ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"29" квітня 2024 р. м. Рівне Справа № 918/226/24

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Войтюка В.Р., при секретарі судового засідання Мамчур А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави

до відповідача - 1 Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях

до відповідача - 2 Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація"

про визнання незаконним та скасування наказу в частині та зобов`язання повернути протирадіаційне укриття.

В засіданні приймали участь:

Від прокуратури: не з`явився;

Від позивача: не з`явився;

Від відповідача: Надорожняк Оксана Михайлівна (в залі суду);

Від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

28 лютого 2024 року керівник Рівненської окружної прокуратури (далі - прокуратура) в інтересах держави звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача - 1 Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях (далі - відповідач - 1) до відповідача - 2 Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" (далі - відповідач - 2) про визнання незаконним та скасування наказу в частині та зобов`язання повернути протирадіаційне укриття.

В обґрунтування позовних вимог прокуратура зазначає, що згідно даних Головного управління ДСНС в Рівненській області, Департаменту цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської обласної державної адміністрації та відділу з питань надзвичайних ситуацій виконавчого комітету Рівненської міської ради та наявної облікової документації фонду захисних споруд цивільного захисту, розташованих на території Рівненської міської територіальної громади, а також облікової картки захисної споруди цивільного захисту та паспорту протирадіаційного укриття № 67793 встановлено, що за адресою: м. Рівне, вул. Артема (сучасний вул. Богдана Хмельницького), 3, розташоване протирадіаційне укриття, площею 36,0 кв.м. та розрахунковою місткістю 50 осіб, що вбудоване в одноповерховій будівлі.

Однак, відповідно до даних, які містяться у матеріалах технічної інвентаризації КП "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" та відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказані приміщення на праві приватної власності належать Товариству з додатковою відповідальністю "Рівнефармація".

На переконання прокуратури, підстави набуття Товариством з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" права приватної власності на підвальне приміщення будівлі № 3 по вул. Б. Хмельницького в місті Рівне де розташоване протирадіаційне укриття є незаконними.

Зважаючи на вказані обставини, прокуратура просить суд визнати незаконним та скасувати наказ № 334 від 30 квітня 1999 "Про передачу нерухомого майна у власність Відкритого акціонерного товариства "Рівнефармаці"», виданий Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області, в частині передачі в складі будівлі аптеки № 70, розташованої на вул.. Богдана Хмельницького, 3, в місті Рівне, 36 кв.м. підвального приміщення, що являється протирадіаційним укриттям № 67793 та зобов`язати Товариство з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" повернути державі в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях протирадіаційне укриття № 67793 площею 36 кв.м., що знаходиться в приміщенні підвального поверху будівлі аптеки № 70, що розташована на вул.. Богдана Хмельницького, 3, в місті Рівне.

Відповідач - 1 у свою чергу заперечує позовні вимоги та подав до суду відзив на позовну заяву, в якому останній не визнає позовних вимог з наступних обставин.

Регіональне відділення вважає позовні вимоги безпідставними та незаконними. Зокрема зазначає, що у 1995 році приватизацію державного та комунального майна здійснював лише Фонд державного майна та його регіональні відділення (представництва). При цьому, як зазначає відповідач-1, у випадку приватизації комунального майна приватизація здійснювалася на підставі інформації та документів отриманих віл органів місцевого самоврядування. Регіональне відділення звертає увагу, що прокурором не долучено до матеріалів справи інвентаризаційної справи будівлі чи будь-яких інших матеріалів інвентаризації, складених за результатом технічної інвентаризації у відповідності до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року № 127, на підставі яких можливо встановити існування протирадіаційного укриття всередині такої будівлі. Також відповідач-1 зазначає, що у позовній заяві наявні розбіжності у площах, зокрема прокурор зазначає, що підвал приміщення аптеки становить 36 кв.м., в свою чергу з технічного паспорту вбачається, що площа підвалу складає 48 кв.м., при цьому просить повернути у державну власність 36 кв.м. Крім того відповідач-1 звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутній будь-який акт введення в експлуатацію будівлі, в якому було в зазначено про наявність в такій будівлі протирадіаційного укриття. Відповідач-1 вважає, що листи ГУ ДСНС України та облікові картки не є первинними документами, на підставі яких можна встановити приналежність спірного майна до протирадіаційного укриття. Як зазначає відповідач - 1 з матеріалів справи не вбачається, що Регіональне відділення володіло чи могло володіти інформацією щодо спірного протирадіаційного укриття, так як за усіма приватизаційними документа яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%.За наведеного просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідач - 2, також заперечує позовні вимоги та подав до суду відзив на позовну заяву, в якому останній не визнає позовних вимог з наступних обставин.

Серед іншого зазначає, що Відкрите акціонерне товариство "Рівнефармація" набуло права власності на оспорюване нежитлове приміщення на законних підставах і в передбаченому Законом порядку за результатами приватизації, при оформленні та приватизації даного приміщення, як частини будинку, відповідач отримав у власність об`єкт, відображений в документах як нежитлове приміщення та підвал. Спірні правовідносини є за змістом майновими, та стосуються витребування майна з чужого незаконного володіння. Спірний характер правовідносин базується на тому, що прокурор вважає, що майно вибуло з володіння держави всупереч вимогам закону, оскільки законом передбачено неможливість приватизації захисних споруд цивільного захисту. Вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки майно набуто у законний спосіб, а законодавство України не містить заборон щодо перебування захисних споруд цивільного захисту у власності фізичних чи юридичних осіб. На момент купівлі нерухомого майна жодного протирадіаційного укриття не було, про що свідчить зокрема те, що у технічному паспорті на об`єкт був відсутній запис про наявність протирадіаційного укриття.

На переконання відповідача - 2, в даному випадку необхідним є з`ясування стверджуваних прокурором обмежень щодо можливості приватизації протирадіаційного укриття на час виникнення таких правовідносин.

У частині 2 статті 5 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції від 30 березня 1995 року), наведено застереження, що приватизації не підлягають об`єкти державної власності, необхідні для виконання державою своїх функцій. У частині 3 цієї статті вказано, що перелік об`єктів (груп об`єктів), що не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України. При цьому, прокурором не долучено до матеріалів позову інвентаризаційної справи будівлі чи будь-яких інших матеріалів інвентаризації, складених за результатом технічної інвентаризації у відповідності до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року № 127, на підставі яких можливо встановити існування ПРУ всередині такої будівлі. Також, у позовній заяві наявні протиріччя та хибні твердження у площах, де Позивач зазначає, що підвал приміщення аптеки становить 45 кв.м., в свою чергу з облікової картки вбачається, що площа підвалу складає 36 кв.м. Крім того, звертає увагу суду на відсутність в матеріалах справа будь- якого акту введення в експлуатацію будівлі в якому було б вказано про наявність в такій будівлі протирадіаційного укриття. Вважає, що листи ГУ ДСНС України та облікові картки не є первинними документами, на підставі яких можна встановити приналежність спірного майна до протирадіаційного укриття, та з матеріалів справи не вбачається, що будівля аптеки № 70, що розташована на вул.. Богдана Хмельницького, 3, в місті Рівне має протирадіаційне укриття, оскільки відповідно до документів, що засвідчують перехід права власності, вяка покладалася на легітимність добросовісних дій

Наголошує, що відповідач - 2 як добросовісний набувач набув право власності на дане нежитлове приміщення. В пред`явленому позові прокурором не доведено наявності суспільного та публічного інтересу, як належної підстави для втручання у мирне володіння майном та пропорційності втручання (справедливого балансу), що суперечить вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Також відповідач - 2 зазначає про пропуск позивачем строку позовної давності. Тому просить відмовити у позові.

В судовому засіданні 29 квітня 2024 року представник органу прокуратури підтримав позов. Решта учасників процесу в судове засідання не з`явилися.

Заяви та клопотання у справі.

15 березня 2024 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від відповідача - 2 в порядку ст. 165 ГПК України надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги заперечує.

18 березня 2024 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від відповідача - 1 в порядку ст. 165 ГПК України надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги заперечує.

21 березня 2024 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від прокуратури в порядку ст. 166 ГПК України надійшла відповідь на відзив, в якій останній спростовує твердження відповідача - 2 викладені у відзиві на позовну заяву.

26 березня 2024 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від прокуратури в порядку ст. 166 ГПК України надійшла відповідь на відзив, в якій останній спростовує твердження відповідача - 1 викладені у відзиві на позовну заяву.

15 квітня 2024 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від прокуратури надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

15 квітня 2024 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від відповідача - 2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 29 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 918/226/24 за позовом керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави до відповідача - 1 Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях до відповідача - 2 Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" про визнання незаконним та скасування наказу в частині та зобов`язання повернути протирадіаційне укриття, розгляд справи визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 01 квітня 2024 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 01 квітня 2024 року закрито підготовче провадження по розгляду позовної заяви у справі № 918/226/24 за позовом керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави до відповідача - 1 Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях до відповідача - 2 Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" про визнання незаконним та скасування наказу в частині та зобов`язання повернути протирадіаційне укриття та призначено розгляд справи № 918/226/24 до судового розгляду по суті на 15 квітня 2024 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 15 квітня 2024 року відкладено розгляд справи 918/226/24 по суті в межах встановленого Господарським процесуальним кодексом України строку на 29 квітня 2024 року.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським суд встановив наступне.

Згідно даних Головного управління ДСНС в Рівненській області, Департаменту цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської обласної державної адміністрації та відділу з питань надзвичайних ситуацій виконавчого комітету Рівненської міської ради та наявної облікової документації фонду захисних споруд цивільного захисту, розташованих на території Рівненської міської територіальної громади, а також облікової картки захисної споруди цивільного захисту та паспорту протирадіаційного укриття № 67793 встановлено, що за адресою: м. Рівне, вул.. Артема (сучасний вул. Богдана Хмельницького), 3, розташоване протирадіаційне укриття, площею 36,0 кв.м. та розрахунковою місткістю 50 осіб, що вбудоване в одноповерховій будівлі.

Відповідно до даних, які містяться у матеріалах технічної інвентаризації КП "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" та відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказані приміщення на праві приватної власності належать Товариству з додатковою відповідальністю "Рівнефармація".

Дослідивши підстав набуття Товариством з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" права приватної власності на підвальне приміщення будівлі № 3 по вул. Б.Хмельницького в місті Рівне, судом встановлено наступне.

На виконання Державної програми приватизації та Указу Президента України від 30.12.1994 року за № 827 "Про заходи щодо прискорення процесу малої приватизації в Україні", Рівненською обласною радою 25.02.1995 року прийнято рішення № 25, яким затверджено переліки об`єктів, що перебувають у комунальній власності області і підлягають приватизації згідно з додатками. Зокрема, одним із додатків даного рішення затверджено "Перелік підприємств комунальної власності області, приватизація яких здійснюється відповідно до Указу Президента України "Про заходи щодо забезпечення прав громадян на використання приватизаційних майнових сертифікатів" від 26.11.1994 року" (далі - Перелік). До даного Переліку Рівненською обласною радою віднесено Рівненське обласне виробниче об`єднання "Фармація".

Крім того Рівненською обласною радою було вирішено передати Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Рівненській області в управління об`єкти комунальної власності області включені до даних переліків.

На підставі наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області від 21.03.1995 року № 88 була проведена інвентаризація та здійснена оцінка вартості майнового комплексу "Рівненське обласне виробниче об`єднання "Фармація".

Зокрема, інвентаризацією, відповідно до документу "Відомість розрахунку вартості будівель, споруд і передавальних пристроїв за станом на 1 січня 1995 року", закріплено, що до складу цілісного майнового комплексу Рівненське обласне виробниче об`єднання "Фармація", окрім іншого входила будівля аптеки № 70, розташована за адресою: вул. Б.Хмельницького, 3, м. Рівне.

Результати проведеної інвентаризації та оцінка вартості майнового комплексу "Рівненське обласне виробниче об`єднання "Фармація", затверджено наказом Регіонального відділення № 244 від 28.04.1995, яким також було затверджено статут утвореного Відкритого акціонерного товариства (далі - ВАТ) «Рівнефармація».

Пунктом 1.1 Статуту закріплено, що ВАТ «Рівнефармація» засноване на частині майна Рівненського обласного виробничого об`єднання "Фармація" регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області шляхом перетворення об`єкту, що перебував у державній власності у відкрите акціонерне товариство відповідно до Указу Президента України "Про заходи забезпечення прав громадян на використання приватизаційних майнових сертифікатів від 26.11.1994 за № 699/94".

Крім того, відповідно до п. 3.3 Статуту, ВАТ "Рівнефармація" є правонаступником майнових прав і обов`язків Рівненського обласного виробничого об`єднання "Фармація" в частині державного майна, що ввійшло до статуту товариства.

30.04.1999 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області видано наказ № 334 "Про передачу нерухомого майна у власність ВАТ "Рівнефармація", яким передано у власність товариства майно згідно доданого переліку.

Так, відповідно до "Переліку нерухомого майна, що передається у власність ВАТ "Рівнефармація" м. Рівне, майдан Незалежності, 3", що є додатком до наказу Регіонального відділення ФДМУ по Рівненській області, ВАТ "Рівнефармація" під порядковим номером 14 було передано будівлю аптеки № 70, розташовану по вул. Б.Хмельницького, 3, інвентаризаційний номер "39145".

В свою чергу, відповідно до інформації Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Рівненській області (лист за №62 05-3537/62 06/2 від 03.08.22), у електронному обліку захисних споруд, звіреному з документальним обліком, який веде Департамент цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської обласної державної адміністрації, за адресою: вул. Б.Хмельницького, 3, м. Рівне обліковано протирадіаційне укриття № 67793, балансоутримувач - ТДВ "Рівнефармація".

Так, в п. 1 облікової картки сховища "Адрес" вказано адресу останнього, а саме: "г. Ровно, ул. Артема, 3" (сучасна вул. Б.Хмельницького).

Власником протирадіаційного укриття № 67793 (мовою оригіналу - "2. Кому принадлежит:") зазначено «аптеке №70, Минздрав УССР".

У розділі "Техническая характеристика» облікової картки протирадіаційного укриття № 67793 вказано, що дата введення в експлуатацію - 1984 рік, площа - 36 кв.м., місткість - 50 чоловік, а також зазначено, що укриття вбудоване в будівлю (мовою оригіналу - "встроенное"), а місцем зберігання документації та ключів від укриття зазначено "в сейфе у зав.аптекой".

В подальшому, облікову картонку протирадіаційного укриття № 67793, новоствореним у процес приватизації ВАТ "Рівнефармація", було переоформлено та завірено відтиском печатки Відкритого акціонерного товариства "Рівнефармація".

В пункті 1 нової облікової картки протирадіаційного укриття "Адреса" вказано адресу останнього, а саме: "Рівненська обл., м. Рівне, бульвар Б.Хмельницького, 3".

Власником протирадіаційного укриття № 67793 (дослівно згідно карточки "Кому належить") зазначено "ВАТ «Рівнефармація". Дата введення в експлуатацію протирадіаційного укриття 1984 рік.

В свою чергу, ВАТ "Рівнефармація" у розділ "Технічна характеристика" облікової картки були внесені зміни щодо площі та об`єму протирадіаційного укриття №67793. Зокрема вказано, що його площа становить 48 кв.м. та 80 куб.м. (проти 36 кв.м. та 79,2 куб.м. відповідно). Інші відомості залишилися незмінними.

Також, протирадіаційне укриття № 67793 було виявлено в ході проведеного в межах кримінального провадження № 000076 огляду підвального приміщення будівлі аптеки № 70, розташованої по вул. Богдана Хмельницького, 3, в місті Рівне, яке відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є приватною власністю ТДВ "Рівнефармація". Крім того, що оглянуті підвальні приміщення аптеки, в тому числі підвальне приміщення, біля входу у яке розміщена вивіска "сховище", є приватною власністю ТДВ "Рівнефармація" (як правонаступника ВАТ "Рівнефармація", яке набуло ці приміщення у приватну власність на підставі наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України № 334 від 30.04.1999 та реєстраційного посвідчення, виданого Рівненським міським бюро технічної інвентаризації) підтверджено представником ТДВ «Рівнефармація», у доповненнях до протоколу огляду від 28.10.2022.

Також представником ТДВ "Рівнефармація" вказувалося, що дані приміщення не є сховищем чи укриттям.

Разом з тим, зберігання у сейфі завідуючого аптеки документації та ключів від укриття (згідно інформації облікової картонки протирадіаційного укриття № 67793), систематичність її переоформлення (зокрема під час утворення ВАТ "Рівнефармація" та ТДВ "Рівнефармація"), а також проведення 20.07.2022 комісією ТДВ "Рівнефармація" оцінки стану готовності захисної споруди цивільного захисту протирадіаційного укриття № 67793, про що складено відповідний акт, вказує на обізнаність представників ТДВ "Рівнефармація" та ВАТ "Рівнефармація" щодо наявності у підвальному приміщенні аптеки № 70, розташованої на вул. Б.Хмельницького, 3, в місті Рівне, протирадіаційного укриття № 67793.

Як зазначив прокурор, аналізуючи норми законодавства, чинні як на момент прийняття Рівненською обласною радою рішення № 25 від 25.02.1995 року, так і на момент видачі Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області наказу № 334 від 30.04.1999 року "Про передачу нерухомого майна у власність Відкритого акціонерного товариства "Рівнефармація", захисні споруди цивільного захисту було віднесено до об`єктів, що перебувають під охороною держави та мають загальнодержавне значення, у зв`язку з чим не могли переходити із державної чи комунальної власності у приватну.

Тому посилаючись на порушення відповідачами норм чинного станом на час виникнення спірних правовідносин законодавства щодо відчуження вказаного вище нерухомого майна з особливим правовим статусом (як захисної споруди цивільного захисту), прокурор звернувся до суду з позовними вимогами про визнання незаконним та скасування в певній частині наказу Регіонального відділення ФДМ України по рівненській області № 334 від 30.04.1999 року та зобов`язання повернути державі протирадіаційне укриття.

Мотивована оцінка аргументів сторін, підстави їх відхилення, джерела права й акти їх застосування та висновок суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги в даній справі підлягають до задоволення з наступних підстав.

На підставі до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. За приписами ст. 24 Закону України "Про прокуратуру" право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

За ч.ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Крім цього, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття інтерес держави.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999р. № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття інтереси держави висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 року у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 року у справі № 906/240/18, від 08.02.2019 року у справі № 915/20/18.

Предметом позовних вимог у даній справі є визнання недійсним наказу Регіонального відділення ФДМ України по Рівненській області та повернення протирадіаційного укриття.

У зв`язку з тим, що ФДМ України по Рівненський та Житомирській областях, як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, виступає у даній справі відповідачем, прокурор звертається до суду за захистом державних інтересів самостійно і набуває статусу позивача, без визначення органу, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави.

Разом з тим, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 року у справі № 908/1664/19 зазначив, що визначення прокурором свого правового статусу як самостійного позивача у справі, за наявності органу, уповноваженого на здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, не нівелює його обов`язку щодо дотримання порядку представництва, дотримання процедури, встановленої частинами 3 і 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", та надання можливості такому органу самостійно звернутися до суду за захистом порушених прав держави.

При цьому прокурор за певних обставин може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 та постанові Верховного Суду від 08.12.2020 року у справі № 908/1664/19.

Верховий Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 922/3219/20 наголосив, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Згідно ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив ФДМ України по Рівненській та Житомирській областях відповідачем у справі та заявив вимогу про визнання незаконним його наказу, суд вважає, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та звернувся до суду як самостійний позивач.

Вказана правова позиція викладена також у висновках Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.01.2020 року у справі № 698/119/18.

У ст. 13 Конституції України закріплено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

За п. 7 ч. 1 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначається правовий режим власності.

У державній власності, відповідно до ст. 326 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Державне майно може бути приватизоване. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного майна", приватизація державного майна - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України.

В свою чергу, основними пріоритетами приватизації є підвищення ефективності виробництва та мотивації до праці, прискорення структурної перебудови і розвитку економіки України.

Згідно ст. 1 Закону України "Про цивільну оборону України", цивільна оборона України є державною системою органів управління, сил і засобів, що створюється для організації і забезпечення захисту населення від наслідків надзвичайних ситуацій техногенного, екологічного, природного та воєнного характеру.

Відповідно до норм Положення про Цивільну оборону України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.1994 року за № 299, завданням Цивільної оборони та заходами щодо їх реалізації, окрім іншого, є укриття населення в захисних спорудах, що досягається, зокрема, завчасним будівництвом захисних споруд і підтриманням їх у готовності до використання; комплексним освоєнням підземного простору міст та інших населених пунктів для розміщення підприємств, установ і організацій соціально-побутового, виробничого і господарського призначення (з урахуванням пристосування і використання частини приміщень для укриття населення в надзвичайних ситуаціях); обстеженням і обліком підземних і наземних будівель і споруд, що відповідають вимогам з захисту населення; дообладнанням з урахуванням реальної обстановки підвальних та інших заглиблених приміщень.

Саме у зв`язку з метою організації і забезпечення захисту населення від наслідків надзвичайних ситуацій техногенного, екологічного, природного та воєнного характеру, законодавством протирадіаційні споруди віднесено до об`єкти, що мають загальнодержавне значення, а, відповідно, які не підлягають приватизації.

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що державою гарантується право власності та належна організація і забезпечення цивільного захисту. В свою чергу, захисні споруди цивільного захисту є інженерними спорудами, які призначені для захисту населення від впливу небезпечних факторів, що виникають внаслідок надзвичайних ситуацій, воєнних дій. Враховуючи, що на території України введено воєнний стан, належне функціонування захисних споруд є основою забезпечення безпеки громадян, що беззаперечно свідчить про порушення державних інтересів.

Пунктами 4,5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі № 1-1/99 визначено, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, а отже, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах і може здійснювати представництво в порядку, передбаченому процесуальним законом.

"Інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12.05.2021 року по справі № 806/2361/18 представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому, відповідно до п.п. 5.6 постанови від 16.04.2019 року у справі № 910/3486/18 Верховним Судом встановлено, що прокурор не повинен встановлювати причини невиконання уповноваженими державою органами відповідних функцій у спірних відносинах.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Правовідносини, пов`язані з використанням державного майна, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а тому неправомірне, всупереч закону набуття речових прав на нього не відповідає суспільному інтересу та є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

За ст. 4 Кодексу цивільного захисту України, цивільний захист - це функція держави, спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період.

Конституцією України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека є найвищою соціальною цінністю.

Згідно із ст. 27 Конституції України, кожна людина має невід`ємне право на життя, обов`язок держави - захищати життя людини.

Також, відповідно до положень Конституції України, державна політика повинна спрямовуватися на захист національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі № 1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави полягають у необхідності здійснення загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

У зв`язку із широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 року № 64/2022 на території України з 24.02.2022 року на 30 діб введено воєнний стан, який продовжений з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб на підставі указів Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 14.03.2022 року № 133/2022, від 18.04.2022 року № 259/2022, від 17.05.2022 року № 341/2022, від 12.08.2022 року № 573/2022, від 07.11.2022 року № 757/2022, від 06.02.2023 року № 58/2023, від 01.05.2023 року № 254/2023, від 26.07.2023 року № 451/2023.

Актуальним є питання належного використання захисних споруд цивільного захисту.

Враховуючи правову природу захисних споруд, перебування останніх у приватній власності не забезпечує виконання державної функції цивільного захисту населення, яке є пріоритетною в умовах воєнного стану, що призводить до порушення встановлених державою гарантій забезпечення захисту мирного населення, особливо у питаннях підтримання колективних засобів захисту, якими є захисні споруди та інші місця можливого перебування людей, для збереження їх життя та здоров`я під час військової агресії.

Рівненською окружною прокуратурою у позовній заяві було визначено у спірних правовідносинах орган, уповноважений здійснювати захист інтересів держави, - Регіональне управління Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях.

Разом з тим, оскільки саме цей орган вчинив дії у вигляді видачі наказу про передачу державного майна у власність ВАТ "Рівнефармація", тому Регіональне управління Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях прокурором визначено відповідачем у цій справі та пред`явлено до останнього вимоги.

25 лютого 1995 року Рівненською обласною радою прийнято рішення № 25, яким затверджено переліки об`єктів комунальної власності області, що підлягають приватизації у 1995 році.

Відповідно до додатку 4 до вказаного рішення, Рівненське обласне виробниче об`єднання "Фармація" включено до переліку підприємств комунальної власності області, приватизація яких здійснюється відповідно до Указу Президента України № 699/94 від 26.11.1994 року "Про заходи щодо забезпечення прав громадян на використання приватизаційних майнових сертифікатів".

Відповідно до Указу Президента України № 699/94 від 26.11.1994 року, об`єкти, які перебували у державній власності та віднесені Державною програмою приватизації на 1994 рік до груп Б, В і Г, підлягали перетворенню у відкритті акціонерні товариства. В свою чергу, засновниками з боку держави таких відкритих акціонерних товариств визначено Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах та містах, які починаючи з 1 січня 1995 року, є правонаступниками органів, уповноважених управляти державним майном, щодо управління майном об`єктів, зазначених у статті 1 цього Указу.

В той час, статтею 2 Указу Президента України № 699/94 від 26.11.1994 року затверджено об`єкти, на які не поширювалася дія цього Указу. Зокрема, дія цього Указу не поширювалася на об`єкти, що не підлягають приватизації згідно чинного законодавства.

7 липня 1992 року Верховною Радою України прийнято Постанову № 2545-ХІІ, якою затверджено Державну програму приватизації майна державних підприємств та введено в дію Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Відповідно до Державної програми приватизації майна державних підприємств (надалі - Програма), затвердженої Постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 року за № 2545-ХІІ, зі змінами діючими з 1994 року, Державна програма приватизації - це складова частина програми створення ринкової економіки України. Програму розроблено відповідно до Концепції роздержавлення і приватизації підприємств, землі та житлового фонду, законів України "Про приватизацію майна державних підприємств", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та "Про приватизаційні папери", а її положення є обов`язковими для виконання центральними і місцевими органами державної виконавчої влади, органами місцевого та регіонального самоврядування.

Розділом 1 Програми об`єкти приватизації було розділено на три види, а саме:

1) об`єкти приватизації, що підлягали першочерговій приватизації, якій підлягали об`єкти, які найбільше впливали на розвиток споживчого ринку, а також ті, що стримували процес стабілізації державного бюджету, гальмували економічний розвиток України та формування її ринкової економіки (п. 1.1 Програми);

2) об`єкти приватизації, що підлягали приватизації за погодженням з Кабінетом Міністрів України (п. 1.2 Програми);

3) підприємства та об`єкти, що не підлягали приватизації взагалі.

Так, пунктом 1.3 Державної програми приватизації майна державних підприємств до об`єктів, що не підлягали приватизації, окрім іншого віднесено протирадіаційні споруди.

Крім того згідно Переліків майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація або передача в оренду яких не допускається (далі - Перелік), затверджених Декретом Кабінету Міністрів України від 31.12.1992 року за № 26-92, діючого станом як на дату прийняття Рівненською обласною радою рішення № 25 від 25.02.1995 року, так і на дату видачі Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області наказу № 334 від 30.04.1999 року "Про передачу нерухомого майна у власність ВАТ "Рівнефармація", протирадіаційні укриття були включенні до даних переліків як такі, приватизація чи передача в оренду яких не допускалася.

До захисних споруд цивільного захисту, згідно ДБН А.3.1- 9:2015 "Захисні споруди цивільного захисту", належать: 1) сховище - герметична споруда для захисту людей, в якій протягом певного часу створюються умови, що виключають вплив на них небезпечних факторів, які виникають внаслідок надзвичайної ситуації, воєнних (бойових) дій та терористичних актів; 2) протирадіаційне укриття - негерметична споруда для захисту людей, в якій створюються умови, що виключають вплив на них іонізуючого опромінення у разі радіоактивного забруднення місцевості.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України "Про приватизацію державних підприємств" (далі - Закон), приватизація державного майна - це відчуження майна, що перебуває у державній власності на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України.

Приватизація здійснюється на основі принципів, зокрема, законності, державного регулювання та контролю, повного, своєчасного та достовірного інформування громадян про порядок приватизації та відомості про об`єкти приватизації тощо.

Правовий механізм приватизації цілісних майнових комплексів невеликих державних підприємств встановлений Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Зокрема, ст. 2 вказаного Закону визначено об`єкти малої приватизації, однак з поміж них виокремлено об`єкти, які не можуть бути об`єктами малої приватизації.

Так, об`єктами малої приватизації не можуть бути будівлі (споруди, приміщення) або їх окремі частини, які становлять національну, культурну та історичну цінність і перебувають під охороною держави.

Разом з тим, Законом перераховано об`єкти, які не підлягають приватизації (ст. 5 Закону). Так, приватизації не підлягають об`єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. В свою чергу, до об`єктів, що мають загальнодержавне значення, окрім іншого, віднесено протирадіаційні споруди.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, чинні як на момент прийняття Рівненською обласною радою рішення № 25 від 25.02.1995 року, так і на момент видачі Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області наказу № 334 від 30.04.1999 року "Про передачу нерухомого майна у власність ВАТ "Рівнефармація", захисні споруди цивільного захисту було віднесено до об`єктів, що перебувають під охороною держави та мають загальнодержавне значення, у зв`язку з чим не могли переходити із державної чи комунальної власності у приватну.

Поряд з тим, всупереч викладеному вище, захисна споруда цивільного захисту (протирадіаційне укриття під обліковим записом № 67793) державної власності була приватизована.

За умовами ст. 86 Цивільного кодексу Української PCP (що діяв на момент видання спірного наказу Регіональним відділення Фонду державного майна України по Рівненській області № 334 від 30.04.1999 року), право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом.

Згідно ст. 4 Закону України "Про власність" (діючого на момент винесення спірного наказу), власник на свій розсуд володіє, користується розпоряджається належним йому майном, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом, діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу PCP і Української PCP, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки.

Цивільні права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав. При здійсненні прав і виконанні обов`язків громадяни і організації повинні додержувати законів, поважати правила соціалістичного співжиття і моральні принципи суспільства (ст.ст. 4 та 5 Цивільного кодексу Української PCP).

За умовами ст. 6 Цивільного кодексу Української PCP, судом в установленому порядку здійснюється захист цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов`язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом.

Зокрема, державне майно, а також майно колгоспів, інших кооперативних та інших громадських організацій, неправомірно відчужене яким би то не було способом, може бути витребуване відповідними організаціями від будь-якого набувача. Власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння (ст.ст. 146 та 149 Цивільного кодексу Української PCP).

Об`єктом права власності, зокрема, акціонерного товариства є майно, придбане за рахунок продажу акцій, одержане в результаті його господарської діяльності, а також інше майно, набуте на підставах, не заборонених законом (ст. 25 Закону України "Про власність").

Якщо в результаті видання акта органом державного управління або місцевим органом державної влади, що не відповідає законові, порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, то, згідно ст. 57 Закону України "Про власність" (що діяв на момент видання Регіональним відділенням спірного наказу), такий акт визнається недійсним за позовом власника або особи, права якої порушено.

В чинному законодавстві закріплено положення аналогічного змісту щодо власності, підставі набуття та захисту права власності. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Відповідно до ч. 2 даної статті кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Зважаючи на вищевикладене, вбачаються правові підстави для визнання недійсним спірного наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області № 334 від 30.04.1999 «Про передачу нерухомого майна у власність ВАТ «Рівнефармація» в частині включення до площі підвальних приміщень аптеки площі протирадіаційного укриття, що становить 36 кв.м., оскільки вказаний наказ №334 виданий з порушенням вимог Указу Президента України № 699/94 від 26.11.1994, Державної програми приватизації майна державних підприємств, затвердженої Постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 за № 2545-ХІІ, Законів України «Про приватизацію державного майна» та «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (чинних на момент виникнення правовідносин) та став підставою для передачі протирадіаційного укриття №67793 у власність акціонерного товариства.

Пунктом 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 передбачено, що на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Крім того, як зазначено у п. 2.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.13 «Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», частиною третьою статті 207 Господарського кодексу України передбачена можливість припинення господарського зобов`язання, лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов`язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов`язання за договором припиняється лише на майбутнє. Частиною 1 ст. 216 Цивільного кодексу (далі - ЦК) У країни передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 2 ст. 208 Господарського кодексу України визначено, що у разі визнання недійсним зобов`язання кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

Частинами 1 та 3 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ст. 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частина 1-3 ст. 203 ЦК України встановлюють, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

В свою чергу, Указом Президента України № 699/94 від 26.11.1994 та Державною програмою приватизації майна державних підприємств, затвердженою Постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 за № 2545- XII, а також Законами України «Про приватизацію державного майна» та «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» протирадіаційні укриття були віднесені до об`єктів, що перебувають під охороною держави, мали загальнодержавне значення та не підлягали приватизації, відтак Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській області не мало права на передачу у власність ВАТ «Рівнефармація» спірного нерухомого майна Рівненського обласного виробничого об`єднання «Фармація» в частині підвального приміщення площею 36 кв.м. аптеки № 70, розташованої на вул.Б.Хмельницького, 3, в місті Рівне, що є вбудованим протирадіаційним укриттям №67793.

Таким чином, відчуження об`єкта цивільного захисту (цивільної оборони) не лише суперечить нормам законодавства, а також порушує інтереси держави і суспільства як на момент укладання спірного правочину, так і на даний час, коли на території України проходять бойові дії та наносяться ракетні удари по об`єктам промисловості, інфраструктури та житлових будинках.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 21 Кодексу цивільного захисту України, громадяни України мають право на забезпечення засобами колективного та індивідуального захисту та їх використання.

Тобто, держава повинна вживати заходів для створення належних умов для захисту життя і здоров`я людей від надзвичайних ситуацій, в тому числі від негативних наслідків ведення бойових дій шляхом, зокрема, створення умов для перебування громадян, в тому числі у протирадіаційному укритті.

Отже, суд зазначає, що одержане ВАТ "Рівнефармація" в приватну власність протирадіаційне укриття, розташоване в підвальному приміщені аптеки № 70, розташованої по вул. Б.Хмельницького, 3, в місті Рівне, загальною площею 36 кв. м. підлягає поверненню державі.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора є обґрунтованими та таким, що підлягають до задоволення.

Щодо правової позиції відповідачів, суд зазначає наступне.

Стосовно аргументів, щодо невідповідності площі протирадіаційного укриття, площі підвального приміщення варто відмітити таке.

За наявності розбіжностей у розділі «Технічна характеристика» облікових карток протирадіаційного укриття № 67793, зокрема щодо його площі та об`єму, Рівненською окружною прокуратурою до Департаменту цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської обласної державної адміністрації скеровано лист №50-56-4553вих-23 про надання інформації щодо зазначених розбіжностей.

06.06.2023 Департаментом цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської обласної державної адміністрації (далі - Департамент цивільного захисту) надано відповідь (лист за №вих-2261/03-07/23 від 06.06.2023), де зазначалося, що облік захисних споруд здійснюється її балансоутримувачем шляхом складання облікової картки захисної споруди та паспорту захисної споруди за формою, передбаченою вимогами щодо забезпечення нумерації та здійснення обліку фонду захисних споруд цивільного захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України 09.07.2018 за № 579.

Також Департаментом цивільного захисту у вказаному листі зазначається, що відповідно до реквізитів облікової картки захисної споруди цивільного укриття № обл-67793, протирадіаційне укриття площею 36 кв.м. та об`ємам 79,2 куб.м.

Документи паперового обліку підлягають коригуванню або складенню заново у разі зміни у захисних властивостях та технічних характеристиках захисної споруди. Однак, у разі незаконного та неправомірного оформлення нових облікових документів, облік фонду захисних споруд ведеться на підставі оригіналів вже існуючих облікових документів (лио,

Департаменту цивільного захисту за №вих-1419/03-07/23 від 10.04.2023),

Тобто, в обліку фонду захисних споруд, на підставі "санкціоновано здійснених записів, протирадіаційне укриття № 67793 обліковується як таке, що має площу 36 кв.м. (дата реєстрації №вих-б/н-ДСК, №інв-1979/709-ДСК).

Об`єкт цивільної оборони (цивільного захисту), будучи вбудованим у приміщення, може займати як усе під вальце приміщення, так і лише його частину, що і має місце в даному випадку.

Таким чином, невідповідність площі (48 кв.м., як вказує відповідач) підвального приміщення будівлі, зазначеної у технічному паспорті об`єкту нерухомості, площі об`єкта цивільної оборони (36,0 кв.м.), зазначеної у обліковій картці протирадіаційного укриття № 67793, не є аргументом того, що протирадіаційне укриття № 67793 не існує, у будівлю не вбудоване, а відповідно жодним чином не спростовує даних, які містяться в обліковій картці. Тим самим, ніяким чином не спростовує той факт, що оспорюваний наказ Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області № 334 від 30,04.1999 «Про передачу нерухомого майна у власність ВАТ «Рівнефармація» (на підставі якого у приватну власність перейшов об`єкт цивільної оборони) не відповідає вимогам чинного законодавства.

Щодо твердження відповідачів про відсутність підстав у прокурора для представництва інтересів держави прокурором варто зазначити наступне.

Для забезпечення ефективного управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, а також з метою контролю за його використанням і збереженням Фондом державного майна України було видано наказ № 908/68 від 19.05.99, яким затверджено Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі (далі - Положення).

Відповідно до п. 1.4 Положення, способами управління майном, яке. не увійшло до статутних фондів господарських товариства у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі є:

- здійснення приватизації відповідно до Законів України "Про приватизацію державного майна", «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Державної програми приватизації та інших нормативно-правових актів про приватизацію;

- передача майна в оренду відповідно до Закону України "Про оренду державного та комунального майна";

- передача майна у комунальну власність у порядку, передбаченому Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності";

- передача майна в управління центральних та місцевих органів виконавчої влади у порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.98 за № 1482;

- передача майна господарським товариствам на умовах договору схову.

В свою чергу, підпунктами 2.2.1 - 2.2.4 Положення визначено, ідо передача в оренду державного майна, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, застосовується у першу чергу щодо майна, яке не підлягає приватизації, але може передаватися в оренду. Однак, єдиними орендодавцями державного майна, яке перебуває на балансах господарських товариств, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення і представництва.

Державним органом управління державним майном, яке перебуває на балансі господарських товариств, створених у процесі приватизації, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.98 за № 1703 «Про Концепцію розподілу між центральними і місцевими органами виконавчої влади повноважень з управління об`єктами державної власності та заходи щодо її реалізації», є відповідний державний орган приватизації.

У випадках, коли майно не лише не підлягає приватизації, але й не могло бути передане в оренду, здійснюється передача такого майна в управління центральних та місцевих органів виконавчої влади у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.98 за № 1482 «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності». Визначення конкретного органу управління здійснюється з урахуванням функціонального призначення майна та компетенції відповідного органу, до сфери управління якого передається майно (п. 2.4 Положення)

В свою чергу, згідно з п. 2 Положенням про порядок передачі об`єктів права державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 за № 1482, об`єктами передачі окрім іншого є державне майно, що не увійшло до статутного фонду господарських товариств, створених у процесі приватизації, корпоратизації (підпункт «г»); цілісні майнові комплекси підприємств, установ, організацій, їх структурних підрозділів у зв`язку з прийняттям рішення про їх приватизацію (підпункт «д») тощо.

Однак, така передача об`єктів права державної власності здійснюється1 за відповідним рішенням, зокрема засновника господарського товариства та органу, уповноваженого управляти державним майном, який приймає майно,- за погодженням з Мінекономіки, Мінфіном і Фондом державного майна (щодо об`єктів, визначених підпунктом «г») або органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій та Фонду державного майна (щодо об`єктів, визначених підпунктом «д»).

Таким чином, посилання відповідачів на положення Кодексу цивільного захисту у спірних правовідносинах є безпідставним, оскільки об`єкт цивільної оборони (протирадіаційне укриття № 67793) як державне майно, що не підлягало приватизації та не могло бути передане в оренду, в управління центральних та місцевих органів виконавчої влади у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.98 за № 1482 "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" не передався. Відповідно місцева державна адміністрація не набула повноважень щодо прийняття рішень про подальше використання захисної споруди цивільного захисту.

Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України «Про фонд державного майна» (далі - Закон), Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

До основних завдань Фонду державного майна України окрім іншого належить реалізація державної політики у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна; управління об`єктами державної власності, зокрема корпоративними правами держави у статутних капіталах господарських товариств, щодо яких прийнято рішення про приватизацію та затверджено план розміщення акцій; товариств, утворених у процесі перетворення (у тому числі шляхом корпоратизації) державних підприємств, що належать до сфери його управління, а також товариств, утворених за участю Фонду державного майна України; захист майнових прав державних підприємств, а також державних пакетів акцій (часток), що належать до сфери управління Фонду державного майна України на території України; а також здійснення контролю у сфері організації та проведення приватизації державного майна, відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством, передачі державного майна в оренду та користування; повернення у державну власність державного майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства; управління корпоративними правами держави, які перебувають у сфері його управління.

Відповідно до Указу Президента України № 699/94 від 26.11.1994, об`єкти, які перебували у державній власності та віднесені Державною програмою приватизації на 1994 рік до груп Б, В і Г, підлягали перетворенню у відкритті акціонерні товариства. В свою чергу, засновниками з боку держави таких відкритих акціонерних товариств визначено Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах та містах, які починаючи з 1 січня 1995 року, є правонаступниками органів, уповноважених управляти державним майном, щодо управління майном об`єктів, зазначених у статті 1 цього Указу.

Таким чином, у спірних правовідносинах органом, уповноваженим здійснювати захист інтересів держави є Регіональне управління Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях, про те саме цей орган вчинив дії у вигляді видачі наказу про передачу державного майна у власність ВАТ «Рівнефармація», який є незаконним та порушує інтереси держави (в частині передачі в складі підвального приміщення будівлі аптеки № 70, розташованої по вул.. Б.Хмельницького, 3, в місті Рівця протирадіаційного укриття площею 36 кв.м. що є об`єктом цивільної оборони (цивільного захисту) за № 67793).

Суд зазначає, що оскільки Регіональне управління Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях визначено відповідачем у цій справі та пред`явлено до останнього вимоги, наявні підстави для звернення до суду прокурора саме як самостійного позивача. Подібні за змістом правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, постанові Верховного Суду від 08.12.2020 у справі № 908/1664/19.

Відповідно, твердження відповідачів щодо відсутності у прокурора підстав для представництва інтересів держави, оскільки у спірних правовідносинах прокурором підміняється уповноважений органом в особі місцевої державної адміністрації, є необґрунтованим.

Щодо твердження відповідачів про правомірне набуття у власність протирадіаційного укриття та втручання у право на мирне володіння, суд зазначає наступне.

Рішенням ЄСПЛ від 24.06.2003 в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішенням ЄСПЛ від 20.10.2011 в справі «Рисовський проти України» визначено необхідність додержання принципу належного врядування при втручанні держави в право особи на мирне володіння своїм майном.

Разом з тим у п. 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип належного врядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. Разом з тим, потреба виправити допущену в минулому помилку не повинна непропорційним чином утручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки держоргану має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип належного врядування може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене принцип належного врядування не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло з власності держави в незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість утручання держави в право на мирне володіння майном.В свою чергу, основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність.

Суд зазначає, що Рівненською окружною прокуратурою позовна заява подавалася до суду саме у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття ВАТ «Рівнефармація» права приватної власності на об`єкти цивільної оборони - протирадіаційне укриття. Оскільки відповідно до Указу Президента України № 699/94 від 26.11.1994, Державної програму приватизації майна державних підприємств, законів України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та «Про приватизацію державних підприємства», Декрету КМУ від 31.0.12.1992 за № 26-92 (в редакції, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин), протирадіаційні укриття мали загальнодержавне значення, перебували під охороною держави та не підлягали приватизації.

Крім того, представником відповідача самим же цитується рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 «Стретч проти Сполученого Королівства», зокрема, що: «...наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила..».

В той же час, зберігання у сейфі завідуючого аптеки документації та ключів від укриття (згідно інформації облікової карточки протирадіаційного укриття № 67793), систематичність її переоформлення (зокрема під час утворення ВАТ «Рівнефармація» та ТДВ «Рівнефармація»), а також проведення 20.07.2022 комісією ТДВ «Рівнефармація» оцінки стану готовності захисної споруди цивільного захисту протирадіаційного укриття № 67793, про що складено відповідний акт, вказує на обізнаність представників ТДВ «Рівнефармація» та ВАТ «Рівнефармація» щодо наявності у підвальному приміщенні аптеки № 70, розташованої на вул. Б.Хмельницького, 3, в місті Рівне, протирадіаційного укриття № 67793.

В свою чергу, відповідно до ст. 328 та ст. 329 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У своєму відзиві відповідачами робиться посилання на ч. 1, 3 ст. 2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємства (малі приватизацію)», зокрема зазначається: «...будівлі (споруди, приміщення) за бажанням покупця приватизуються разом з розташованими в них об`єктами приватизації, якщо на це немає прямої заборони...» (арк. 8 відзиву).

Разом з тим, законодавством України, чинним як на сьогоднішній день, так і на час видання 30.04.1999 року Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області спірного наказу № 334 «Про передачу нерухомого майна у власність ВАТ «Рівнефармація» протирадіаційні укриття віднесено до об`єктів відчуження (приватизація) яких заборонена.

Зважаючи на вищевикладене, у даному випадку є усі підстави стверджувати, що ВАТ «Рівнефармація» не могло законно набути право приватної власності на об`єкт цивільної оборони - протирадіаційного укриття №67793. Натомість товариство набуло таке право власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного.

В силу видимих об`єктивних та явних зовнішніх властивостей спірного майна, а також враховуючи зазначену раніше систематичність переоформлення (зі зміною форми господарського товариства) облікових карток захисної споруди цивільного захисту, набувач не міг не знати про фактичну наявність протирадіаційного укриття у підвальному приміщенні аптеки, що розташована по вул.. Б. Хмельницького, 3, в місті Рівне. Відповідно, проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом приватизаційного законодавства, в тому числі в частині набуття права власності на об`єкти цивільної оборони (цивільного захисту), за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям спірного майна у власність, ВАТ «Рівнефармація» могло і повинно було знати про те, що протирадіаційне укриття не підлягало приватизації, а тому вибуло з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність відповідача ТДВ «Рівнефармація» під час набуття протирадіаційного укриття у власність під обґрунтований сумнів.

Такі висновки узгоджуються з висновками Великої Палати ЄСПЛ у справі «Депаль проти Франції» (заява № 34044є/02) від 29 березня 2010 року.

За таких обставин втручання держави в мирне володіння майном є законним та виправданим.

Щодо повноважень Регіонального відділення варто відмітити таке.

Відповідно до Тимчасового Положення про Фонд державного майна України, затвердженого постановою ВРУ від 07.07.1992 за № 2558-ХІІ, Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року за № 412 законів України «Про приватизацію майна державних підприємств» та «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малі приватизацію)», регіональне відділення Фондудержавного майна України мали на час приватизації спірного майна повноваження з продажу об`єктів приватизації, управління та розпорядження майном підприємств, установ і організацій, що перебували у державній власності. Разом з тим, відповідачем залишено поза увагою, що тим самим Положенням про регіональне відділення Фонду державного майна України (підпункт 10 пункту 4 Положення), на яке посилається відповідач ТДВ «Рівнефармація» у своєму відзиві (абз. 3-5 стор 8), чітко закріплено, що Регіональне відділення щодо об`єктів (будівель і споруд), приватизація яких заборонена відповідно до чинного законодавства, приймає рішення про передачу їх власникам приватизованих об`єктів у довготермінову оренду.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені положень чинного законодавства, є усі підстави стверджувати, що Регіональне відділення будучи уповноваженим здійснювати продаж об`єктів приватизації, а також управляти та розпоряджатися майном підприємств, установ і організацій, що перебували у державній власності, було обмежено щодо реалізації таких повноважень в частині відчуження (приватизації) об`єктів (будівель і споруд), приватизація яких заборонена відповідно до чинного законодавства, до яких як зазначалося раніше віднесено протирадіаційні укриття.

Таким чином, твердження ТДВ «Рівнефармація», що Фонд державного майна України та його представництва мали на час приватизації спірного об`єкта самостійні функції у процесі приватизації та здійснювали повноваження з урядування від імені держави у даній справі, є необґрунтованим та безпідставним, таким що не відповідає обставинам та матеріалам справи, а томуне заслуговує уваги.

Згідно Указу Президента України № 699/94 від 26.11.1994, об`єкти, які перебували у державній власності та віднесені Державною програмою приватизації на 1994 рік до груп Б, В і Г, підлягали перетворенню у відкритті акціонерні товариства. В свою чергу, засновниками з боку держави таких відкритих акціонерних товариств визначено Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах та містах, які починаючи з 1 січня 1995 року, є правонаступниками органів, уповноважених управляти державним майном, щодо управління майном об`єктів, зазначених у статті 1 цього Указу.

Однак, статтею 2 Указу Президента України № 699/94 від 26.11.1994 затверджено об`єкти, на які не поширювалася дія цього Указу. Зокрема, дія цього Указу не поширювалася на об`єкти, що не підлягають приватизації згідно чинного законодавства.

В свою чергу, 07.07.1992 Верховною Радою України прийнято Постанову № 2545-ХІІ, якою затверджено Державну програму приватизації майна державних підприємств та введено в дію Закон України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Так, відповідно до Державної програми приватизації майна державних підприємств (надалі - Програма), об`єкти приватизації було розділено на три види, серед яких було виокремлено об`єкти, що не підлягали приватизації взагалі, до яких пунктом 1.3 Програми, віднесено протирадіаційні споруди.

Крім того, згідно Переліків майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація або передача в оренду яких не допускається (далі - Перелік), затверджених Декретом КМУ від 31.0.12.1992 за № 26-92, діючого станом як на дату прийняття Рівненською обласною радою рішення № 25 від 25.02.1995, так і на дату видачі Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області наказу № 334 від 30.04.1999 «Про передачу нерухомого майна у власність ВАТ «Рівнефармація», протирадіаційні укриття були включенні до даних переліків як такі, приватизація чи передача в оренду яких не допускалася.

Так само, Законом України «Про приватизацію державних підприємств» перераховано об`єкти, які не підлягають приватизації (ст. 5 Закону). Так, приватизації не підлягають об`єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. В свою чергу, до об`єктів, що мають загальнодержавне значення, окрім іншого, віднесено протирадіаційні споруди.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, чинні як на момент прийняття Рівненською обласною радою рішення № 25 від 25.02.1995, так і на момент видачі Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області наказу № 334 від 30.04.1999 «Про передачу нерухомого майна у власність ВАТ «Рівнефармація», захисні споруди цивільного захисту було віднесено до об`єктів, що перебувають під охороною держави та мають загальнодержавне значення, у зв`язку з чим не могли переходити із державної чи комунальної власності у приватну. Відповідно, очевидним є той факт що в приватизаційних документах відсутня будь яка інформація про передачу захисної споруди цивільного захисту (протирадіаційного укриття під обліковим записом № 67793) з державної власності у приватну.

Разом з тим, відсутність у приватизаційних документах вказівки про наявність у підвальному приміщенні будівлі аптеки по був. Б.Хмельницького, 3, в місті Рівне захисної споруди цивільного захисту (цивільної оборони) -протирадіаційного укриття № 67793 ніяким чином не спростовує факту наявності останнього у підвальному приміщенні.

В свою чергу, згідно даних Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Рівненській області (лист за №62 05-3537/62 06/2 від 03.08.22), у електронному обліку захисних споруд, звіреному з документальним обліком, який веде Департамент цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської обласної державної адміністрації, за адресою: вул. Б.Хмельницького, 3, м. Рівне обліковано протирадіаційне укриття № 67793, балансоутримувач - ТДВ « Рівнефармація ».

Крім того, про наявність в приміщенні будівлі на Б.Хмельницького, 3, в місті Рівне вбудованої захисної споруди (протирадіаційного укриття) свідчать облікові карточки протирадіаційного укриття № 67793, одна з яких оформлена та завірена відтиском печатки Аптечного управління Рівненського обласного виконавчого комітету УРСР.

Також Департаментом цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської обласної державної адміністрації листом за №вих-2261/03-07/23 від 06.06.2023 підтверджено, що в обліку фонду захисних споруд, на підставі санкціоновано здійснених записів, протирадіаційне укриття № 67793 розташоване по вул.. Б.Хмельницького, 3, в місті Рівне та обліковується як таке, що має площу 36 кв.м. (дата реєстрації№вих-б/н-ДСК №інв-1979/709-ДСК).

Відповідно, наявні беззаперечні підстави стверджувати, що на момент виконання Державної програми приватизації, Указу Президента України від 30.12.1994 за № 827 «Про заходи щодо прискорення процесу малої приватизації в Україні», прийняття 25.02.1995 Рівненською обласною радою рішення за № 25, щодо приватизації Рівненського обласного виробничого об`єднання «Фармація», проведення інвентаризації майнового комплексу останнього та підписання 30.04.1999 року Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області наказу № 334 «Про передачу нерухомого майна у власність ВАТ «Рівнефармація», будівля аптеки № 70, що розташована по вул. Б.Хмельницького, 3, в місті Рівне, містила захисну споруду цивільного захисту (цивільної оборони) - протирадіаційне укриття № 67793.

Також, протирадіаційне укриття №67793 було виявлено та ідентифіковане в ході проведеного в межах кримінального провадження № 000076 огляду підвального приміщення будівлі аптеки № 70, розташованої по вул. Богдана Хмельницького, 3, в місті Рівне, яке відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є приватною власністю ТДВ «Рівнефармація».

Крім того, що оглянуті підвальні приміщення аптеки, в тому числі підвальне приміщення, біля входу у яке розміщена вивіска «сховище», є приватною власністю ТДВ «Рівнефармація» (як правонаступника ВАТ «Рівнефармація», яке набуло ці приміщення у приватну власність на підставі наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України № 334 від 30.04.1999 та реєстраційного посвідчення, виданого Рівненським міським бюро технічної інвентаризації) підтверджено представником ТДВ «Рівнефармація», у доповненнях до протоколу огляду від 28.10.2022.

Варто відмітити, що зберігання у сейфі завідуючого аптеки документації та ключів від укриття (згідно інформації облікової карточки протирадіаційного укриття № 67793), систематичність її переоформлення (зокрема під час утворення ВАТ «Рівнефармація» та ТДВ «Рівнефармація»), а також проведення 20.07.2022 комісією ТДВ «Рівнефармація» оцінки стану готовності захисної споруди цивільного захисту протирадіаційного укриття № 67793, про що складено відповідний акт, вказує на обізнаність представників ТДВ «Рівнефармація» та ВАТ «Рівнефармація» щодо наявності у підвальному приміщенні аптеки № 70, розташованої на вул. Б.Хмельницького, 3, в місті Рівне, протирадіаційного укриття № 67793.

Також звертаю увагу суду, що відповідачем (ТДВ «Рівнефармація») у своєму відзиві (стор 11 «Відзиву на апеляційну скаргу») також не заперечується, а навпаки підтверджується факт наявності захисної споруди у підвальному приміщенні будівлі аптеки, розташованої по вул.. Б.Хмельницького, 3, в місті Рівне, а також стверджується про вчинення дій та понесення товариством витрат на її утримання як захисної споруди упродовж тривалого часу.

Відповідно, твердження відповідача щодо законності набуття права власності на об`єкт цивільної оборони (цивільного захисту) та відсутність останнього у підвальному приміщенні аптеки по вул. Б. Хмельницького, 3, в місті Рівне є надуманими та безпідставними, такими що не відповідають матеріалам та обставинам справи, а також такими що спростовуються самим же відповідачем у своєму відзиві, а тому не заслуговують на увагу.

В свою чергу, щодо невідповідності площі протирадіаційного укриття, площі підвального приміщення варто відмітити таке.

За наявності розбіжностей у розділі «Технічна характеристика» облікових карток протирадіаційного укриття № 67793, зокрема щодо його площі та об`єму, Рівненською окружною прокуратурою до Департаменту цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської обласної державної адміністрації скеровано лист № 50-56-4553вих-23 про надання інформації щодо зазначених розбіжностей.

06.06.2023 року Департаментом цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської обласної державної адміністрації (далі - Департамент цивільного захисту) надано відповідь (лист за №вих-2261/03-07/23 від 06.06.2023), де зазначалося, що облік захисних споруд здійснюється її балансоутримувачем шляхом складання облікової картки захисної споруди та паспорту захисної споруди за формою, передбаченою вимогами щодо забезпечення нумерації та здійснення обліку фонду захисних споруд цивільного захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України 09.07.2018 за № 579.

Також Департаментом цивільного захисту у вказаному листі зазначається, що відповідно до реквізитів облікової картки захисної споруди цивільного укриття № обл-67793, протирадіаційне укриття площею 36 кв.м. та об`ємом 79,2 куб.м.

Документи паперового обліку підлягають коригуванню або складенню заново у разі зміни у захисних властивостях та технічних характеристиках захисної споруди. Однак, у разі незаконного та неправомірного оформлення нових облікових документів, облік фонду захисних споруд ведеться на підставі оригіналів вже існуючих облікових документів (лист Департаменту цивільного захисту за № вих-1419/03-07/23 від 10.04.2023).

Тобто, в обліку фонду захисних споруд, на підставі санкціоновано здійснених записів, протирадіаційне укриття № 67793 обліковується як таке, що має площу 36 кв.м. (дата реєстрації № вих-б/н-ДСК, №інв-1979/709-ДСК).

Звертаємо увагу відповідача, що об`єкт цивільної оборони (цивільного захисту), будучи вбудованим у приміщення, може займати як усе підвальне приміщення, так і лише його частину, що і має місце в даному випадку.

Таким чином невідповідність площі (45 кв.м., як вказує відповідач) підвального приміщення будівлі, зазначеної у технічному паспорті об`єкту нерухомості, площі об`єкта цивільної оборони (36,0 кв.м.), зазначеної у обліковій картці протирадіаційного укриття № 67793, не є аргументом того, що протирадіаційне укриття № 67793 не існує, у будівлю не вбудоване, а відповідно жодним чином не спростовує даних, які містяться в обліковій картці.

Тим самим, ніяким чином не спростовує той факт, що оспорюваний наказ Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області № 334 від 30.04.1999 року «Про передачу нерухомого майна у власність ВАТ «Рівнефармація» (на підставі якого у приватну власність перейшов об`єкт цивільної оборони) не відповідає вимогам чинного законодавства.

Щодо твердження відповідачів, що об`єкти цивільної оборони можуть мати приватну форму власності варто зауважити наступне.

Законодавством України не заборонено приватними юридичним та фізичними особами будівництво власних (приватних) укриттів та сховищ з дотриманням визначених вимог, норм та стандартів. Однак, Положенням про цивільну оборону, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.1994 (чинного до 09.01.2014), Кодексом цивільного захисту України, Порядком створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017 за № 138, Вимогами щодо забезпечення нумерації та здійснення обліку фонду захисних споруд цивільного захисту та Вимогами щодо утримання та експлуатації захисних споруд цивільного захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України 09.07.2018 за № 579, закріплені обов`язки власників щодо введення в експлуатацію, оформлення первинних документів та подальшого обліку таких укриттів, їх утримання у мирний час тощо.

Разом з тим, відомості про будівництво відповідачем власного протирадіаційного укриття відсутні, під час судового розгляду від відповідача та його представника будь які повідомлення про таке будівництво не надходили, належні, достовірні та допустимі (в розумінні положень ст.ст. 76-79 ГПК України) докази факту будівництва, введення в експлуатацію та подальше поставлення на облік у фонді захисних споруд приватного протирадіаційного укриття не надавалися.

Крім того варто відмітити, що Вимогами щодо забезпечення нумерації та здійснення обліку фонду захисних споруд цивільного захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України 09.07.2018 за № 579, закріплено що захисним спорудам, які вперше включаються до фонду захисних споруд, а також захисним спорудам, яким номер раніше не було присвоєно або їх номер складається менше ніж з п`яти цифр, присвоюються облікові номери в межах номерного ряду захисних споруд цивільного захисту, наведеного в додатку 1 до цих Вимог.

Повторне встановлення номерів захисним спорудам, що перебувають у фонді захисних споруд не передбачається. Самий же номер захисної споруди відображається в документах паперового обліку захисних споруд.

Таким чином, навіть припустивши, що відповідачем могло бути збудовано та введено в експлуатацію власне протирадіаційне укриття, однак, відповідно до перерахованих вище вимог законодавства з питань цивільної оборони та цивільного захисту, такому укриттю в апріорі не могло бути присвоєно обліковий номер вже існуючого та облікованого у фонді захисних споруд цивільного захисту з 1979 року об`єкта цивільної оборони № 67793.

Щодо зазначення відповідачами про пропущення прокурором строку позовної давності на звернення з позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними (ч.ч. 2, 3 ст.261 ЦК України).

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 на території України з 24.02.2022 на 30 діб введено воєнний стан, який продовжений до 18.08.2023 на підставі указів Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023. Тому, особливо актуальним стало питання належного використання захисних споруд цивільного захисту.

Згідно ст. 1 Закону України «Про цивільну оборону України», цивільна оборона України є державною системою органів управління, сил і засобів, що створюється для організації і забезпечення захисту населення від наслідків надзвичайних ситуацій техногенного, екологічного, природного та воєнного характеру.

Відповідно до норм Положення про Цивільну оборону України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.1994 за № 299, завданням Цивільної оборони та заходами щодо їх реалізації, окрім іншого, є укриття населення в захисних спорудах, що досягається, зокрема, завчасним будівництвом захисних споруд і підтриманням їх у готовності до використання; комплексним освоєнням підземного простору міст та інших населених пунктів для розміщення підприємств, установ і організацій соціально-побутового, виробничого і господарського призначення (з урахуванням пристосування і використання частини приміщень для укриття населення в надзвичайних ситуаціях); обстеженням і обліком підземних і наземних будівель і споруд, що відповідають вимогам з захисту населення; дообладнанням з урахуванням реальної обстановки підвальних та інших заглиблених приміщень.

Ураховуючи правову природу захисних споруд, перебування останніх у приватній власності не забезпечує виконання державної функції цивільного захисту населення, яке є пріоритетною в умовах воєнного стану, що призводить до порушення встановлених державою гарантій забезпечення захисту мирного населення, особливо у питаннях підтримання колективних засобів захисту, якими є захисні споруди та інші місця можливого перебування людей, для збереження їх життя та здоров`я під час військової агресії.

У зв`язку з викладеним, Рівненською окружною прокуратурою опрацьовувалася інформація у сфері схоронності та використання споруд цивільного захисту.

Так, у електронному обліку захисних споруд Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Рівненській області та документальному обліку, який веде Департамент цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської обласної державної адміністрації, Товариство з додатковою відповідальністю «Рівнефармація» значиться як балансоутримувач протирадіаційного укриття № 67793, розташованого за адресою: вул.. Б. Хмельницького, 3, м. Рівне.

Інформація аналогічного змісту, що ТДВ «Рівнефармація» значиться як балансоутримувач протирадіаційного укриття № 67793 була надана Відділом з питань надзвичайних ситуацій виконавчого комітету Рівненської міської ради (лист з вихідним № 10-33/189 від 16.08.2022).

Суд зазначає, що ТДВ «Рівнефармація» значиться як балансоутримувач протирадіаційного укриття № 67793 була опублікована у засобах масової інформації, зокрема у публікації «Сховища та укриття у Рівному: актуальна інформація від рятувальників», розміщена за посиланням https://4vlada.com/shovyshcha-ta-ukryttia-u- rivnomu-aktualna-informatsiia-vid-riatuvalnykiv.

Про передачу Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області 30.04.1999 на підставі наказу № 334 як підвального приміщення саме протирадіаційного укриття №67793, яке вбудоване в будівлю аптеки, розташованої по вул.. Б.Хмельницького, 3, в місті Рівне, місткістю 50 осіб та площею 36 кв.м., Рівненській окружній прокуратурі стало відомо 28.10.2022.

28.10.2022 в ході проведеного в межах кримінального провадження № 000076 було проведено огляд підвального приміщення будівлі аптеки № 70, розташованої на вул.. Богдана Хмельницького, 3, в місті Рівне.

Саме за результатами проведеного огляду було виявлено, що частина підвального приміщення, набутого ВАТ «Рівнефармація» на підставі наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області за № 334 від

30.04.1999 року у власність у складі будівлі аптеки №70, розташованої по вул.. Богдана Хмельницького, 3, в місті Рівне (інвентарний № 39145) є протирадіаційним укриттям №67793. Також, в ході огляду, представниками ТДВ «Рівнефармація», що є правонаступником ВАТ «Рівнефармація», у доповненнях до протоколу огляду підтверджено факт перебування спірного приміщення (що являється протирадіаційним укриттям № 67793) у приватній власності останнього.

Окрім того, слід зазначити, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння.

Отже, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності, оскільки прокурором заявлено негаторний позов, а негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

З огляду на викладене вище, суд не вбачає підстав для задоволення викладеного у відзивах на позовну заяву клопотання відповідачів про застосування позовної давності, оскільки прокурором не пропущено такий строк.

Згідно ч. 2, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд.

Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 ГПК України сторонами доказів.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України", зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Отже, враховуючи докази, які містяться у матеріалах справи, а також норми чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, суд прийшов до висновку про задоволення позову.

Висновки суду.

За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні судом під час розгляду справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову Керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави до відповідача 1) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненський та Житомирській областях, та відповідача 2) Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" про визнання незаконним та скасування наказу № 334 від 30.04.1999 року "Про передачу нерухомого майна у власність ВАТ "Рівнефармація", виданий Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області,в частині передачі в складі будівлі аптеки № 70, розташованої по вул. Б. Хмельницького, 3, в місті Рівне, 36 кв.м. підвального приміщення, що являється протирадіаційним укриттям № 67793; зобов`язання Товариство з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" повернути державі в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях протирадіаційне укриття № 67793 площею 36 кв.м., що знаходиться в приміщенні підвального поверху будівлі аптеки № 70, що розташована по вул. Б. Хмельницького, 3, в місті Рівне.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).

У позовній заяві позивачем зазначено попередній розрахунок судових витрат, що складаються із сплаченого судового збору в розмірі 6 056 грн. 00 коп. Також викладено прохання судові витрати покласти на відповідачів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи, що позов задоволено повністю, тому до відшкодування прокуратурі 6 056 грн. 00 коп. судового збору покладається порівну на обох відповідачів, по 3 028 грн. 00 коп.

Керуючись ст. 123, 129, 232, 233, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Визнати незаконним та скасувати наказ № 334 від 30 квітня 1999 року "Про передачу нерухомого майна у власність ВАТ "Рівнефармація", виданий Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області, в частині передачі в складі будівлі аптеки № 70, розташованої на вул.. Богдана Хмельницького, 3, в місті Рівне, 36 кв.м. підвального приміщення, що являється протирадіаційним укриттям № 67793.

3. Зобов`язати Товариство з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" (33000, м. Рівне, майдан Незалежності, буд. 3, ) повернути державі в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях протирадіаційне укриття № 67793 площею 36 кв.м., що знаходиться в приміщенні підвального поверху будівлі аптеки № 70, що розташована на був. Богдана Хмельницького, 3, в місті Рівне.

4. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" (33000, м. Рівне, майдан Незалежності, буд. 3, ) на користь Рівненської обласної прокуратури (33028, Рівненська обл., місто Рівне, вул. 16 липня, буд. 52, , р/р UA0015371, МФО 820172, код класифікації видатків бюджету 2800, банк: Державна казначейська служба м. Київ) 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп. - витрат по оплаті судового збору.

5. Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях (33001, м. Рівне, вул. Петра Могили, буд. 24, ) на користь Рівненської обласної прокуратури (33028, Рівненська обл., місто Рівне, вул. 16 липня, буд. 52, , р/р UA0015371, МФО 820172, код класифікації видатків бюджету 2800, банк: Державна казначейська служба м. Київ) 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп. - витрат по оплаті судового збору.

6. Видати наказ після набранням рішення законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення через господарський суд, що прийняв рішення або безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 07 травня 2024 року.

Суддя Войтюк В.Р.