Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши
заяву Фізичної особи - підприємця Зінькевич Галини Миколаївни
та клопотання Фізичної особи - підприємця Немирович Віри Іванівни
про ухвалення додаткового рішення
за позовом Фізичної особи - підприємця Зінькевич Галини Миколаївни ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )
до Фізичної особи - підприємця Немирович Віри Іванівни ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 )
про стягнення 306 644,66 грн
Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.07.2023 у справі № 910/14932/22 позов було задоволено частково, стягнуто з Фізичної особи - підприємця Немирович Віри Іванівни на користь Фізичної особи - підприємця Зінькевич Галини Миколаївни заборгованість з орендної плати в розмірі 202049,41 грн, штраф в розмірі 40409,88 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 3636,89 грн, в іншій частині позову відмовлено, витрати по сплаті судового збору в розмірі 962,78 грн покладено на позивача.

12.07.2022 відповідачем сформовано в системі "Електронний суд" клопотання про ухвалення додаткового рішення, яке 13.07.2022 зареєстровано в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

13.07.2023 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення.

Розглянувши заяву Фізичної особи - підприємця Зінькевич Галини Миколаївни та клопотання Фізичної особи - підприємця Немирович Віри Іванівни про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/14932/22, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно з ч. 3 ст. 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Оскільки справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання), суд здійснює розгляд заяв сторін про ухвалення додаткового рішення в тому самому порядку.

Частинами 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Частинами 1, 3 статті 124 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У позовній заяві, на виконання вимог процесуального закону, позивач зазначив у попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, що він очікує понести у зв`язку із розглядом справи, витрати на правову допомогу в розмірі 80 000,00 грн.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено, що він планує понести судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 80 000,00 грн.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, така заява залишається без розгляду.

Оскільки при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження стадія судових дебатів відсутня, то вимога ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат до закінчення судових дебатів не може розповсюджуватися на сторін у справі, яка розглядається у спрощеному провадженні. В даному випадку підлягає застосуванню інша вимога ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Враховуючи вищенаведене, оскільки при ухваленні судового рішення в цій справі судом не було вирішено питання про всі судові витрати, понесені сторонами у зв`язку з розглядом цієї справи, наявні правові підстави для ухвалення додаткового рішення щодо розподілу витрат сторін на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас, за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката позивачем надано належним чином засвідчені копії Договору про надання правової допомоги № 63 від 01.08.2022, укладеного між позивачем і Адвокатським об`єднанням "Жук, Пономаренко та Партнери", та Акту надання послуг № 1 від 07.07.2023 на суму 80 000,00 грн.

Відповідачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката надано належним чином засвідчені копії Договору № 20.1-23 про надання правової допомоги від 02.02.2023, укладеного між відповідачем і Адвокатським об`єднанням "ЮС Стріктум", та Звіту про надані послуги від 10.07.2023 на суму 85 000,00 грн.

Суд відзначає, що надані сторонами докази на підтвердження понесених ними витрат на професійну правничу допомогу адвоката у зазначених розмірах не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу саме в цих розмірах з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Частиною шостою статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що вищенаведені докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу були надіслані сторонами одна одній.

Втім, будучи обізнаним про подання заяв про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, прийняття їх до розгляду судом і відкладення їх вирішення до повернення матеріалів справи № 910/14932/22 з Північного апеляційного господарського суду, сторони у встановленому процесуальним законом порядку клопотання про зменшення розміру витрат одна одної на професійну правничу допомогу адвоката не подали.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що позивач та відповідач, в укладених ними із відповідними адвокатськими об`єднаннями договорах про надання правової допомоги, погодили гонорар цих об`єднань у розмірі 5 000,00 грн за одну годину роботи.

З наданого позивачем Акту надання послуг № 1 від 07.07.2023 вбачається, що Адвокатським об`єднанням "Жук, Пономаренко та Партнери" було надано позивачу, зокрема, такі послуги:

1) зустріч із клієнтом, підготовка та укладення договору про надання правової допомоги, надання правової консультації, тривалістю 1 година, вартістю 5 000,00 грн;

4) підготовка та написання позовної заяви із усіма додатками (опрацювання чинного законодавства, опрацювання та аналіз Договору оренди № 04/04/16 від 04.04.2016, аналіз усіх додатків до Договору, збір та вивчення усіх бухгалтерських документів за весь період стягнення та дії Договору, здійснення обрахунку заборгованостей, формування таблиць, обрахування усіх оплат, недоплат, оформлення та написання інших додатків до позовної заяви тощо), тривалістю 11 годин, вартістю 55 000,00 грн;

5) підготовка пакету документів (додатків) до позовної заяви для подання до суду та стороні, подання поштовим відправленням стороні та до суду, тривалістю 2 години, вартістю 10 000,00 грн.

З приводу вказаного переліку послуг суд зауважує, що укладення договору про надання правничої допомоги не є послугою, що надається на виконання такого договору (що укладається).

Також суд вважає безпідставним подвійне відображення в Акті послуг щодо підготовки документів, а саме як самостійну послугу (п. 5) та у складі послуг із підготовки та написання позовної заяви із усіма додатками (п. 4).

Необґрунтованим є також включення послуг з розсилки документів іншій стороні та до суду, оскільки такі послуги не належать до жодного з видів правничої допомоги.

Аналогічний недолік міститься також і в наданому відповідачем Звіті про надані послуги від 10.07.2023.

В решті оцінивши у порядку статті 86 Господарського процесуального кодексу України надані сторонами докази на підтвердження понесених судових витрат, суд, керуючись статтями 74 - 79 названого Кодексу, вважає їх належними, допустимими та такими, що підтверджують витрати на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію стосовно того, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Правові висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 753/15687/15-ц, від 26.09.2018 у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2019 у справі № 910/3929/18 та інших.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд відзначає, що до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено пропорційність (пункт 6 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Принцип пропорційності полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами учасників спору. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У цьому випадку суд керується принципом пропорційності - справедливого балансу між потребами сторін у справі та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Приймаючи до уваги викладене, суд, оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвокатів зі складністю справи, ціною позову та обсягом виконаних адвокатами робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги незначний рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатами документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини принципи та виходячи із засад розумності та справедливості вважає, що заявлені сторонами суми є надмірними та неспівмірними зі складністю справи, виконаними адвокатами роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт; ціною позову.

Суд також враховує, що судові витрати підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено чи тільки має бути сплачено (аналогічної правової позиції дотримується об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду в постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

У цьому контексті та обставина, що жодна із сторін справи упродовж майже року після ухвалення рішення суду та настання строку оплати гонорару відповідно до укладених ними договорів не сплатила такі надмірні гонорари вказує на їх нереальний (фіктивний) розмір.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про не обґрунтованість (не розумність) заявлених позивачем та відповідачем розмірів витрат на професійну правничу допомогу в сумах 80 000,00 грн та 85 000,00 грн відповідно, й, керуючись критеріями, що визначені у ч. 4 ст. 126, ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне обмежити розмір витрат сторін на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу у зв`язку з розглядом цієї справи, сумою, що становить 10 000,00 грн.

Відтак, зважаючи на те, що позов було задоволено частково, витрати позивача на професійну правничу допомогу, відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 7 906,85 грн, а витрати відповідача покладаються на позивача у сумі 2 093,15 грн. Інша частина витрат позивача у сумі 72 093,15 грн та відповідача у сумі 82 906,85 грн покладається на них.

Частиною 11 статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Приймаючи до уваги часткове задоволення позову та покладення судових витрат на обидві сторони, суд здійснює зустрічне зарахування сум судових витрат, які належить сплатити сторонами одна одній, внаслідок якого з Фізичної особи - підприємця Немирович Віри Іванівни на користь Фізичної особи - підприємця Зінькевич Галини Миколаївни підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 813,70 грн (7 906,85 грн - 2 093,15 грн).

Керуючись статтями 123, 126, 129, 221, 240, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Заяву Фізичної особи - підприємця Зінькевич Галини Миколаївни та клопотання Фізичної особи - підприємця Немирович Віри Іванівни про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/14932/22 задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Немирович Віри Іванівни ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи - підприємця Зінькевич Галини Миколаївни ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 813 (п`ять тисяч вісімсот тринадцять) грн 70 коп.

3. В іншій частині заяви і клопотання відмовити.

4. Після набрання додатковим рішенням законної сили видати наказ.

Додаткове рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги додаткове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини додаткового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного додаткового рішення.

Повне додаткове рішення складено 08.05.2024.

Суддя О.В. Нечай