ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року

м. Київ

cправа № 914/4115/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Багай Н. О. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Письменна О. М.,

за участю представників:

позивача - не з`явилися,

відповідача-1 - не з`явилися,

відповідача-2 - не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фермерського господарства "Рисовський"

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.11.2023 (колегія суддів: Плотніцький Б. Д. - головуючий, Галушко Н. А., Кравчук Н. М.) і рішення Господарського суду Львівської області від 16.02.2023 (суддя Манюк П. Т.) у справі

за позовом Фермерського господарства "Рисовський"

до: 1) Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, 2) Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області

про визнання державної реєстрації, наказу та рішення недійсними та незаконними,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У грудні 2021 року Фермерське господарство "Рисовський" (далі - ФГ "Рисовський") звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Львівській області) та Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області (далі - Солонківська сільська рада) про визнання державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0057 площею 2,816 га (витяг з Державного реєстру речових прав № 236), що є частиною земельної ділянки згідно з Державним актом ДА 060378 площею 4 га, наказу ГУ Держгеокадастру у Львівської області від 05.06.2018 № 13-3101/16-18-с-г про передачу цієї земельної ділянки Солонківській сільській раді у власність без реєстрації права постійного користування та рішення Солонківської сільської ради від 18.06.2020 № 4466 про надання згоди на приватизацію, що призвело до порушення прав позивача на землю, недійсними та незаконними (з урахуванням уточнень позовних вимог).

1.2. Позовні вимоги ФГ "Рисовський" обґрунтовані тим, що розпорядженням представника Президента України в Пустомитівському районі від 12.03.1993 № 77 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1.) визнано фермером з 4 га землі, про що видано Державний акт на право користування землею Б № 060378, винесено межі земельної ділянки в натурі та зареєстровано в книзі Державних актів на право постійного користування за № 550.

1.3. ФГ "Рисовський" зазначало, що бездіяльність та неправомірні дії ГУ Держгеокадастру у Львівській області щодо неперенесення інформації про земельну ділянку згідно з Державним актом Б № 060378 з Державного реєстру до Державного земельного кадастру стали підставою для звернення ФГ "Рисовський" із позовами до адміністративного суду. Ухвалами Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017 у справах № 813/7654/14 та № 813/2119/17 закрито провадження у справах з тих підстав, що в разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельної ділянки у власність (тобто ненормативного правового акта, який вичерпує свою дію після реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття юридичною особою земельної ділянки має вирішуватися не в порядку адміністративної юрисдикції, а в порядку цивільної або господарської, так як виникає спір про цивільне право, а за правилами адміністративного судочинства адміністративний суд позбавлений правових можливостей визнавати належність права на земельну ділянку. З цієї позицією погодилася Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.04.2018 у справі № 813/7654/14.

1.4. Із отриманого витягу з Державного земельного кадастру позивачу стало відомо про те, що частину земельної ділянки площею 2,816 згідно з Державним актом Б № 060378 ГУ Держгеокадастру у Львівській області проінвентаризувало, присвоївши кадастровий номер :03:000:0057, та передало в комунальну власність Солонківській сільській раді, здійснивши її державну реєстрацію, та не здійснивши реєстрації права постійного користування позивача. Наведене, як вважав позивач, є порушенням приписів статті 29 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статті 117 Земельного кодексу України.

1.5. Такі обставини, на думку позивача, свідчили про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, що стало підставою для їх захисту в судовому порядку.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.02.2023, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 29.11.2023 у справі № 914/4115/21, відмовлено в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ФГ "Рисовський" до ГУ Держгеокадастру у Львівській області та Солонківської сільської ради про визнання державної реєстрації, наказу та рішення недійсними та незаконними.

2.2. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ФГ "Рисовський", господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що 04.12.1998 Пустомитівська районна рада скасувала ухвалу Пустомитівської районної ради від 11.05.1992, на підставі якої позивач отримав Державний акт на право користування землею Б № 060378.

2.3. Крім того, господарські суди попередніх інстанцій зазначили, що судовими рішеннями у справі № 3/18-38/16 встановлено необґрунтованість та безпідставність вимог позивача про визнання недійсним рішення Пустомитівської районної ради від 04.12.1998 № 31 "Про розгляд протесту прокурора району від 25.11.1998 № 1897 на ухвалу Пустомитівської районної ради народних депутатів 1-го демократичного скликання від 11.05.1992", яким скасовано ухвалу Пустомитівської районної ради народних депутатів від 11.05.1992 в частині надання ОСОБА_1 в користування 4 га земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

2.4. За таких обставин, за висновком судів, ухвала Пустомитівської районної ради від 11.05.1992 про виділ ОСОБА_1 земельної ділянки площею 4 га, на підставі якої 27.04.1993 ОСОБА_1 було видано Державний акт на право користування землею Б № 060378, є скасованою.

2.5. Крім того, господарські суди попередніх інстанцій установили, що рішенням Господарського суду Львівської області від 05.10.2020 у справі № 914/845/20 відмовлено в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ФГ "Рисовський" до Солонківської сільської ради та ГУ Держгеокадастру у Львівській області про визнання права позивача користування земельною ділянкою згідно з Державним актом Б № 060378.

2.6. Судове рішення у справі № 914/845/20 мотивоване тим, що характер спірних правовідносин у справі за позовом про визнання права на постійне користування землею, набутого відповідно до Державного акта на право користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства від 27.04.1993, має господарську природу. Оскільки 04.12.1998 Пустомитівська районна рада скасувала ухвалу Пустомитівської районної ради від 11.05.1992, на підставі якої позивач отримав Державний акт на право користування землею Б № 060378, такий акт є недійсним і зазначена обставина не потребує додаткового встановлення судом. Крім того, місцевий господарський суд при розгляді справи № 914/845/20 наголосив на тому, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0057 площею 2,816 га перебуває в комунальній власності Солонківської сільської ради та не належить позивачу на праві власності чи користування, не є тотожною із земельною ділянкою площею 4 га, на яку позивачу був виданий Державний акт Б № 060378 для ведення фермерського господарства.

2.7. Господарські суди попередніх інстанцій також установили, що постановою Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021, залишено без змін рішення Господарського суду Львівської області від 05.10.2020 у справі № 914/845/20, апеляційну скаргу ФГ "Рисовський" залишено без задоволення.

2.8. Крім того, суди врахували, що ухвалою Верховного Суду від 07.06.2022 у справі № 914/845/20 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ФГ "Рисовський" на рішення Господарського суду Львівської області від 05.10.2020 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 у справі № 914/845/20.

2.9. Господарські суди попередніх інстанцій також установили, що позивач у межах цього позову просить визнати недійсною державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0057, яка на час звернення ФГ "Рисовський" з позовом була вже скасована.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

3.1. Не погоджуючись із постановою Західного апеляційного господарського суду від 29.11.2023 та рішенням Господарського суду Львівської області від 16.02.2023 у справі № 914/4115/21, до Верховного Суду звернулося ФГ "Рисовський" із касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ФГ "Рисовський" задовольнити в повному обсязі.

3.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, ФГ "Рисовський" зазначає, що оскаржувані судові рішення господарських судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. ФГ "Рисовський", звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. ФГ "Рисовський" вважає, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, неправильно застосували приписи статті 24 Закону України "Про державний земельний кадастр", статті 41 Конституції України, статті 397 Цивільного кодексу України, статей 21, 23, 116, 154, 155 Земельного кодексу України та не врахували висновки щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 906/392/19, постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі № 450/2524/17.

3.4. Крім того, за доводами скаржника, господарські суди не врахували того, що рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.10.2011 за заявою № 29979/04 "Рисовський проти України" встановлено що рішення Пустомитівської районної ради від 04.12.1998 про скасування раніше прийнятої ухвали від 11.05.1992 про надання в постійне користування 4 га землі згідно з згідно з Державним актом Б № 060378 та постанова Вищого господарського суду України від 14.01.2004 у справі № 3/18-38/16 порушують приписи статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На думку скаржника, суди попередніх інстанцій також не врахували рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7рп-2009 у справі № 1-9/2009 та положення статей 8, 9, 41, 144 Конституції України.

3.5. Скаржник, зокрема, зазначає, що ЄСПЛ у рішенні від 20.10.2011 за заявою № 29979/04 "Рисовський проти України" зазначив, що скасування ухвали 1992 року саме по собі не позбавило чинності належного заявникові Державного акта на право користування землею.

3.6. На думку ФГ "Рисовський", висновки господарських судів попередніх інстанцій суперечать пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 "Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ" щодо необхідності врахування при розгляді питання про недійсність документів рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7рп-2009 у справі № 1-9/2009.

3.7. Скаржник вважає, що господарські суди попередніх інстанцій допустилися порушень норм процесуального законодавства, оскільки помилково не взяли до уваги рішення арбітражного суду від 11.11.1993 № 454 та рішення Пустомитівського районного суду від 25.03.1995 № 2-162 та виконавчі провадження, які відкриті за результатами прийняття наведених рішень, та досі не закриті. Господарські суди, на думку скаржника, також помилково не взяли до уваги рішення господарського суду від 17.09.2004 у справі № 3/18-13/302.

3.8. Зокрема, ФГ "Рисовський" зазначає, що правомірність отримання землі підтверджено рішенням арбітражного суду від 11.11.1993 № 454 та рішенням Пустомитівського районного суду від 25.03.1995 № 2-162, яким зобов`язано виконати рішення арбітражного суду та звільнити земельну ділянку, повернути її фермеру і не чинити перешкоди в землекористуванні ФГ "Рисовський".

3.9. Рішенням Господарського суду Львівської області від 17.09.2004 у справі № 3/68-13/302 за позовом прокурора Пустомитівського району до Пустомитівської сільської ради Львівської області про визнання недійсним та незаконним Державного акта Б № 060378 та скасування його державної реєстрації припинено провадження у справі. Водночас у постанові Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 у справі № 914/845/20 встановлено що ОСОБА_1 у визначеному законом порядку набув право постійного користування земельною ділянкою площею 4 га для ведення фермерського господарства, яке посвідчено Державним актом Б № 060378, і це, на думку скаржника, є преюдиційним фактом.

3.10. Однак, всупереч наведеному за протестом прокурора Пустомитівська районна рада ухвалила рішення від 04.12.1998, яким скасувала свою ухвалу від 11.05.1992 про надання землі, з чим погодилися і судові органи України. У зв`язку з наведеним позивач звертався до Конституційного Суду України та ЄСПЛ.

3.11. Скаржник зазначає, що Конституційний Суд України за заявою позивача прийняв рішення від 16.04.2009 № 7рп-2009 у справі № 1-9/2009, в якому зазначив, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Конституційний Суд України також у рішенні зазначив, що акти органів місцевого самоврядування чи їх посадових осіб у зв`язку з невідповідністю законодавству України визнаються незаконними, недійсними в судовому порядку, і це підтверджено пунктом 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

3.12. ГУ Держгеокадастру у Львівській області у відзиві на касаційну скаргу ФГ "Рисовський" просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. ГУ Держгеокадастру у Львівській області вважає, що державна реєстрація земельної ділянки була проведена державним реєстратором із дотриманням вимог Закону України "Про Державний земельний кадастр" та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051. Крім того, ГУ Держгеокадастру у Львівській області звертає увагу на те, що позивач у межах цього позову просить скасувати, визнати недійсною державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0057, яка на момент звернення з позовом вже скасована в Державному земельному кадастрі.

3.13. Солонківська сільська рада у відзиві на касаційну скаргу ФГ "Рисовський" просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Солонківська сільська рада зазначає, що земельна ділянка площею 4 га, надана згідно з Державним актом Б № 060378, не підпадає під дію приписів пункту 4 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державний земельний кадастр". За доводами Солонківської сільської ради, зазначена земельна ділянка не була і не могла бути зареєстрованою в Державному реєстрі земель з огляду на те, що дані про цю земельну ділянку не вносилися до цього реєстру, оскільки були відсутні правові підстави користування земельною ділянкою з урахуванням визнання незаконним рішення, на підставі якого був виданий Державний акт Б № 060378. Тому, як зазначає Солонківська сільська рада, неперенесення даних з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру не відбулося, оскільки не існувало даних для такого перенесення.

4. Обставини справи, встановлені судами

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 11.05.1992 Пустомитівська районна рада прийняла ухвалу про вилучення із землекористування заготхудобовідгодівельного підприємства "Львівське" земельної ділянки з метою передання її у постійне користування окремим фермерам. Частину цієї земельної ділянки площею 4 га, яка розміщена в селі Зубра, було виділено ОСОБА_1 .

4.2. 12.03.1993 розпорядженням представника Президента України "Про державну реєстрацію статутів підприємств" на підставі поданих від засновників заяв та документів, необхідних для державної реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності, керуючись Положенням про місцеву державну адміністрацію та Законом України "Про підприємництво", проведено державну реєстрацію статуту ФГ "Рисовський", головою якого є ОСОБА_1 .

4.3. 27.04.1993 ОСОБА_1 було видано Державний акт на право користування землею Б № 060378, яким засвідчувалося його безстрокове право користуватися земельною ділянкою для ведення фермерського господарства. Зазначений Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 550.

4.4. 25.11.1998 прокурор Пустомитівського району Львівської області вніс протест на ухвалу Пустомитівської районної ради від 11.05.1992 про виділення позивачу земельної ділянки.

4.5. Пустомитівська районна рада рішенням від 04.12.1998 № 31 скасувала ухвалу від 11.05.1992 на підставі зазначеного протесту прокурора та звернулася до прокурора з вимогою ініціювати провадження зі скасування виданого заявникові Державного акта на право користування землею та його реєстрації як фермера.

4.6. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що, як зазначали представники відповідачів, відомості про земельну ділянку площею 4, 00 га, яка розташована на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, до Державного реєстру земель (який на той час складався з Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею; договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку) не вносилися у зв`язку з відсутністю правової підстави для цього, а саме скасування ухвали Пустомитівської районної ради від 11.05.1992 про виділ земельної ділянки площею 4 га ОСОБА_1 , яка належала селу Зубра, на підставі якої 27.04.1993 ОСОБА_1 було видано Державний акт на право користування землею Б № 060378.

4.7. Господарські суди попередніх інстанцій також установили, що ФГ "Рисовський" оскаржувало рішення Пустомитівської районної ради від 04.12.1998 № 31 до арбітражного суду Львівської області.

4.8. Рішенням Господарського (колишній арбітражний) суду Львівської області від 19.12.2002 у справі № 3/18-38/16 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 . Суд зазначив, що 11.05.1992 Пустомитівська районна рада прийняла ухвалу про надання земельних ділянок, вилучених у сільськогосподарського підприємства, для виділення окремим фермерам, його (колишнім) працівникам згідно з чинними на той час статтею 7 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" та статтею 5 Земельного кодексу України. Оскільки заявник не був працівником підприємства, то він не мав права отримувати земельну ділянку з відповідних земель. Суд також зазначив, що існуюча на той час позасудова процедура скасування рішення районної ради відповідала вимогам законодавства, оскільки згідно з чинним у той час Законом України "Про прокуратуру", прокурор мав право вносити протести на незаконні рішення різних органів і зобов`язувати їх переглядати свої рішення та усувати за необхідності їх недоліки. Щодо направленої прокурору вимоги районної ради ініціювати провадження зі скасування Державного акта на право користування землею та реєстрації заявника як фермера, то це були лише рекомендації, які не мали жодного значення для прав заявника.

4.9. 15.05.2003 Львівський апеляційний господарський суд залишив без змін рішення Господарського суду Львівської області від 19.12.2002 у справі № 3/18-38/16.

4.10. ФГ "Рисовський" оскаржило вказані судові рішення в касаційному порядку, стверджуючи, що скасування ухвали від 11.05.1992 не відповідало застосовним у справі № 3/18-38/16 нормам матеріального та процесуального законодавства. Зокрема, в результаті цього скасування заявник був de facto позбавлений земельної ділянки з підстав, не передбачених чинним законодавством, та з порушенням процедурних вимог, відповідно до яких рішення про таке позбавлення могло бути прийняте лише в результаті судового провадження.

4.11. 14.01.2004 Вищий господарський суд залишив попередні судові рішення у справі № 3/18-38/16 без змін, зазначивши, що заявник ніколи не подавав належної заяви про виділення земельної ділянки. Крім того, за висновком Вищого господарського суду, заявник ніколи не працював на підприємстві, підстав для включення його до списку осіб, які мали право отримати землю цього підприємства в першочерговому порядку, не було; відсутні також підстави для висновку про те, що прокурор незаконно вніс протест на рішення 1992 року, чи що районна рада незаконно його скасувала у відповідь на цей протест.

4.12. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що у квітні 2020 року до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява ФГ "Рисовський" до Солонківської сільської ради та ГУ Держгеокадастру у Львівській області, в якій позивач просив: "визнати його право користування земельною ділянкою згідно з Державним актом Б № 060378".

4.13. Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.10.2020 у справі № 914/845/20 відмовлено в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ФГ "Рисовський". Судове рішення мотивоване тим, що характер спірних правовідносин за позовом про визнання права на постійне користування землею, набутого відповідно до Державного акта на право користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства від 27.04.1993, має господарську природу. Оскільки 04.12.1998 Пустомитівська районна рада скасувала ухвалу Пустомитівської районної ради від 11.05.1992, на підставі якої позивач отримав Державний акт на право користування землею Б № 060378, такий акт є недійсним і зазначена обставина не потребує додаткового встановлення судом. Крім того, місцевий господарський суд при розгляді справи № 914/845/20 наголосив на тому, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0057 площею 2,816 га перебуває в комунальній власності Солонківської сільської ради та не належить позивачу на праві власності чи користування, не є тотожною із земельною ділянкою площею 4 га, на яку позивачу був виданий Державний акт Б № 060378 для ведення фермерського господарства.

4.14. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021, залишено без змін рішення Господарського суду Львівської області від 05.10.2020 у справі № 914/845/20, апеляційну скаргу ФГ "Рисовський" залишено без задоволення. Суд апеляційної інстанції у справі № 914/845/20 встановив, що із площі 4 га земельної ділянки, на яку ОСОБА_1 було видано Державний акт на право користування землею Б № 060378 для ведення селянського (фермерського) господарства:

- земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0057 площею 2,816 га належить до комунальної власності Солонківської сільської ради;

- 1,15 га землі роздано мешканцям села Зубра під будівництво.

4.15. Апеляційний господарський суд також установив, що на час звернення ФГ "Рисовський" із позовом у цій справі земельна ділянка згідно з Державним актом Б № 060378 площею 4 га поділена на вісім земельних ділянок, сім з яких належать на праві власності фізичним особам.

4.16. Апеляційний суд також звернув увагу на те, що в тексті рішення ЄСПЛ від 20.10.2011 (заява № 29979/04) у справі "Рисовський проти України" міститься таке твердження:

"75. ...На підставі цих суперечливих документів неможливо дійти чіткого висновку, чи має заявник на сьогодні право згідно з національним законодавством на спірну земельну ділянку."

4.17. При цьому господарські суди попередніх інстанцій установили, що ухвалою Верховного Суду від 07.06.2022 у справі № 914/845/20 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ФГ "Рисовський" на рішення Господарського суду Львівської області від 05.10.2020 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 у справі № 914/845/20.

4.18. З огляду на викладене суди зазначили, що Державний акт Б № 060378 на цей момент не є чинним, а тому не може бути правовстановлюючим документом на право користування ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 4 га.

4.19. Крім того, господарські суди попередніх інстанцій установили, що наказом ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 05.06.2018 № 133101/16-18-СГ здійснено передачу земельних ділянок державної власності в комунальну власність, а саме: передано Солонківській сільській раді в комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 128,5660 га, які розташовані на території Солонківської сільської ради (Зубрянська, Раковецька, Поршнянська сільські ради) Пустомитівського району згідно з актом приймання-передачі від 06.06.2018.

4.20. За висновком судів, зазначений акт приймання-передачі свідчить про те, що ГУ Держгеокадастру у Львівській області передає із державної власності, а Солонківська сільська рада приймає в комунальну власність Солонківської сільської ради (Солонківської сільської об`єднаної територіальної громади) земельні ділянки згідно з додатком.

4.21. Господарські суди зазначили, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0057 передана в комунальну власність згідно з додатком до наказу ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 05.06.2018 № 13-3101/16-18-СГ. Згадана земельна ділянка зазначена в додатку за порядковим номером 4. При цьому в розділі "Відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку" зазначено: "право постійного користування".

4.22. Господарські суди також зазначили, що відповідно до інформаційних повідомлень про зареєстровані речові права, які надійшли від органу державної реєстрації прав, 01.10.2018 за Солонківською сільською радою зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0057.

4.23. Як установили господарські суди попередніх інстанцій, 28.07.2020 здійснено поділ земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0057 на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, після чого земельна ділянка набула статусу архівної.

4.24. За таких обставин позивач, вважаючи порушеними свої права внаслідок проведення оспорюваної державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0057 площею 2,816 га, наказу ГУ Держгеокадастру Львівської області від 05.06.2018 № 13-3101/16-18-с-г, рішення Солонківської сільської ради від 18.06.2020 № 4466, звернуся до суду із цим позовом.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзивах на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає таке.

5.3. Предметом позову в цій справі є вимоги ФГ "Рисовський" до ГУ Держгеокадастру у Львівській області та Солонківської сільської ради про визнання державної реєстрації, наказу та рішення недійсними та незаконними.

5.4. Підставою позовних вимог, на думку ФГ "Рисовський", є порушення його прав оспорюваними державною реєстрацією земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0057 площею 2,816 га, наказом ГУ Держгеокадастру Львівської області від 05.06.2018 № 13-3101/16-18-с-г, рішенням Солонківської сільської ради від 18.06.2020 № 4466.

5.5. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ФГ "Рисовський", господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що 04.12.1998 Пустомитівська районна рада скасувала ухвалу Пустомитівської районної ради від 11.05.1992, на підставі якої позивач отримав Державний акт на право користування землею Б № 060378.

5.6. Крім того, господарські суди попередніх інстанцій зазначили, що судовими рішеннями у справі № 3/18-38/16 встановлено необґрунтованість та безпідставність вимог позивача про визнання недійсним рішення Пустомитівської районної ради від 04.12.1998 № 31 "Про розгляд протесту прокурора району від 25.11.1998 № 1897 на ухвалу Пустомитівської районної ради народних депутатів 1-го демократичного скликання від 11.05.1992", яким скасовано ухвалу Пустомитівської районної ради народних депутатів від 11.05.1992 в частині надання ОСОБА_1 в користування 4 га земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

5.7. За таких обставин, за висновком судів, ухвала Пустомитівської районної ради від 11.05.1992 про виділ ОСОБА_1 земельної ділянки площею 4 га, на підставі якої 27.04.1993 ОСОБА_1 було видано Державний акт на право користування землею Б № 060378, є скасованою.

5.8. Крім того, господарські суди попередніх інстанцій установили, що позивач у межах цього позову просить визнати недійсною державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0057, яка на час звернення ФГ "Рисовський" з позовом була вже скасована.

5.9. ФГ "Рисовський" не погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій, а тому звернулося з касаційною скаргою на судові рішення. ФГ "Рисовський", звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.10. Пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

5.11. Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

5.12. Частиною 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

5.13. ФГ "Рисовський" вважає, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, неправильно застосували приписи статті 24 Закону України "Про державний земельний кадастр", статті 41 Конституції України, статті 397 Цивільного кодексу України, статей 21, 23, 116, 154, 155 Земельного кодексу України та не врахували висновки щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 906/392/19, постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі № 450/2524/17.

5.14. Крім того, за доводами скаржника, господарські суди не врахували того, що рішенням ЄСПЛ від 20.10.2011 за заявою № 29979/04 "Рисовський проти України" встановлено що рішення Пустомитівської районної ради від 04.12.1998 про скасування раніше прийнятої ухвали від 11.05.1992 про надання в постійне користування 4 га землі згідно з згідно з Державним актом Б № 060378 та постанова Вищого господарського суду України від 14.01.2004 у справі № 3/18-38/16 порушують приписи статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На думку скаржника, суди попередніх інстанцій також не врахували рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7рп-2009 у справі № 1-9/2009 та положення статей 8, 9, 41, 144 Конституції України.

5.15. Скаржник, зокрема, зазначає, що ЄСПЛ у рішенні від 20.10.2011 за заявою № 29979/04 "Рисовський проти України", зазначив, що скасування ухвали 1992 року саме по собі не позбавило чинності належного заявникові Державного акта на право користування землею.

5.16. На думку ФГ "Рисовський", висновки господарських судів попередніх інстанцій суперечать пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 "Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ" щодо необхідності врахування при розгляді питання про недійсність документів рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7рп-2009 у справі № 1-9/2009.

5.17. Зокрема, ФГ "Рисовський" зазначає, що правомірність отримання землі підтверджено рішенням арбітражного суду від 11.11.1993 № 454 та рішенням Пустомитівського районного суду від 25.03.1995 № 2-162, яким зобов`язано виконати рішення арбітражного суду та звільнити земельну ділянку, повернути її фермеру і не чинити перешкоди в землекористуванні ФГ "Рисовський".

5.18. Рішенням Господарського суду Львівської області від 17.09.2004 у справі № 3/68-13/302 за позовом прокурора Пустомитівського району до Пустомитівської сільської ради Львівської області про визнання недійсним та незаконним Державного акта Б № 060378 та скасування його державної реєстрації припинено провадження у справі. Водночас у постанові Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 у справі № 914/845/20 встановлено що ОСОБА_1 у визначеному законом порядку набув право постійного користування земельною ділянкою площею 4 га для ведення фермерського господарства, яке посвідчено Державним актом Б № 060378, і це, на думку скаржника, є преюдиційним фактом.

5.19. Скаржник стверджує, що всупереч наведеному за протестом прокурора Пустомитівська районна рада ухвалила рішення від 04.12.1998, яким скасувала свою ухвалу від 11.05.1992 про надання землі, з чим погодилися і судові органи України. У зв`язку з наведеним позивач звертався до Конституційного Суду України та ЄСПЛ.

5.20. Скаржник зазначає, що Конституційний Суд України за заявою позивача прийняв рішення від 16.04.2009 № 7рп-2009 у справі № 1-9/2009, в якому зазначив, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Конституційний Суд України також у рішенні зазначив, що акти органів місцевого самоврядування чи їх посадових осіб у зв`язку з невідповідністю законодавству України визнаються незаконними, недійсними в судовому порядку, і це підтверджується пунктом 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

5.21. З урахуванням доводів скаржника колегія суддів зазначає, що господарські суди попередніх інстанцій, розглядаючи справу по суті позовних вимог, установили, що в квітні 2020 року до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява ФГ "Рисовський" до Солонківської сільської ради та ГУ Держгеокадастру у Львівській області, в якій позивач просив: "визнати його право користування земельною ділянкою згідно з Державним актом Б № 060378".

5.22. Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.10.2020 у справі № 914/845/20 відмовлено в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ФГ "Рисовський". Судове рішення мотивоване тим, що характер спірних правовідносин за позовом про визнання права на постійне користування землею, набутого відповідно до Державного акта на право користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства від 27.04.1993, має господарську природу. Оскільки 04.12.1998 Пустомитівська районна рада скасувала ухвалу Пустомитівської районної ради від 11.05.1992, на підставі якої позивач отримав Державний акт на право користування землею Б № 060378, такий акт є недійсним, і зазначена обставина не потребує додаткового встановлення судом. Крім того, місцевий господарський суд при розгляді справи № 914/845/20 наголосив на тому, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0057 площею 2,816 га перебуває в комунальній власності Солонківської сільської ради та не належить позивачу на праві власності чи користування, не є тотожною із земельною ділянкою площею 4 га, на яку позивачу був виданий Державний акт Б № 060378 для ведення фермерського господарства.

5.23. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 залишено без змін рішення Господарського суду Львівської області від 05.10.2020 у справі № 914/845/20, апеляційну скаргу ФГ "Рисовський" залишено без задоволення. Суд апеляційної інстанції у справі № 914/845/20 встановив, що із площі 4 га земельної ділянки, на яку ОСОБА_1 було видано Державний акт на право користування землею Б № 060378 для ведення селянського (фермерського) господарства:

- земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0057 площею 2,816 га належить до комунальної власності Солонківської сільської ради;

- 1,15 га землі роздано мешканцям села Зубра під будівництво.

5.24. Апеляційний господарський суд також установив, що на час звернення ФГ "Рисовський" із позовом у цій справі, земельна ділянка згідно з Державним актом Б № 060378 площею 4 га поділена на вісім земельних ділянок, сім з яких належать на праві власності фізичним особам.

5.25. Апеляційний суд також звернув увагу на те, що в тексті рішення ЄСПЛ від 20.10.2011 (заява № 29979/04) у справі "Рисовський проти України" міститься таке твердження:

"75. ...На підставі цих суперечливих документів неможливо дійти чіткого висновку, чи має заявник на сьогодні право згідно з національним законодавством на спірну земельну ділянку."

5.26. При цьому господарські суди попередніх інстанцій установили, що ухвалою Верховного Суду від 07.06.2022 у справі № 914/845/20 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ФГ "Рисовський" на рішення Господарського суду Львівської області від 05.10.2020 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 у справі № 914/845/20.

5.27. З урахуванням викладеного Верховний Суд зазначає, що за змістом статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Цей принцип є однією з основних засад господарського судочинства (пункт 1 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина 1 статті 129 Конституції України, частина 1 статті 11 Господарського процесуального кодексу України), на якому має бути засноване судове рішення (частина 1 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

5.28. Водночас одним із елементів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, вимагає поваги до принципу "res judicata", тобто поваги до остаточного рішення суду. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.12.2022 у справі № 908/1525/16.

5.29. Згідно із цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04, § 34)).

5.30. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не для нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (пункт 46 рішення ЄСПЛ у справі "Устименко проти України" № 32053/13).

5.31. Крім того, господарські суди попередніх інстанцій зазначили, що судовими рішеннями у справі № 3/18-38/16 встановлено необґрунтованість та безпідставність вимог позивача про визнання недійсним рішення Пустомитівської районної ради від 04.12.1998 № 31 "Про розгляд протесту прокурора району від 25.11.1998 № 1897 на ухвалу Пустомитівської районної ради народних депутатів 1-го демократичного скликання від 11.05.1992", яким скасовано ухвалу Пустомитівської районної ради народних депутатів від 11.05.1992 в частині надання ОСОБА_1 в користування 4 га земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

5.32. 14.01.2004 Вищий господарський суд залишив попередні судові рішення без змін про відмову ФГ "Рисовський" у задовленні позову в справі № 3/18-38/16 про визнання недійсним рішення Пустомитівської районної ради від 04.12.1998 № 31 "Про розгляд протесту прокурора району від 25.11.1998 № 1897 на ухвалу Пустомитівської районної ради народних депутатів 1-го демократичного скликання від 11.05.1992", яким скасовано ухвалу Пустомитівської районної ради народних депутатів від 11.05.1992 в частині надання ОСОБА_1 в користування 4 га земельної ділянки для ведення фермерського господарства, зазначивши, що заявник ніколи не подавав належної заяви про виділення земельної ділянки. Крім того, за висновком Вищого господарського суду, заявник ніколи не працював на підприємстві, підстав для включення його до списку осіб, які мали право отримати землю цього підприємства в першочерговому порядку, не було; відсутні також підстави для висновку про те, що прокурор незаконно вніс протест на рішення 1992 року, чи що районна рада незаконно його скасувала у відповідь на цей протест.

5.33. Таким чином, господарські суди попередніх інстанцій, розглядаючи цю справу по суті позовних вимог, врахували фактичні обставини, встановлені в господарській справі № 914/845/20 за позовом ФГ "Рисовський" до Солонківської сільської ради та ГУ Держгеокадастру у Львівській області про визнання за позивачем права користування земельною ділянкою згідно з Державним актом Б № 060378, та обставини, встановлені у судових рішеннях у справі № 3/18-38/16 за позовом ФГ "Рисовський" до Пустомитівської районної ради про визнання недійсним рішення Пустомитівської районної ради від 04.12.1998 № 31 "Про розгляд протесту прокурора району від 25.11.1998 № 1897 на ухвалу Пустомитівської районної ради народних депутатів 1-го демократичного скликання від 11.05.1992", яким скасовано ухвалу Пустомитівської районної ради народних депутатів від 11.05.1992 в частині надання ОСОБА_1 в користування 4 га земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

5.34. ФГ "Рисовський" вважає, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, не врахували висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 906/392/19.

5.35. З урахуванням доводів скаржника Верховний Суд зазначає, що на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Подібний висновок викладений у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

5.36. Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пунктах 96, 97, 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 916/1828/22, від 03.10.2023 у справі № 911/1212/22, від 03.10.2023 у справі № 922/3953/21, від 03.10.2023 у справі № 922/1653/21.

5.37. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 за позовом Попільнянського кооперативного ринку до Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області про визнання недійсним рішення, яким припинено право постійного користування земельною ділянкою, Велика Палата Верховного Суду, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції про задоволення позову, виходила, зокрема, із встановлених судами попередніх інстанцій обставин, що Попільнянський колгоспний ринок, який є землекористувачем спірної земельної ділянки за відповідним державним актом, змінив назву юридичної особи на Попільнянський кооперативний ринок, а перереєстрацію статуту цієї юридичної особи здійснено без зміни коду ЄДРПОУ.

5.38. За таких обставин Велика Палата Верховного Суду підтримала висновок судів попередніх інстанцій про те, що Попільнянський колгоспний ринок та Попільнянський кооперативний ринок є однією і тією ж юридичною особою, якій видано державний акт на право постійного користування спірною земельною ділянкою.

5.39. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні; право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним, а дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою; громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом, що відповідає висновку, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005.

5.40. Отже, у справі № 906/392/18 судами розглядалося питання щодо недійсності рішення органу місцевого самоврядування про припинення права постійного користування земельною ділянкою позивача як правонаступника колгоспного ринку, якому в 1994 році було видано державний акт на право постійного користування спірною земельною ділянкою, та аналізувалися положення статті 141 Земельного кодексу України, які підлягали застосуванню до правовідносин, що скалися між сторонами зазначеної справи.

5.41. Натомість у цій справі суди попередніх інстанцій розглядали спір про визнання державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером № :03:000:0057 площею 2,816 га (витяг з Державного реєстру речових прав № 236), що є частиною земельної ділянки згідно з Державним актом ДА 060378 площею 4 га; наказу ГУ Держгеокадастру у Львівської області від 05.06.2018 № 13-3101/16-18-с-г про передачу цієї земельної ділянки Солонківській сільській раді у власність без реєстрації права постійного користування та рішення Солонківської сільської ради від 18.06.2020 № 4466 про надання згоди на приватизацію недійсними та незаконними. Наведене свідчить про відмінність предмета та підстав позову у справах № 906/392/18 та № 914/4115/21.

5.42. Крім того, господарські суди попередніх інстанцій в цій справі № 914/4115/21 установили, що позивач у межах цього позову просить визнати недійсною державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0057, яка на час звернення ФГ "Рисовський" з позовом була вже скасована.

5.43. Наведене свідчить про те, що правовідносини у справі № 906/392/18, на яку посилається скаржник, є неподібними із правовідносинами у справі № 914/4115/21, що розглядається, з огляду на різні установлені фактичні обставини у цих справах, що впливають на зміст відповідних правовідносин та їх матеріально-правове регулювання.

5.44. Колегія суддів також не може взяти до уваги посилання ФГ "Рисовський" на постанову Верховного Суду від 27.07.2022 у справі № 450/2524/17, оскільки скаржник, посилаючись на зазначену постанову, не зазначає конкретну норму (норми) права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку, на думку скаржника, неправильно застосували господарські суди попередніх інстанцій. Водночас Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу та встановлювати, які саме висновки Верховного Суду та щодо застосування якої саме норми права не було враховано судом під час ухвалення оскаржуваного судового рішення. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30.01.2024 у справі № 904/4921/22, від 31.10.2023 у справі № 908/722/20, від 19.09.2023 у справі № 912/1263/22, від 13.09.2022 у справі № 910/13873/21, від 31.05.2022 у справі № 910/3406/21, від 05.07.2022 у справі № 911/3448/20.

5.45. Крім того, колегія суддів враховує, що Верховний Суд у постанові від 27.07.2022 у справі № 450/2524/17, змінюючи мотивувальні частини рішень господарських судів попередніх інстанцій, фактично не переглядав їх по суті позовних вимог, оскільки встановив, що позовні вимоги у справі № 450/2524/17 безпосередньо впливають на права та інтереси власників земельних ділянок, які не були залучені співвідповідачами у справі, а брали участь як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Тому Верховий Суд у справі № 450/2524/17 дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову у зв`язку з неналежним складом відповідачів.

5.46. Таким чином, посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 27.07.2022 у справі № 450/2524/17, колегія суддів вважає необґрунтованими.

5.47. Верховний Суд не може взяти до уваги посилання ФГ "Рисовський" у касаційній скарзі на постанову Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 "Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ", оскільки вона не є тим судовим рішенням, невідповідність висновкам якого щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.48. Водночас колегія суддів враховує посилання скаржника на рішення ЄСПЛ від 20.10.2011 за заявою № 29979/04 "Рисовський проти України" та рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7рп-2009 у справі № 1-9/2009. Разом з тим Верховний Суд зазначає, що господарські суди попередніх інстанцій у межах цієї справи, з урахуванням предмета та підстав позову, з огляду на принцип "res judicata", обґрунтовано врахували фактичні обставини, встановлені в господарській справі № 914/845/20 за позовом ФГ "Рисовський" до Солонківської сільської ради та ГУ Держгеокадастру у Львівській області про визнання за позивачем права користування земельною ділянкою згідно з Державним актом Б № 060378 та справі № 3/18-38/16 за позовом ФГ "Рисовський" до Пустомитівської районної ради про визнання недійсним рішення Пустомитівської районної ради від 04.12.1998 № 31 "Про розгляд протесту прокурора району від 25.11.1998 № 1897 на ухвалу Пустомитівської районної ради народних депутатів 1-го демократичного скликання від 11.05.1992", яким скасовано ухвалу Пустомитівської районної ради народних депутатів від 11.05.1992 в частині надання ОСОБА_1 в користування 4 га земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

5.49. Крім того, скаржник вважає, що господарські суди попередніх інстанцій допустили порушення вимог процесуального законодавства, оскільки помилково не взяли до уваги рішення арбітражного суду від 11.11.1993 № 454 та рішення Пустомитівського районного суду від 25.03.1995 № 2-162 та виконавчі провадження, які відкрити за результатами прийняття наведених рішень, та досі не закриті. За доводами скаржника, господарські суди також помилково не взяли до уваги рішення господарського суду від 17.09.2004 у справі № 3/18-13/302.

5.50. Перевіривши такі доводи ФГ "Рисовський", колегія суддів зазначає, що скаржник, посилаючись на порушення норм процесуального права господарськими судами попередніх інстанцій у зв`язку із неврахуванням наведених судових рішень, не наводить обґрунтованих доводів, яким чином судові рішення у справах, на які посилається скаржник, вплинули би на результат вирішення цієї справи № 914/4115/21 за позовом ФГ "Рисовський" про визнання державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0057 площею 2,816 га (витяг з Державного реєстру речових прав № 236), що є частиною земельної ділянки згідно з Державним актом ДА 060378 площею 4 га, наказу ГУ Держгеокадастру у Львівської області від 05.06.2018 № 13-3101/16-18-с-г про передачу цієї земельної ділянки Солонківській сільській раді у власність без реєстрації права постійного користування та рішення Солонківської сільської ради від 18.06.2020 № 4466 про надання згоди на приватизацію, що призвело до порушення прав позивача на землю, недійсними та незаконними (з урахуванням уточнень позовних вимог).

5.51. Разом з тим ненадання оцінки зазначеним судовим рішенням відповідно до приписів статті 310 Господарського процесуального кодексу України не може слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

5.52. Крім того, колегія суддів зазначає, що вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 904/2470/22, від 04.04.2023 у справі № 902/311/22, від 20.12.2022 у справі № 914/1688/21, від 09.08.2022 у справі № 921/504/20, від 06.09.2022 у справі № 910/9228/21, від 22.02.2022 у справі № 910/2330/21, від 24.05.2022 у справі № 910/3100/21.

5.53. За змістом частин 1, 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

5.54. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

5.55. Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

5.56. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювались Великою Палатою Верховного Суду і Верховним Судом та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

5.57. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

5.58. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

5.59. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

5.60. Додатково в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та постановах Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 904/2470/22, від 04.04.2023 у справі № 902/311/22, від 20.12.2022 у справі № 914/1688/21, від 04.10.2022 у справі № 914/2476/20, від 08.11.2022 у справі № 917/304/21.

5.61. Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

5.62. При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та постановах Верховного Суду від 20.12.2022 у справі № 914/1688/21, від 18.10.2022 у справі № 912/4031/20, від 13.09.2022 у справі № 910/9727/21.

5.63. Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 та постановах Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 904/2470/22, від 20.12.2022 у справі № 914/1688/21, від 04.10.2022 у справі № 914/2476/20, від 08.11.2022 у справі № 917/304/21.

5.64. З урахуванням викладеного колегія суддів, переглядаючи оскаржувані судові рішення у цій справі № 914/4115/21, вважає за необхідне у цьому випадку врахувати висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 918/7/23, про те, що вимога про визнання наказу незаконним та його скасування не є ефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги не призведе до повернення земельної ділянки. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 та постановах Верховного Суду від 29.08.2023 у справі № 910/7213/22, від 21.02.2023 у справі № 922/1057/20, від 07.03.2023 у справі № 911/632/19.

5.65. Водночас Верховний Суд зазначає, що позивач у межах розгляду справи може посилатися, зокрема, на незаконність наказу без заявлення вимог про визнання його незаконним та скасування, оскільки такий наказ, за умови його невідповідності закону, не зумовлює правових наслідків, на які він спрямований. Подібний висновок викладений у постановах Великої Палата Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16.

5.66. Крім того, колегія суддів зазначає, що позовна вимога про визнання незаконним та недійсним рішення Солонківської сільської ради від 18.06.2020 № 4466, яке вже було реалізоване і вичерпало свою дію, не призведе до поновлення прав позивача, а тому така позовна вимога не є ефективним способом захисту права позивача. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 та постановах Верховного Суду від 02.08.2023 у справі № 911/665/22, від 26.09.2023 у справі № 910/2392/22.

5.67. Крім того, задоволення позовної вимоги про визнання незаконною та недійсною державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0057 площею 2,816 га також не призведе до повернення позивачу земельної ділянки в цій справі, а тому така позовна вимога не є ефективним способом захисту прав позивача.

5.68. Виходячи з обставин цієї справи № 914/4115/21, належним способом захисту у спірних правовідносинах буде звернення до суду з вимогами про визнання права постійного користування земельною ділянкою або витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння (у разі вибуття земельної ділянки із володіння та користування позивача). Водночас, як установили господарські суди попередніх інстанцій, позивач у межах справи № 914/845/20 звертався з позовом про визнання за ним права постійного користування земельною ділянкою, проте йому було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

5.69. Отже, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень господарських судів попередніх інстанцій з цих підстав.

5.70. При цьому деякі доводи скаржника зводяться до незгоди з обставинами, що були встановлені судами при вирішенні спору, до незгоди з оцінкою доказів у справі, а також до незгоди з висновками господарських судів, які покладені в основу оскаржуваних судових рішень про відмову в задоволенні позовних вимог у цій справі.

5.71. Верховний Суд також зазначає, що інші доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

7. Судові витрати

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Фермерського господарства "Рисовський" залишити без задоволення.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.11.2023 та рішення Господарського суду Львівської області від 16.02.2023 у справі № 914/4115/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак