РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.05.2024Справа № 910/333/24
За позовом фізичної особи-підприємця Купчишина Віталія Вячеславовича

до фізичної особи-підприємця Максимихіної Лади Денисівни

про стягнення 2 070 707, 07 грн

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Севериненко К.Р.

Представники учасників справи:

від позивача: Фукс А.В.;

від відповідача: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Купчишин Віталій Вячеславович (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця Максимихіної Лади Денисівни (надалі - відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 2 070 707, 07 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.11, 22, 525, 599, 614, 623, 626, 629, 638, 1011, 1012, 1014, 1016, 1017, 1021 Цивільного кодексу України, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків за договором комісії № КВ-01-12/23-МЛ від 01.12.2023, в частині придбання та поставки оплаченого позивачем товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2024 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

18.01.2024 та 19.01.2024 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі № 910/333/24. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 20.02.2024.

14.02.2024 від представника позивача, на виконання вимог ухвали суду, надійшла виписка банку про рух коштів.

19.02.2024 на електронну адресу суду від відповідача надійшла заява про відкладення підготовчого засідання, яка не підписана електронним підписом.

У підготовче засідання 20.02.2024 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином. У підготовчому засіданні представник позивача заявила клопотання про долучення до матеріалів справи виписки банку про рух коштів між позивачем та відповідачем. Суд протокольною ухвалою задовольнив клопотання представника позивача та долучив до матеріалів справи виписку банку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2024 відкладено підготовче засідання в справі на 06.03.2024.

У підготовче засідання 06.03.2024 з`явився представник позивача, представник відповідача в засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.04.2024.

02.04.2024 від відповідача надійшли пояснення, в яких остання, зокрема, визнає позов в повному обсязі та просить розглянути справу без її участі.

У судове засідання 02.04.2024 з`явився представник позивача, відповідач у засідання не з`явилась.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2024 відкладено судове засідання на 01.05.2024.

19.04.2024 від позивача надійшли письмові пояснення.

30.04.2024 від відповідача надійшли письмові пояснення.

01.05.2024 від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

У судовому засіданні 01.05.2024 представник позивача надала пояснення по суті позовних вимог та позов просила задовольнити, відповідач у засідання не з`явилася про день та час розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд зауважує, що він надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглядати спір за наявними матеріалами.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення в справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 01.05.2024 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.12.2023 між позивачем (комітент) та відповідачем (комісіонер) укладено договір комісії №КВ-01-12/23-МЛ (надалі - договір) відповідно до п.1.1. якого комісіонер зобов`язується на умовах визначених цим договором за дорученням комітента, за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один або декілька правочинів щодо купівлі товару для комітента (надалі іменується «товар»), в асортименті та за ціною, узгодженою сторонами, а також вчинити інші дії пов`язані з умовами та порядком поставки товару.

Згідно із п.1.2. договору належним виконанням комісіонером своїх обов`язків за цим договором вважається вчинення комісіонером правочину (укладання договору купівлі-продажу із третіми особами) щодо купівлі товарів та фактична поставка товарів комітенту, про що сторони складають відповідний акт приймання-передачі товару.

Відповідно до п.2.2. договору найменування, кількість та ціни на товар, поставка якої охоплюється предметом цього договору, є техніка, перелік, кількість та вартість якої визначені у специфікації, що міститься в додатку №1 до цього договору та є його невід`ємною частиною (надалі- «специфікація»).

У пункті 3.2. договору сторонами погоджено, що комісіонер зобов`язується здійснити поставку товару, визначеного специфікацією, протягом 10 (десяти) банківських днів, за днем погодження та підписання сторонами специфікації до договору, якщо інше не буде погоджено сторонами шляхом укладення додаткової угоди до цього договору.

Зобов`язання комісіонера з постачання товару вважаються виконаними з моменту прийняття комітетом товару та підписанням сторонами відповідного акту приймання-передачі товару (п.3.3. договору).

Згідно із п.5.1. договору розмір комісійної плати попередньо визначається сторонами у специфікаціях. Розмір комісійної плати 1% (один відсоток) від суми, що була визначена сторонами, як мінімальна ціна покупки товарів, які сплачуються комітентом протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменті підписання сторонами акту приймання-передачі товару та затвердження звіту комісіонера.

Відповідно до п.6.4. договору в разі невиконання комісіонером своїх зобов`язань по договору, які визначені в пунктах 1.1. та 1.2. договору у строки визначені в п. 3.2. договору, а саме не виконання зобов`язання щодо купівлі та поставки товару комітенту у строк 10 (десять) банківських днів з моменту підписання сторонами специфікації до договору, комісіонер зобов`язаний без окремої вимоги повернути загальну суму сплаченої попередньої оплати (авансу) перерахованою комітентом, протягом 1 (одного) банківського дня з моменту настання строку, визначеного в п. 3.2. (тобто 10-го (десятого) банківського дня - коли повинна була бути здійснена поставка товару комітенту), тобто на 11-й (одинадцятий) банківський день з моменту укладення сторонами специфікації. При цьому комітент має право додатково направити вимогу про повернення коштів.

Згідно із пунктами 9.1. та 9.2. договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до 20 липня 2024 року, але у будь якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

06.12.2023 до договору сторонами підписано додаток №1 - специфікація №1, в якому погоджено кількість та вартість товару на загальну суму 2 070 707,07 грн.

Так, позивачем, на виконання умов договору перераховано відповідачу грошові кошти в загальній сумі 2 070 707,07 грн, що підтверджується наступними платіжними інструкціями: №163 від 07.12.2023 на суму 386 868,69 грн, №164 від 06.12.2023 на суму 300 000,00 грн, №167 від 07.12.2023 на суму 193 939,39 грн, №168 від 07.12.2023 на суму 200 000, 00 грн, №177 від 08.12.2023 на суму 193 939,39 грн, №178 від 08.12.2023 на суму 200 000, 00 грн, №194 від 14.12.2023 на суму 295 959,60 грн, №195 від 14.12.2023 на суму 300 000,00 грн.

26.12.2023 позивач звернувся до відповідача з вимогою за вих.№26/12/23-1 у якій вимагав терміново повернути суму попередньої оплати (авансу) в розмірі 2 070 707,07 грн. Направлення вимоги підтверджується описом вкладення, накладною №051 та фіскальним чеком АТ «Укрпошта» від 26.12.2023.

Відповіді на вимогу матеріали справи не містять.

Предметом даного позову є вимоги позивача до відповідача про стягнення суми попередньої оплати в розмірі 2 070 707,07 грн.

Підставами позову є порушення відповідачем умов договору в частині придбання та поставки оплаченого позивачем товару.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Водночас, стаття 174 Господарського кодексу України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений між сторонами договір, за своєю правовою природою є договором комісії.

Згідно положень статей 1011, 1014 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1018 Цивільного кодексу України, майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що позивачем на виконання умов договору було здійснено відповідачу попередню оплату на загальну суму 2 070 707,07 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями та випискою банку від 05.02.2024 (а.с.12-19, 57).

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 3.2. договору сторонами погоджено, що комісіонер зобов`язується здійснити поставку товару, визначеного специфікацією, протягом 10 (десяти) банківських днів, за днем погодження та підписання сторонами специфікації до договору, якщо інше не буде погоджено сторонами шляхом укладення додаткової угоди до цього договору.

Так, специфікація до договору була підписана сторонами 06.12.2023, а тому враховуючи умови пункту 3.2. договору відповідач повинен був здійснити поставку товару до 20.12.2023 включно.

Згідно із п.3.3. договору зобов`язання комісіонера з постачання товару вважаються виконаними з моменту прийняття комітетом товару та підписанням сторонами відповідного акту приймання-передачі товару.

Доказів того, що відповідачем виконано зобов`язання з поставки товару та доказів того, що сторонами підписано акт приймання-передачі товару матеріали суду не надано. Відповідач у заявах від 02.04.2024 та від 30.04.2024 підтверджує факт того, що нею не закуплено та не поставлено позивачу обумовлений договором товар.

У пункті п.6.4. договору сторонами погоджено, що в разі невиконання комісіонером своїх зобов`язань по договору, які визначені в пунктах 1.1. та 1.2. договору у строки визначені в п. 3.2. договору, а саме не виконання зобов`язання щодо купівлі та поставки товару комітенту у строк 10 (десять) банківських днів з моменту підписання сторонами специфікації до договору, комісіонер зобов`язаний без окремої вимоги повернути загальну суму сплаченої попередньої оплати (авансу) перерахованою комітентом, протягом 1 (одного) банківського дня з моменту настання строку, визначеного в п. 3.2. (тобто 10-го (десятого) банківського дня - коли повинна була бути здійснена поставка товару комітенту), тобто на 11-й (одинадцятий) банківський день з моменту укладення сторонами специфікації. При цьому комітент має право додатково направити вимогу про повернення коштів.

Отже, враховуючи, що строк поставки товару настав 20.12.2023, однак такий товар поставлено не було позивач має право вимагати від відповідача з 21.12.2023 повернення суму сплаченої попередньої оплати (авансу) в розмірі 2 070 707,07 грн, а у відповідача виник обов`язок з вказаної дати повернути позивачу зазначену суму грошових коштів.

Також 02.04.2024 відповідачем подано заяву про визнання позову, в якій остання підтвердила факт отримання від позивача грошових коштів у сумі 2 070 707,07 грн та факт того, що нею не виконано свої зобов`язання за договором, а також не повернуто позивачу грошові кошти.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.46 Господарського процесуального кодексу України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно із частиною 1 статті 191 Господарського процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення (частина 2 статті 191 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч.4 ст.191 Господарського процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що заявлена вимога про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості в розмірі 2 070 707,07 грн підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до положень ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст.74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи наведене вище, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог та визнання відповідачем позову, суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.130 Господарського процесуального кодексу України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

При цьому суд зазначає, що згідно з ч.2 ст.185 Господарського процесуального кодексу України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

У той же час, згідно з ч.2 ст.195 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.201 Господарського процесуального кодексу України, у призначений для розгляду справи час головуючий відкриває судове засідання та оголошує, яка справа розглядатиметься.

Секретар судового засідання доповідає суду, хто з учасників судового процесу з`явився в судове засідання, хто з учасників судового процесу братиме участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, чи повідомлено тих учасників судового процесу, хто не з`явився, про дату, час і місце судового засідання в порядку, передбаченому цим Кодексом.

З оголошення головуючим судового засідання відкритим розпочинається розгляд справи по суті.

Отже, вказаними вище нормами чітко визначений момент початку розгляду справи по суті, а саме з моменту оголошення головуючим судового засідання з розгляду справи по суті відкритим.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 29.11.2018 у справі № 910/22824/17, від 13.10.2021 у справі № 903/126/21 та від 13.01.2022 у справі 910/9490/20.

Як убачається з матеріалів справи, 06.03.2024 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 02.04.2024.

Відповідачем заяву про визнання позову направлено засобами поштового зв`язку 27.03.2024, що підтверджується штампом поштового відділення, тобто, до початку розгляду справи по суті.

Отже, приймаючи до уваги визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про необхідність покладення на відповідача судового збору в розмірі 50% - 15 530,31 грн.

Враховуючи зазначене позивач має право на повернення 50% сплаченого судового збору.

Зі змісту ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що рішення суду не є виконавчим документом, у зв`язку з чим, питання про повернення судового збору буде вирішено окремою ухвалою суду.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Максимихіної Лади Денисівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприємця Купчишина Віталія Вячеславовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 2 070 707 (два мільйони сімдесят тисяч сімсот сім) грн 07 коп. основного боргу та 15 530 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот тридцять) грн 31 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 09.05.2024.

Суддя Я.А.Карабань