП "Конярство України" вступати у правовідносини, набувати майнових прав і немайнових прав та нести зобов`язання в порядку, передбаченому цим положенням та чинним законодавством України, а керівник філії - укладати від імені ДП "Конярство України" господарські, цивільно-правові договори в межах сум, передбачених трудовим контрактом та довіреністю.

Статтею 1003 Цивільного кодексу України визначено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відтак, у довіреності чітко визначається перелік юридичних дій, які має право вчиняти повірений, який є вичерпний та відповідні обмеження на вчинення таких дій.

Згідно вказаної в преамбулі оспорюваного договору довіреності №2 від 28.01.2016, ДП "Конярство України" уповноважило ОСОБА_1 за попереднім погодженням з Підприємством укладати цивільно-правові угоди та договори, якщо вартість єдиноразової операції з одним контрагентом перевищує 100 000 грн. без ПДВ для товарів, робіт, а послуг більше 50 000 грн. без ПДВ; довіреність діє з 01.02.2016 до 31.01.2017.

Довіреністю №73 від 30.12.2016 ДП "Конярство України" уповноважило ОСОБА_1 за попереднім погодженням з Підприємством укладати цивільно-правові угоди та договори, якщо вартість єдиноразової операції з одним контрагентом перевищує 300 000 грн. (у тому числі ПДВ) для товарів, робіт та послуг; довіреність діє з 01.01.2017 до 25.09.2017.

У відповідності до п.1.3 Договору про надання сільськогосподарських послуг №1/05 від 12.05.2016 загальна сума цього договору складається з суми всіх актів виконаних робіт, підписаних сторонами.

Згідно з актами здачі-прийняття робіт (наданих послуг) у період з 31.05.2016 по 21.02.2017 загальна вартість послуг, наданих на підставі оспорюваного договору, дорівнює 2 380 891 грн. та складається з вартості послуг, пов`язаних з обробкою ґрунту "Напалмом" вартістю 510 313,92 грн. з урахуванням ПДВ, по внесенню у ґрунт "КАС" та по посіву насіння соняшника в ґрунт загальною вартістю 883 158,91 грн. з урахуванням ПДВ, по обробці ґрунту гербіцидом "Імперіалом" вартістю 327 750,91 грн. з урахуванням ПДВ, по перевезенню соняшника вартістю 55 896,22 грн. з урахуванням ПДВ, по збиранню соняшника вартістю 89 497,20 грн. з урахуванням ПДВ, по збиранню соняшника вартістю 393 099,24 грн. з урахуванням ПДВ, по перевезенню соняшника вартістю 121 174,60 грн. з урахуванням ПДВ.

Тобто, загальна вартість господарських операцій за спірним договором становить 2,3 млн. грн., що значно перевищує дозволену межу, встановлену у довіреності, а тому укладення Договору про надання сільськогосподарських послуг в даному випадку потребує погодження ДП "Конярство України".

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву (т. 1, арк. с. 248) відповідач за первісним позовом вказував, що ДП "Конярство України" не надавало попереднього письмового погодження на укладання Договору керівником філії, предметом якого є надання послуг на суму, яка перевищує 50 тис. гривень без ПДВ.

Не містять жодних доказів, які б свідчили про наявність такого попереднього письмового погодження ДП "Конярство України" на укладення Договору і матеріали справи.

Колегія суддів апеляційного господарського суду враховує те, що укладення спірного договору 12.05.2016 за наявності попереднього погодження з ДП "Конярство України" від 25.05.2016 №326, про яке йдеться у преамбулі Договору, є неможливим з огляду на дату вказаного погодження.

До того ж, матеріали справи не містять вказаного погодження від 25.05.2016 №326

Вищезазначене свідчить, що керівником філії "Новоолександрівський кінний завод №64" ДП "Конярство України" ОСОБА_1 при укладенні Договору, предметом якого є надання послуг на суму, яка перевищує 50 тис. гривень без ПДВ, було порушено вимоги ч. 2 ст. 203 ЦК України, адже договір укладено без наявності обов`язкового попереднього письмового погодження ДП "Конярство України", тобто керівник філії, як представник за довіреністю, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення оспорюваного договору від імені ДП "Конярство України".

Стаття 241 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень. Зокрема, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення правочину.

Схвалення стороною правочину, вчиненого від її імені з перевищенням повноважень або без повноважень (стаття 241 ЦК України), має юридичне значення також для інших заінтересованих осіб, а сторона оспорюваного правочину, дії якої вказують на її волю зберегти дійсність правочину, не може надалі оспорювати правочин з підстав, про які вона знала або повинна була знати при виявленні цієї волі, що випливає із вказаної норми та засад добросовісності, на яких ґрунтується зобов`язання (частина третя статті 509 ЦК України). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.11.2018 у справі №910 19179/17.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №904/2178/18).

При цьому, при оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №911/604/19, від 04.03.2021 у справ. №905/1132/20, від 20.03.2018 у справі №910/8794/16).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, зміст додатків до оспорюваного договору, угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.02.2017 та актів здачі-прийняття робіт (наданих послуг) свідчить про те, що вказані документи також підписані ОСОБА_1 , яка не була уповноважена ДП "Конярство України" на підписання цих документів та вчинення дій зі схвалення правочину, вчиненого нею ж з перевищенням повноважень.

У постановах Верховного Суду від 21.12.2021 у справі №910/10699/21, від 31.07.2019 у справі №910/2030/18 та від 16.10.2018 у справі №910/20790/17 міститься правовий висновок про те, що не можна вважати правочин схваленим особою, від імені якої його укладено, якщо дії, що свідчать про прийняття його до виконання, вчинено особою, яка і підписала спірну угоду за відсутності належних повноважень.

Слід такого зазначити, що будь-які дії керівника філії щодо прийняття виконання за спірним договором не можуть вважатись схваленням спірного договору та підтверджувати дійсність такого договору, оскільки схвалення правочину згідно ст. 241 ЦК України має здійснюватись саме державним підприємством, а не його філією.

Відтак, дії з підписання ОСОБА_1 додатків до оспорюваного договору, актів здачі-прийняття робіт (наданих послуг) та укладення угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.02.2017, тобто однією й тією ж не уповноваженою належним чином особою, не можуть вважатись наступним схваленням спірного правочину у розумінні положень ЦК України.

При цьому, доказів на підтвердження вчинення конклюдентних дій з боку ДП "Конярство України" щодо схвалення цього договору, зокрема, прийняття ним послуг за цим договором, їх оплата тощо матеріали справи не містять.

Наведене свідчить про відсутність наступного схвалення договору про надання сільськогосподарських послуг від 12.05.2016 року №1/05 саме уповноваженим органом (особою) ДП "Конярство України".

Судова колегія також вважає за необхідне зазначити, що згідно сталої практики Верховного Суду (постанови від 05.05.2020 у справі №911/1634/19, від 27.02.2020 у справі №923/555/19, від 02.10.2019 у справі №910/22198/17, від 02.04.2019 у справі №904/2178/18, від 26.02.2019 у справі №925/1453/16, від 12.06.2018 у справі №927/976/17, від 20.02.2018 у справі №906/100/17), якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

У постанові Верховного Суду від 02.04.2019 по справи №904/2178/18 судом касаційної інстанції зазначено, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи в розумінні ч. 3 ст. 92 ЦК України, якщо зокрема, такі обмеження передбачені законом.

Крім того, за висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17.08.2023 у справі №903/69/18(903/309/22) обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це.

Також у постанові Верховного Суду від 27.01.2021 року у справі №910/17876/19 зазначено, що якщо обидві сторони правочину є суб`єктами господарської діяльності (професійними комерсантами, підприємцями), стандарти їх поведінки, в тому числі щодо проявлення обачності при укладенні угод, є зовсім іншими, аніж у випадку, якщо б стороною правочину були дві фізичні особи, або підприємство та пересічний громадянин. Стандарт розумної та обачливої поведінки комерсанта набагато вищий, порівняно зі стандартом пересічної розумної людини.

Оскільки в Договорі зазначено про укладення і підписання його керівником філії, який діє на підставі довіреності від 28.01.2016 №2, то наведене свідчить, що інша сторона спірного Договору була обізнана про зміст цієї довіреності у частині компетенції керівника філії, зокрема щодо обмежень на укладення від імені юридичної особи договорів, будь-які обставини, які свідчать про протилежне, та докази на їх підтвердження у справі відсутні.

Отже, виконавцю за спірним договором (ТОВ "Торговий будинок "Новаагро") було відомо про наявність обмежень повноважень представника замовника на вчинення такого договору та укладаючи його, сторони усвідомлювали правові наслідки недійсності даного правочину.

Таким чином, слід дійти висновку, що керівник філії ОСОБА_1 , взявши на підприємство зобов`язання за спірним договором, та ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" діяли недобросовісно або нерозумно і виконавець, зокрема, достеменно знав про відсутність необхідного обсягу у керівника філії повноважень або повинен був, проявивши розумну обачність, знати про це.

Крім того, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд у своїй постанові зазначив, що судами безпідставно не взято до уваги обставину наявності рішення Господарського суду Харківської області від 10.09.2019 року у справі №922/251/19, як такої, що не впливає на результат розгляду цієї справи, оскільки, з наведеної справи є ймовірність встановлення обставин погодження або заперечення ДП "Конярство України" щодо схвалення правочину, який є предметом спору у цій справі.

З цього приводу судова колегія зазначає, що у провадженні Господарського суду Харківської області, починаючи з 13.02.2019 року, перебувала справа №922/251/19 за позовом ДП "Конярство України" до ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" та ТОВ "Агрофірма Престиж" про визнання недійсним зокрема, договору про відступлення права вимоги №1-01 від 07.06.2018, за яким ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" (первісний кредитор) передало, а ТОВ "Агрофірма Престиж" (новий кредитор) прийняло право вимоги за договором про надання сільськогосподарських послуг №1/05 від 12.05.2016, укладеного між ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" та філією "Новоолександрівський кінний завод №64" ДП "Конярство України".

Рішенням Господарського суду Харківської області від 10.09.2019 року у справі №922/251/19 у задоволенні позову відмовлено.

Згідно з частиною 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03.09.2019 у справі №910/14255/18 дійшов висновку: "преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямоване не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.".

Водночас, аналіз рішення Господарського суду Харківської області від 10.09.2019 у справі №922/251/19 свідчить про те, що під час дослідження та встановлення наявності та/або відсутності підстав для визнання договору про відступлення права вимоги №1-01 від 07.06.2018 недійсним з тих підстав, що такий договір за своєю юридичною природою (незважаючи на назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу, Господарський суд Харківської області не досліджував договір про надання сільськогосподарських послуг №1/05 від 12.05.2016 року на предмет (не)відповідності його чинному законодавству та не встановлював обставин, за яких цей правочин може бути визнано недійсним.

Вказане судове рішення жодним чином не стосується обставин недотримання вимог закону при укладенні договору, який є предметом дослідження у справі №910/11678/18, оскільки в межах справи №922/251/19 такий договір не оспорювався, вимог про визнання його недійсним позивачем не заявлялось та оцінка обставинам його укладення, погодження та виконання судом не надавалась, оскільки зі змісту тексту рішення протилежного не вбачається.

Судова колегія зазначає, що за своєю природою договори про відступлення права вимоги є похідними від основних зобов`язань, вони не створюють нових самостійних зобов`язань щодо надання послуг чи виконання робіт, а стосуються лише заміни кредитора у вже існуючому зобов`язанні.

Отже питання чинності договору відступлення права вимоги стосуються лише сторін такого договору та не впливає на чинність договору про надання сільськогосподарських послуг №1/05 від 12.05.2016, а результати вирішення спору у справі №922/251/19 не спростовують та не підтверджуюсь обставин недотримання вимог закону та наявності ознак недійсності договору №1/05 від 12.05.2016, як наслідок апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Харківської області від 10.09.2019 у справі №922/251/19 не має преюдиційного значення для вирішення справи №910/11678/18, оскільки не встановлює обставин, в тому числі й тих, на ймовірність наявності яких звернув увагу Верховний Суд, які є обов`язковими при вирішенні цієї справи, що наразі є предметом перегляду в апеляційному порядку.

Отже, зважаючи на встановлені обставини укладення оспорюваного правочину керівником філії "Новоолександрівський кінний завод №64" ДП "Конярство України" за відсутності погодження ДП "Конярство України" на укладення такого договору та доказів подальшого його схвалення уповноваженим органом, суд дійшов висновку про укладення керівником філії спірного договору з перевищенням повноважень, недотримання ним вимог ст.ст.92,95,203 ЦК України та, як наслідок, про наявність підстав для визнання такого договору недійсним.

Враховуючи вищевикладене, за результатами дослідження матеріалів справи та наявних у ній доказів в їх сукупності, Мінекономіки довело суду обґрунтованість його позовних вимог, а тому вони підлягають задоволенню, а договір про надання сільськогосподарських послуг від 12.05.2016 року №1/05 - визнанню недійсним з наведених у позовній заяві та встановлених апеляційним судом мотивів.

Щодо позовної давності до вимог Мінекономіки про визнання недійсним договору про надання сільськогосподарських послуг №1/05 від 12.05.2016 року

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Отже, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Якщо ж суд встановить, що право або охоронюваний законом інтерес позивача дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору (сторона спірних правовідносин за конкретною позовною вимогою), суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за неповажності причин її пропущення, наведених позивачем. (Аналогічна правова позиція щодо вирішення питання позовної давності, яка є сталою, міститься у численних постановах Великої Палати Верховного суду, зокрема, від 18.01.2023 року у справі №488/2807/17, від 06.09.2023 року у справі №910/18489/20.

Оскільки судом встановлено підстави для задоволення позову Мінекономіки України (правонаступником якого є Фонд держмайна України), то в даному випадку підлягає розгляду та дослідженню заява відповідача-1 за позовом третьої особи з самостійними вимогами про застосування строку позовної давності, поважності причин її пропуску та можливого застосування відповідних наслідків пропуску такого строку.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто, сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Для спірних відносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі "Відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №№22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до вимог ч. ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, заявленої стороною до винесення судом рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу.

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (правова позиція відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №907/50/16).

Згідно 5 ст. 267 ЦК України порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Тобто, позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

З огляду на викладене вбачається, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Отже, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. При цьому аргументи відповідача, що про порушене право позивач міг дізнатися раніше, ніж він стверджує, мають ґрунтуватись не на можливих обставинах (визначене законодавством право отримувати публічну інформацію з державних реєстрів тощо), а на конкретних обставинах, що підтверджуються наданими у справі належними доказами, за яких суд може однозначно (достеменно) встановити момент, коли особа могла довідатись про порушення його прав.

Як встановлено судом та було зазначено вище, згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України "Деякі питання управління Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства об`єктами державної власності" від 09.10.2019 року №954-р ДП "Конярство України" було передано із сфери управління Мінагрополітики до сфери управління Мінекономіки.

Відповідно до пункту 10 Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 року №1482, право на управління об`єктом передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі.

Згідно з актом приймання-передачі від 18.10.2019 року ДП "Конярство України" передано зі сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства до сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.

Таким чином, з 18.10.2019 органом управління ДП "Конярство України" є Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.

Зважаючи на викладене, Мінекономіки 19.11.2019 року звернулось до господарського суду міста Києва з клопотанням про заміну учасника провадження у справі №910/21682/15 про банкрутство ДП "Конярство України" правонаступником.

Ухвалою суду від 18.11.2019 року задоволено заявлене клопотання та здійснено процесуальне правонаступництво у справі №910/21682/15 шляхом заміни Міністерства аграрної політики та продовольства України на його правонаступника - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.

Разом з тим, справа №910/11678/18 за позовом ТОВ "Агрофірма Престиж" про стягнення заборгованості, поданим у вересні 2018 року, знаходиться в окремому позовному провадженні та розглядається за правилами ГПК України з визначеним складом учасників, починаючи з 08.10.2018 року.

17.03.2020 року Мінекономіки звернулось до суду з клопотанням про залучення до участі у справі №910/11678/18 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, яке ухвалою суду від 08.07.2020 року було задоволено.

З дати набуття статусу учасника справи Мінекономіки отримало можливість реалізувати своє право на ознайомлення з матеріалами справи та, як наслідок, з інформацією про відносини між філією та позивачем за спірним правочином.

10.07.2020 представник Мінекономіки ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується його особистим підписом на відповідному клопотанні від 09.07.2020 року №2431-05/577.

Отже, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, про існування та про підстави для звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору про надання сільськогосподарських послуг №1/05 від 12.05.2016 року Мінекономіки стало відомо після 10.07.2020 року, а з відповідним позовом останнє звернулось до суду без жодних зволікань вже 21.08.2020 року, тобто лише більш ніж через місяць після ознайомлення з матеріалами справи, що свідчить про дотримання міністерством загальних строків позовної давності у даній справі.

При цьому, про існування даної справи та, з рештою, підстав для оскарження спірного договору Мінекономіки не було обізнано. Доказів зворотнього матеріали справи не містять.

Таким чином, початок перебігу строку позовної давності для звернення Мінекономіки до суду із позовною заявою слід відраховувати з дати, коли Мінекономіки дізналось про існування самого договору та порушення ним прав та інтересів держави в особі Мінекономіки, як зацікавленої особи - власника державного майна.

У справі відсутні будь-які докази на підтвердження іншого моменту (дати) обізнаності органу управління державним майном про існування спірного правочину, його змісту та невідповідності такого договору вимогам законодавства, аніж 10.07.2020 року.

Також позивачем за первісним позовом не доведено, колегією суддів не встановлено та матеріали справи не містять жодних беззаперечних доказів обізнаності попереднього органу управління ДП "Конярство України" про існування оспорюваного договору.

Твердження місцевого суду про те, що Мінекономіки могло довідатись про укладення спірного правочину раніше з огляду на обов`язок філії звітувати про свою господарську діяльність перед державним підприємством, а також зі звіту державного фінансового аудиту діяльності ДП "Конярство України" за період з 01.01.2015 року по 30.09.2017 року, проведеного у 2017 році, є помилковими та спростовуються наступним.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження інформування Мінекономіки про обставини укладення спірного договору державним підприємством або його філією "Новоолександрівський кінний завод №64".

Аудиторський звіт за період з 01.01.2015 року по 30.09.2017 року не містить посилання на спірний договір та перевірку обставин його укладення, а зазначені у звіті рекомендації для Мінагрополітики щодо погодження договорів спільного обробітку земельних ділянок не можуть підтверджувати обізнаність Міністерства, оскільки спірний правочин за своїм змістом є договором про виконання робіт та надання послуг.

В той же час, провадження у справі №910/11678/18 порушено 08.10.2018.

При цьому, Міністерство не є стороною спірного договору, а матеріали справи не містять доказів, що орган управління у будь-який спосіб приймало участь при його укладенні чи виконанні.

Також, відповідно до статуту ДП "Конярство України" уповноважений орган управління не наділений повноваженнями погоджувати правочини про виконання робіт та надання послуг, які укладені філіями такого підприємства.

Зазначення суду у рішенні про те, що подаючи позов до господарського суду Харківської області про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги, ДП "Конярство України" не навело будь-яких заперечень щодо спірного правочину у даній справі, не свідчить про те, що Мінекономіки могло довідатись про спірний правочин раніше, оскільки, по-перше, з позовною заявою у справі №910/11678/18 звернулось не ДП "Конярство України", а Мінекономіки, по друге, уповноважений орган управління не приймав участь у розгляді господарським судом Харківської області справи №922/251/19, а по-третє, провадження у такій справі було порушено судом 13.02.2019, що в свою чергу з огляду на звернення Мінекономіки до суду з позовом у справі, що переглядається, у серпні 2020, не підтверджує обставини пропуску третьою особою загальної трирічної позовної давності.

Більш того, судом апеляційної інстанції також взято до уваги посилання скаржників на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19.07.2022 у справі №910/11818/18 щодо пропуску/не пропуску Мінекономіки України строку позовної давності при зверненні до суду з позовом

Так, у наведеній справі судом касаційної інстанції встановлено наступне:

"…42.14 Як зазначалось вище, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України з 18.10.2019 є правонаступником прав та обов`язків Міністерства аграрної політики та продовольства України, щодо управління Державним підприємством "Конярство України" та ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2020 задоволено клопотання Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про залучення до участі у справі третьою особою на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

42.15 Судом першої інстанції зазначено, що про існування та про підстави для звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору поставки №211016 від 21.10.2016 Міністерству розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України стало відомо після 10.07.2020.

42.16 Зважаючи на встановлені обставини, строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України не пропущено…".

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки у згаданій справі №910/11818/18 приймали участь ті ж самі особи, що і у справі, що наразі переглядається в апеляційному порядку, і висновки у ній викладено судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах та за фактично ідентичних обставин зі спірного питання (щодо пропуску/не пропуску Мінекономіки України строку позовної давності при зверненні до суду з позовом), такі висновки підлягають обов`язковому врахуванню та застосуванню під час розгляду справи №910/11678/18.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду, на відміну від суду першої інстанції, дійшла висновку про те, що строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом про визнання недійсним договору про надання сільськогосподарських послуг №1/05 від 12.05.2016 року Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України пропущено не було.

Щодо позовних вимог ТОВ "Агрофірма Престиж" про стягнення заборгованості за договором про надання сільськогосподарських послуг від 12.05.2016 року №1/05

Як вбачаться з матеріалів справи, ТОВ "Агрофірма Престиж" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ДП "Конярство України" про стягнення заборгованості за договором про надання сільськогосподарських послуг від 12.05.2016 року №1/05, укладеним між ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" та філією "Новоолександрівський кінний завод №64" ДП "Конярство України", у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов в частині своєчасної та повної оплати вартості наданих послуг.

ТОВ "Агрофірма Престиж", вважаючи себе правонаступником ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" на підставі договору про відступлення права вимоги №1-01 від 07.06.2018 року, з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог просить суд стягнути ДП "Конярство України" 2766699,35 грн., з яких: 1 605 958,82 грн. - заборгованість за договором, 259 637,26 грн. - 3% річних та 901 103,27 грн. інфляційних втрат.

За змістом статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законодавцем передбачено можливість відступлення первісним кредитором новому кредитору як повного обсягу прав та обов`язків, належних йому на момент відступлення (універсальне правонаступництво), так і можливість відступлення прав лише у певній частині, що обумовлюється сторонами в договорі відступлення права вимоги (сингулярне правонаступництво). Оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права "nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet", який означає, що "ніхто не може передати більше прав, ніж має сам".

За висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 05.04.2018 року у справі №910/22785/16, відступлення права вимоги може здійснюватись тільки відносно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу прав. Тобто, не може бути предметом відступлення права вимоги та вимога, яка не виникла, не існувала на момент переходу права.

Так, під час розгляду справи №910/11378/18 за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, апеляційним судом встановлено недійсність договору про надання сільськогосподарських послуг №1/05 від 12.05.2016, укладеного між Філією "Новоолександрівський кінний завод №64" ДП "Конярство України" та ТОВ "Торговий будинок "Новаагро", про що зазначено вище у даній постанові.

Згідно з абзацом 1 частини першої ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

В силу приписів ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Тобто, такий правочин не породжує переходу права власності до набувача (аналогічний правовий висновок наведено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.08.2022 у справі №904/5693/20 та від 05.09.2018 у справі №910/1356/13).

Отже, на підставі вищезгаданого принципу Nemo plus iures transferre potest quam ipse habet ("Ніхто не може передати більше прав, ніж має сам"), у даному випадку не виникає право власності й у майбутніх набувачів.

При цьому, судом також взято до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 15.09.2022 у справі №910/12525/20, згідно якої за замістом вищенаведених положень статей 512,514 ЦК України права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. В такому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.

З урахуванням встановлених обставин справи та положень частини першої статті 216 ЦК України, позов ТОВ "Агрофірма Престиж" про стягнення коштів на підставі договору про надання сільськогосподарських послуг від 12.05.2016 №1/05 задоволенню не підлягає, оскільки відповідна заборгованість ДП "Конярство України" первісно виникла з договірних зобов`язань та ґрунтується на підставі недійсного договору, а отже, як наслідок, не могло перейти до позивача за первісним позовом.

Враховуючи викладене, у ТОВ "Агрофірма Престиж" відсутнє порушене право, за захистом якого він звернувся до суду на підставі такого договору та із зазначених у позові підстав.

Зважаючи на встановлені обставини справи та наведені норми законодавства, судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову ТОВ "Агрофірма Престиж".

Господарський суд міста Києва наведених вище фактичних обставин справи у їх сукупності, які встановлені судом апеляційної інстанції, не врахував, чим допустив неповне дослідження обставин справи та невірне застосування норм матеріального та процесуального права, що в свою чергу призвело до ухвалення помилкового рішення як про задоволення позовних вимог ТОВ "Агрофірма Престиж", так і про відмову у задоволенні позовних вимог Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Міністерство економіки України), правонаступником якого є Фонд держмайна.

В силу положень процесуального законодавства та численної практики Верховного Суду судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти російської федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України").

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Трофимчук проти України" зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Отже, судом апеляційної інстанції в повній мірі досліджено та надано оцінку наявним у справі доказам, обставинам справи і доводам скаржників та встановлено неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

В силу положень ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що доводи скаржників у повному обсязі знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, а відтак дійшла висновку про задоволення апеляційних скарг Київської міської прокуратури та ДП "Конярство України", скасування рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 року у справі №910/11678/18 та прийняття нового про відмову у задоволенні позову ТОВ "Агрофірма Престиж" та задоволення позову Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Міністерство економіки України), правонаступником якого є Фонд державного майна України.

Відповідно до ч. 14 ст. 129 ГПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Пунктом 2 частини 1 статті 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на задоволення апеляційних скарг, скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового про відмову у задоволенні позову ТОВ "Агрофірма Престиж" та задоволення позову Мінекономіки, витрати ТОВ "Агрофірма Престиж", пов`язані із розглядом справи, в тому числі і заявлені у відзиві на апеляційну скаргу Київської міської прокуратури витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на ТОВ "Агрофірма Престиж"; витрати Мінекономіки зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2 102,00 грн. покладаються у рівних частинах по 700,66 грн. на ТОВ "Агрофірма Престиж", ДП "Конярство України" та "Торговий будинок "Новаагро" шляхом їх стягнення на користь Фонду державного майна України, як правонаступника Мінекономіки; витрати Київської міської прокуратури зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 61 986,42 грн. (в частині оскарження рішення суду щодо задоволення позовних вимог майнового характеру) покладаються на ТОВ "Агрофірма Престиж" і у розмірі 3 153,00 грн. (в частині оскарження рішення суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог немайнового характеру) покладаються у рівних частинах по 1 050,99 грн. на ТОВ "Агрофірма Престиж", ДП "Конярство України" та "Торговий будинок "Новаагро" шляхом їх стягнення на користь Київської міської прокуратури; витрати ДП "Конярство України" зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 61 986,42 грн. (в частині оскарження рішення суду щодо задоволення позовних вимог майнового характеру) покладаються на ТОВ "Агрофірма Престиж" і у розмірі 3 153,00 грн. (в частині оскарження рішення суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог немайнового характеру) покладаються у рівних частинах по 1 050,99 грн. на ТОВ "Агрофірма Престиж", ДП "Конярство України" та "Торговий будинок "Новаагро" шляхом їх стягнення на користь ДП "Конярство України".

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Київської міської прокуратури та Державного підприємства "Конярство України" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 року у справі №910/11678/18 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2023 року у справі №910/11678/18 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" відмовити.

4. Позовні вимоги Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Міністерство економіки України), правонаступником якого є Фонд державного майна України, задовольнити.

5. Визнати недійсним договір про надання сільськогосподарських послуг №1/05 від 12.05.2016, укладений між Філією "Новоолександрівський кінний завод №64" Державного підприємства "Конярство України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро".

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" (62420, Харківська обл., Харківський р-н, с. Веселе, вул. Жовтнева, буд. 4, ) на користь Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 18/9, ) 700,66 грн. судового збору за подання позову.

7. Стягнути з Державного підприємства "Конярство України" (01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, буд. 1, ) на користь Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 18/9, ) 700,66 грн. судового збору за подання позову.

8. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро" (61002, м.Харків, вул. Чернишевська, буд. 66, ) на користь Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 18/9, ) 700,66 грн. судового збору за подання позову.

9. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" (62420, Харківська обл., Харківський р-н, с. Веселе, вул. Жовтнева, буд. 4, ) на користь Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 45/9, ) 63037,41 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

10. Стягнути з Державного підприємства "Конярство України" (01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, буд. 1, ) на користь Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 45/9, ) 1 050,99 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

11. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро" (61002, м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 66, ) на користь Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 45/9, ) 1 050,99 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

12. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" (62420, Харківська обл., Харківський р-н, с. Веселе, вул. Жовтнева, буд. 4, ) на користь Державного підприємства "Конярство України" (01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, буд. 1, ) 63037,41 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

13. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро" (61002, м.Харків, вул. Чернишевська, буд. 66, ) на користь Державного підприємства "Конярство України" (01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, буд. 1, ) 1 050,99 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

14. Доручити господарського суду міста Києва видати накази.

15. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

16. Матеріали справи повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови підписано 13.05.2024 року після виходу суддів Остапенка О.М., Доманської М.Л. та Сотнікова С.В. з відпустки.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді М.Л. Доманська

С.В. Сотніков