ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2024 р. м. Ужгород Справа № 907/258/24

Суддя Господарського суду Закарпатської області Андрейчук Л.В., розглянувши матеріали справи

за позовом фізичної особи-підприємця Терпай Ірини Михайлівни, м. Ужгород

до відповідача Ужгородської міської ради, м. Ужгород

про визнання права власності,

Секретар судового засідання - Райніш М.І.

Сторони не викликалися

СУДОВІ ПРОЦЕДУРИ:

Фізична особа-підприємець Терпай Ірина Михайлівна заявила позов до Ужгородської міської ради, яким просить визнати за нею право власності на об`єкт нерухомості - торговий павільйон, загальною площею 25,6 кв.м за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, АДРЕСА_1 (біля військової частини). Позов заявлено з посиланням на статті 16, 317, 319, 321, 328, 331, 386, 387, 392, 413, 415, 417, 626, 627, 628, 629 Цивільного кодексу України.

Ухвалою від 12.03.2024 відкрито провадження у справі, постановлено розглянути спір за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено учасникам спору процесуальні строки для подання заяв по суті спору, а також відповідачу строк у п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали для подання письмових заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 01.04.2024 вх. № 02.3.1-02/2530/24.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами дослідження та оцінки доказів, поданих сторонами у спорі.

АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Правова позиція позивача.

Позивач просить суд задоволити позов в повному обсязі, обґрунтовуючи позовні вимоги доданими до матеріалів справи документальними доказами, зокрема стверджує, що відповідачем порушено її право власності на об`єкта (нерухомості) капітального будівництва - торгового павільйону площею 25,6 кв. м. по АДРЕСА_1 (біля військової частини) в м. Ужгороді, шляхом невизнання та безпідставному позбавленні ФОП Терпай Ірини Михайлівни відповідного права, привласненні вищезазначеного торгівельного павільйону шляхом незаконного внесення такого на баланс Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради.

Позивач наголошує, що договір, на підставі якого відповідач вважає себе власником спірного майна, не містить жодного положення про те, що умовами будівництва передбачено витрачання інвесторами власних коштів на будівництво автозупинок-комплексів, введення таких в експлуатацію та їх реєстрацію на користь Ужгородської міської ради, натомість, Договором встановлено, що в разі його припинення або розірвання позивач зобов`язується повернути управлінню майном міста місце для розташування автозупинки-комплексу в належному стані, а не торгівельний павільйон.

Позивач стверджує, що укладаючи договір № 41 від 08.08.2008 сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, в тому числі і його предмета, яким є місце для облаштування на облаштування автобусної зупинки і жодним чином не торговий павільйон.

Також позивач звертає увагу на те, що за власні кошти провела будівництво торгового павільйону, виготовила технічні умови на підключення об`єкта нерухомості до інженерних мереж, отримала всі необхідні дозвільні документи на будівництво об`єкта нерухомості, ввела його в експлуатацію, підключила до мереж електропостачання, водопостачання та каналізації, що підтверджує її право власності на таке майно як новостворене, що стало підставою для звернення з позовом до Господарського суду.

Правова позиція відповідача.

Відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки посилається на те, що позивачем неправомірно вказано на те, що у нього наявне право власності на спірне майно, набуте раніше на законних підставах, оскільки відповідно умов укладеного між нами договору, позивачу надавались дозволи на встановлення павільйону для здійснення підприємницької діяльності на зупинках громадського транспорту та укладався договір про тимчасове користування зазначених павільйонів.

Крім того, відповідач стверджує, що по своїй суті вказаний договір є строковим договором позички, а тому позивач не міг розраховувати на набуття чи перехід права власності на майно, котре було предметом укладеного між сторонами договору.

В даному випадку на думку відповідача, позивач, вважаючи збудований нею об`єкт нерухомим майном, звернулась до суду з позовом фактично про набуття права власності на такий об`єкт, як новостворене майно, з посиланням на положення статті 331 Цивільного кодексу України, а не про визнання такого права. Водночас визнання права в судовому порядку можливе у випадку, коли позивач вже є власником спірного майна, а не бажає набути таке право, зокрема, шляхом прийняття судом позитивного для нього рішення.

Крім того, відповідач наголошує на тому, що Відповідно до пункту 3.4. ГБН В.2.3-218-550:2010 "Споруди транспорту. Автомобільні дороги" затверджених наказом Державної служби автомобільних доріг України №499 від 24.12.10: зупинки маршрутного транспорту (зупинки) відповідно обладнані на автомобільних дорогах місця зупинок для автобусів загального призначення, тролейбусів та маршрутних таксі - відносяться до споруд транспорту та є складовими автомобільних доріг. Таким чином, відповідно до зазначеного порядку, комісійний прийом об?єктів траспортної інфраструктури в експлуатацію є обов?язковим та жодним чином не свідчить про те, що зазначена споруда є об?єктом нерухомого майна.

На думку відповідача, наведені вище обставини, підтверджуються технічним паспортом на об?єкт, в котрому зазначено, що спірний торговий павільйон влаштовано на автобусній зупинці, де вказано, що павільйон автозупинки виконано з металевого каркаса, що наповнений полегшеним матеріалом та обшитий декоративним матеріалом.

Стверджує, що відповідно до діючих державних будівельних норм, павільйон - це торговельний об?єкт у роздрібній торгівлі, призначений для організації продажу товарів кінцевим споживачам, розміщений в окремій споруді полегшеної конструкції та має торговельну залу для покупців. (ДБН В.2.2-23:2009 Будинки і споруди; Підприємства торгівлі). Також, відповідно до вказаних будівельних норм павільйони є малими архітектурними формами, переважно збірно-розбірної конструкції, які застосовуються поряд із об?єктами благоустрою.

Зазначає, що акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, технічний паспорт та технічна документація, виготовлені на замовлення позивача, та на які остання посилається в позовній заяві в якості підтвердження існуючого права власності на спірне майно - свідчать про закінчення будівництвом та можливість експлуатації зведеного об`єкта в цілому, однак не являються правовстановлюючими документами.

Також наголошує, що задоволення позовник вимог у даній справі може призвести до протиправного вибуття майна з комунальної власності та стосується прав та інтересів Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, котрий виступає балансоутримувачем та уповноваженим власником комунального майна.

Покликаючись на судову практику в подібних правовідносинах, представник відповідача наголошує, що вирішуючи даний спір, необхідно з`ясувати обставини існування в позивача права власності на спірне майно, встановити підставу, на якій особа набула таке право, та констатувати відсутність іншого шляху відновлення такого права.

Таким чином, Ужгородська міська рада вважає, що позивачем переоцінено фактичні обставини справи, внаслідок чого ним помилково допускається імовірність того, що спірна споруда автозупинки є об`єктом нерухомості.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

Рішенням Ужгородської міської ради №894 від 28.02.2006 було затверджено положення Про порядок будівництва та використання міських автозупинок-комплексів, відповідно до якого користувачем автозупинки-комплексу є фізична або юридична особа, яка фінансує будівництво автозупинки-комплексу та використовує його для здійснення підприємницької діяльності. Також, як стверджує представник відповідача, вищенаведеним порядком визначено, що в якості компенсації затрачених на будівництво коштів суб`єктам господарювання надавалось право безкоштовного користування автозупинками-комплексами на 10-річний строк.

Рішенням виконавчого комітету від 21.06.2007 № 229 «Про внесення змін в рішення» внесено зміни в пункт 1.4 рішення від 23.05.07 № 200, а саме: - Приватному підприємцю Биба Ірині Петрівні - по АДРЕСА_1 (біля в/ч) викласти в такій редакції: - Приватному підприємцю Биба Ірині Михайлівні - по АДРЕСА_1 (біля в/ч). Забудовникам протягом 1-го місяця виготовити АПЗ та погодити проектну документацію у головного архітектора міста протягом 1-го місяця отримати дозвіл на проведення будівельних робіт в міській інспекції ДАБК та протягом 2-х місяців з моменту отримання дозволу ДАБК завершити роботи по спорудженню зупинок та ввести їх в експлуатацію.

08.08.2008 між Управлінням майна міста Ужгорода (далі - Сторона 1) та Биба Іриною Михайлівною (далі - Сторона 2) було укладено Договір безкоштовного користування автозупинкою-комплексом №41.

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору ФОП Терпай Ірині Михайлівні передано в безоплатне користування місце на облаштування автобусної зупинки в комплексі з торгівельним павільйоном.

Пунктом 2 Договору встановлено, що договір укладається на термін 10 (десять) років. Після закінчення терміну дії договору Сторона 2 має переважне право на укладення договору оренди. У цьому разі Сторона 2 повинна повідомити письмово другу сторону про бажання щодо укладення договору оренди, не пізніше ніж за два місяці до закінчення договору безоплатного користування.

Згідно пункту 3.1 Сторона 1 має право вимагати від Сторона 2 використання місця за цільовим призначенням і Сторона 1 зобов`язана передати в користування місце. Пунктом 3.2.Договору передбачено права і обов`язки Сторони 2, яка має право самостійно господарювати на місці з дотриманням умов договору.

На виконання рішення Ужгородського міськвиконкому № 229 від 21.06.2007 позивачем - замовником п/п Биба Ірина Михайлівна замовлено та виготовлено архітектурно - планувальне завдання № 424/07 на облаштування автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном по АДРЕСА_1 (біля військової частини), яке затверджено головним архітектором м. Ужгорода О. Г. Стричик.

Архітектурно - планувальним бюро Управління архітектури та містобудування м. Ужгород на замовлення позивача розроблено технічну документацію за № 66/2007 на об`єкт: проект автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном за адресою АДРЕСА_1, біля в/ч.

Державною приймальною комісією утвореною рішенням виконкому Ужгородської міської ради № 92 від 27 лютого 2008 р. прийнято в експлуатацію автобусну зупинку в комплексі з торговим павільйоном по АДРЕСА_1 (біля в/ч), що підтверджується актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 11.06.2008.

Управлінням архітектури та містобудування 24.07.2008 за № 20 затверджено архітектурно - технічний паспорт об`єкта архітектури автобусна зупинка в комплексі із торговим павільйоном по АДРЕСА_1 (біля в/ч), замовник якого є забудовник п/п Биба І.М .

Позивач звертає увагу, що нею за особистий кошт виготовлено технічні умови на підключення інженерних мереж, проведено будівництво приміщення торгівельного павільйону, отримано всі необхідні дозвільні документи, підключено приміщення до мереж електро- та водопостачання, приймання стічних вод до комунальної каналізації та належним чином введено відповідне приміщення в експлуатацію.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 від 12 травня 2021 після реєстрації шлюбу прізвище ОСОБА_1 змінено на Терпай Ірина Михайлівна .

Відповідно до доводів позивача та доданих до справи доказів, департамент міського господарства, у відповіді на запит позивача зазначає, що зупинки громадського транспорту не можуть перебувати у приватній власності відповідно до норм чинного законодавства України, однак позивач стверджує, що не бажає мати у приватній власності автозупинку, оскільки у цьому не має потреби. Позивач зазначає, що він є власником саме об`єкта нерухомості (капітальної будівлі) - торгового павільйону площею 25,6 кв. м по АДРЕСА_1 (біля військової частини)

Позивач зазначає, що Департамент міського господарства Ужгородської міської ради не визнає право власності позивача на спірний об`єкт нерухомості, і стверджує про те, що він є балансоутримувачем зазначеного майна, проте у нього відсутні документи, що посвідчують право власності оскільки відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстрації підлягають права власності тільки на об`єкти нерухомого майна. Не підлягають реєстрації тимчасові споруди, а також споруди не пов`язані фундаментом із землею, що на думку позивача не відповідає дійсності.

Відповідач наголошує, що на підставі зазначеного порядку та укладеного Договору позивач набула тільки право користування автозупинкою-комплексом, жодного переходу права власності на вказане майно нe є передбачено ані укладеним між сторонами Договором, ані будь-якими іншими нормативно-правовими актами.

Натомість за твердженням представника відповідача, вищевказаним порядком чітко визначені умови будівництва автозупинок-комплексів, де, серед іншого, передбачено, що будівництво даних об`єктів здійснюється за рахунок інвестора та підлягає реєстрації за міською радою після прийняття об`єкта в експлуатацію.

Вважаючи означені дії відповідача незаконними і такими, що порушують право власності позивача на новостворене майно торгового павільйону площею 25,6 кв. м. по АДРЕСА_1 (біля військової частини) в м. Ужгороді, позивач звернулася до суду з даним позовом, яким просить визнати за нею право власності на спірний об`єкт у примусовому порядку.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, у свою чергу, встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За приписами ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ст. 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах, визначених цивільним законодавством.

Згідно з нормами Цивільного кодексу України, до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену річ (в тому числі, на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 Цивільного кодексу України).

Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного, правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів.

Положеннями ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Звертаючись до суду з даним позовом, ФОП Терпай Ірина Михайлівна просить визнати за нею право власності на новостворене нерухоме майно торгівельний павільйон загальною площею 25,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (біля військової частини) в м. Ужгороді, посилаючись, серед іншого, на приписи ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України.

Так, ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Суд звертає увагу на те, що положення частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України слід розуміти у системному зв`язку із положенням статті 182 Цивільного кодексу України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі об`єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2, 4 статті 28 Закону України від 17.02.2011 №3038-VI Про регулювання містобудівної діяльності, тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

На виконання ч. 4 ст. 28 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 за №1330/20068, затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

В пункті 1.3. розділу І цього Порядку наведено визначення тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, а саме, одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Водночас спірні правовідносини в даній справі мають свої особливості, оскільки, окрім вищезгаданих актів законодавства, врегульовані нормами Положення про порядок будівництва та використання міських автозупинок-комплексів, затвердженого рішенням L сесії IV скликання Ужгородської міської ради №894 від 28.02.2006, що за своїм змістом та юридичною природою належить до актів органів місцевого самоврядування нормативно-правового характеру, прийняття яких передбачено статтею 59 Закону України від 21.05.1997 №280/97-ВР Про місцеве самоврядування в Україні, і яке, в силу приписів частини 1 статті 73 цього ж Закону, частини 1 статті 144 Конституції України, є обов`язковим для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Аналогічної позиції притримується і Верховний Суд у постанові від 07.08.2023 у справі №440/7204/21 (п. 77, 78 постанови).

Так, відповідно до вищевказаного Положення, під терміном автозупинка-комплекс слід розуміти малу архітектурну форму, під дахом якої розміщений торгово-побутовий павільйон (кіоск), площею до 30 кв.м., та майданчик для очікування пасажирського транспорту.

Умовами будівництва та правової реєстрації автозупинки-комплексу, за змістом Положення про порядок будівництва та використання міських автозупинок-комплексів, затвердженого рішенням L сесії IV скликання Ужгородської міської ради №894 від 28.02.2006, є: 1) термін будівництва 2 місяці з дня надання дозволу на виконання будівельних робіт інспекцією ДАБК; 2) термін будівництва, який не витриманий з поважних причин, продовжується рішенням виконкому на підставі поданої забудовником заяви; 3) здійснення будівництва за рахунок коштів інвестора; 4) прийняття в експлуатацію державною приймальною комісією; 5) реєстрація за міською радою відповідно до рішення виконкому про прийняття автозупинки-комплексу в експлуатацію.

Серед прав користувача автозупинки-комплексу приписи означеного Положення визначають, зокрема, компенсацію витрат на будівництво безкоштовне користування автозупинкою-комплексом терміном на 10 років, про що укладається відповідна угода з управлінням майнової політики міста після здачі автозупинки-комплексу в експлуатацію; пріоритетне право на укладення договору оренди після закінчення безкоштовного терміну користування.

Статтею 2 Закону України від 01.07.2004 №1952-IV Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із ч. 2 ст. 3 вказаного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За приписами п. 1 ч. 1. ст. 4 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державній реєстрації підлягає, зокрема, право власності.

Частиною 1 статті 5 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Водночас ч. 4 ст. 5 вищевказаного Закону містить застереження про те, що не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження, зокрема, на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення.

Аналогічні за змістом приписи містяться і в п. 1.6. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5 (що було чинним на момент введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта), де, зокрема, зазначено, що не підлягають державній реєстрації право власності та інші речові права на тимчасові споруди.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачу надавався дозвіл на облаштування автобусної зупинки в комплексі з торгівельним павільйоном площею 25,6 кв. м. по АДРЕСА_1 (біля військової частини) в м. Ужгороді з наданням у безоплатне користування місця для такого облаштування терміном на 10 років.

У даному контексті слід зазначити, що акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, технічний паспорт та проектна документація, виготовлені на замовлення позивача, та на які остання посилається в позовній заяві в якості підтвердження існуючого права власності на спірне майно, свідчать про закінчення будівництвом та можливість експлуатації зведеного ФОП Терпай Іриною Михайлівною об`єкта в цілому, а саме, як автобусної зупинки в комплексі з торгівельним павільйоном.

Питання ознак тимчасовості споруд досліджувалось у постановах Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №806/22/18, від 10.08.2022 у справі №260/259/20 та від 07.08.2023 у справі №440/7204/21.

У цих постановах Верховний Суд відзначав, що капітальна будівля завжди тісно пов`язана із земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки вона має фундаментну основу. Це означає, що капітальну будівлю не може бути без негативних наслідків для конструкції розібрано і переміщено, адже в даному випадку всій споруді буде завдано непоправної шкоди.

Про тимчасовий характер будівлі (споруди) може свідчити те, що така є тимчасовою збірно-розбірною будівлею, зведена (влаштована) без фундаменту, з недовговічного матеріалу, сезонного використання без утеплення основних огороджувальних конструкцій (навіси, палатки, кіоски, накриття, літні душі, вбиральні, теплиці, покриті поліетиленовою плівкою, тощо).

Аналіз вищевикладених положень законодавства дає підстави для висновку щодо основних критеріїв, за якими здійснюється віднесення споруди до тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, а саме: - це невелика (площею до 30 кв.м.) одноповерхова споруда; - може мати невелике (площею до 30 кв.м.) приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон) або не мати такого приміщення; - виготовляється з полегшених збірно-розбірних конструкцій; - встановлюється тимчасово без улаштування фундаменту.

З вищенаведеного вбачається, що позивачем було здійснено будівництво тимчасової споруди автобусної зупинки в комплексі з двома торгівельними павільйонами в м. Ужгород по АДРЕСА_1 (біля військової частини).

Водночас відповідно до норм чинного законодавства, зокрема, положень ст. 182, 331, 334 Цивільного кодексу України, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об`єкта нерухомості (у тому числі й тих об`єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений) є державна реєстрація прав на нього.

Об`єкти нерухомого майна мають бути капітального типу (ст. 4, 5 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень), а не тимчасовими, що є характерним для малих архітектурних форм і тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, речові права на які, в силу ч. 4 ст. 5 вищевказаного Закону, не підлягають державній реєстрації.

Згідно з актом Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, затвердженим рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради №294 від 29.07.2008, облаштування автобусної зупинки в комплексі з торгівельними павільйонами здійснювалося за розробленою архітектурно-планувальним бюро управління архітектури та містобудування м. Ужгород проектною документацією та погоджувалося відповідними державними органами і, зокрема, Ужгородською міською радою саме як автобусна зупинка в комплексі з двома торгівельними павільйонами, тобто в цілому.

З матеріалів справи не вбачається, що позивачу у встановленому законом порядку надавалася земельна ділянка саме для будівництва капітальної (не тимчасової) споруди та видавався дозвіл на таке будівництво.

За наведених обставин, суд вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено того факту, що торгівельний павільйон загальною площею 25,6 кв. м. по АДРЕСА_1 (біля військової частини) в м. Ужгороді є нерухомістю.

Водночас заслуговує на увагу і той факт, що позивач, вважаючи збудований нею об`єкт нерухомим майном, звернулась до суду з позовом фактично про набуття права власності на такий об`єкт, як новостворене майно, з посиланням на положення статті 331 Цивільного кодексу України, а не про визнання такого права. Визнання права в судовому порядку можливе у випадку, коли позивач вже є власником спірного майна, а не бажає набути таке право, зокрема, шляхом прийняття судом позитивного для нього рішення.

Крім того, слід зазначити, що як на момент звернення до суду з даним позовом, так і станом на сьогодні позивач не має зареєстрованого (належним чином оформленого) права користування земельною ділянкою, на якій розміщене спірне майно, оскільки термін дії Договору безкоштовного користування автозупинкою-комплексом №41 від 08.08.2008 було вичерпано ще в 2018 році, і позивач, маючи пріоритетне право на укладення договору оренди земельної ділянки, не реалізувала таке шляхом звернення до Центру надання адміністративних послуг Ужгородської міської ради для отримання адміністративної послуги щодо оформлення речових прав на земельну ділянку з дотриманням процедури участі у відкритих земельних торгах.

Беручи до уваги встановлені судом обставини, наявні в матеріалах справи документальні докази та аргументи, озвучені сторонами в ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а відтак, у задоволенні таких слід відмовити.

Положеннями статей 13-14 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статей 73, 74, 76-80 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивач доказів на підтвердження наведених ним обставин та обґрунтувань суду не надав. Аргументи позивача не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи та положеннях законодавства.

З урахуванням вищевикладеного в сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову повністю.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати підлягають віднесенню на позивача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене та керуючись статтями ст. 11, 13, 14, 73 79, 86, 129, 130, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в Західному апеляційному господарському суді в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається - http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення складено 07.05.2024

Суддя Л.В. Андрейчук