ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2024 р. Справа№ 910/15513/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Скрипки І.М.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засіданні: Бендюг І.В.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 14.03.2024,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз збут"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 19.05.2021 (повний текст складено 27.05.2021)

у справі №910/15513/20 (суддя Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз збут"

до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Запоріжгаз"

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення 100 000,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз збут" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про:

- зобов`язання АТ "НАК "Нафтогаз України" виконати вимоги абз. 4 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Питання споживання природного газу" №143 від 27.02.2019;

- визнання протиправними дій АТ "НАК "Нафтогаз України" з повернення ТОВ "Запоріжгаз збут" коригуючих актів листом №26-3527/1.17-19 від 25.04.2019;

- зобов`язання АТ "НАК "Нафтогаз України" визнати переплату ТОВ "Запоріжгаз збут" на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" у сумі 536 451 169,17 грн. за договорами купівлі-продажу газу №15-721-Н від 30.06.2015, №16-115-Н від 30.12.2015, №16-411-Н від 28.10.2016, №17-210-Н від 12.04.2017, №17-410-Н від 27.09.2017, №18-510-Н від 05.11.2018 та оформити первинні документи на підтвердження її визнання;

- стягнення з АТ "НАК "Нафтогаз України" на користь ТОВ "Запоріжгаз збут" частини суми безпідставно збережених коштів у розмірі 100 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням, зокрема, на абзац 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 №143 та положення статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки позивач вважає, що відповідач безпідставно не визнає переплату позивача за договорами купівлі-продажу природного газу.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.05.2021 у справі №910/15513/20 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз збут" відмовлено повністю.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що зі змісту постанови Кабінету Міністрів України № 143 від 27.02.2019 не вбачається, що вказаний нормативно-правовий акт має зворотну дію в часі, тому відсутні правові підстави для здійснення коригування заборгованості та встановлення заборгованості за природний газ, придбаний для потреб побутових споживачів у період з липня 2015 року до 01.02.2019 року (у розрізі договорів).

Суд також дійшов до висновку про необґрунтованість посилань позивача на статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки кошти відповідачем не були отримані без будь-яких правових підстав, а перераховані у якості оплати за природний газ, відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідача вказаних грошових коштів у розмірі 100 000,00 грн.

Суд також звернув увагу на висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 12.11.2020 у справі №904/3173/19, що постанови від 30.01.2019 № 63 "Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами" та від 27.02.2019 № 143 "Питання споживання природного газу" не покладають на АТ "НАК "Нафтогаз України" зобов`язання повернути ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" чи іншим суб`єктам господарювання будь-які грошові кошти, у тому числі, за виконаними господарськими договірними зобов`язаннями. Крім того, вказані постанови не наділяють суб`єктів господарювання правом вимоги до АТ "НАК "Нафтогаз України".

Крім того, суд зазначив, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача виконати вимоги абз. 4 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України №143 від 27.02.2019 та визнання протиправними дій позивача з повернення коригуючих актів листом №26-3527/1.17-19 від 25.04.2019 не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги, зокрема є наслідком довільного тлумачення позивачем змісту постанови Кабінету Міністрів України №143 від 27.02.2019, оскільки зі змісту даної постанови не вбачається покладання на АТ "НАК "Нафтогаз України" такого зобов`язання.

Зобов`язати особу виконати вимоги нормативно-правового акту, підписати коригуючий акт фактично лежить в площині її особистого волевиявлення, а тому, зобов`язання відповідача виконати вимоги абз. 4 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 №143 та оформити первинні документи на підтвердження визнання переплати не може бути виконаний шляхом державно-примусової діяльності та не підпадає під спосіб захисту, передбачений в п. 5 ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (примусове виконання обов`язку в натурі) оскільки постанови КМУ і так є обов`язковими до виконання в силу імперативних приписів ст. 117 Конституції України та Закону України "Про Кабінет Міністрів України".

При цьому, коригуючий акт не містить характеристик акту державного орагну, а лише являється доказом на підтвердження певних обставин, в даному випадку, вчинення позивачем певних дій, що може бути враховано в сукупності з іншими доказами по справі з наданням йому відповідної оцінки.

Отже, предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання коригуючих актів, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів (здійснення позивачем тих чи інших дій), які входять до підстав позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз збут" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи свої вимоги тим, що з неправильним застосуванням норм матеріального права (п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 №143, статті 1212 Цивільного кодексу України) та порушенням норм процесуального права (статей 2, 11 Господарського процесуального кодексу України).

Доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз збут" фактично зводяться до доводів, викладених у позовній заяві.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, відповідач подав відзив, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін, наголошуючи на законності та обґрунтованості такого рішення.

Явка представників у судове засідання

Представник третьої особи в судове засідання 14.03.2024 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (ухвали від 07.03.2024) до електронного кабінету Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Запоріжгаз".

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

З огляду на викладене, оскільки неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника третьої особи.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, у період з липня 2015 року по січень 2019 року між ТОВ "Запоріжгаз збут" (покупець) та АТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) було укладено наступні договори купівлі-продажу природного газу:

- №15-721-Н від 30.06.2015, загальна сума договору відповідно до актів приймання-передачі склала 397 554 447,32 грн.;

- №16-115-Н від 30.12.2015, загальна сума договору відповідно до актів приймання-передачі склала 1 027 131 986,64 грн.;

- №16-411-Н від 28.10.2016, загальна сума договору відповідно до актів приймання-передачі склала 1 706 097 580,67 грн.;

- №17-210-Н від 12.04.2017, загальна сума договору відповідно до актів приймання-передачі склала 385 139 787,83 грн.;

- №17-410-Н від 27.09.2017, загальна сума договору відповідно до актів приймання-передачі склала 1 895 647 485,19 грн.;

- №18-510-Н від 05.11.2018, загальна сума договору відповідно до актів приймання-передачі склала 998 919 371,17 грн.

За умовами зазначених договорів газ, що продається, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації побутовим споживачам.

Позивач зазначає, що всього з липня 2015 року по січень 2019 року ТОВ "Запоріжгаз збут" придбало у АТ "НАК "Нафтогаз України" природного газу для потреб побутових споживачів на загальну суму 6 410 490 658,82 грн. Вартість газу, придбаного для потреб населення без лічильників газу склала 897 122 179,87 грн, яка була повністю сплачена позивачем на користь відповідача.

Водночас, як вказує позивач, в період з липня 2015 року по січень 2019 року по споживачам, які не забезпечені лічильниками газу, фактичний об`єм спожитого (розподіленого) природного газу, придбаний у АТ "НАК "Нафтогаз України", визначався Операторами ГРМ за нормами споживання, що були встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 №619 "Про затвердження норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників" (надалі - Постанова №619).

Постановою №619 в редакції, що діяла до 01.10.2014, зокрема, були встановлені наступні норми споживання газу населенням у разі відсутності газових лічильників:

- плита газова за наявності централізованого постачання гарячої води - 9,8 м3 (людино-місяць)

- плита газова у разі відсутності централізованого постачання гарячої води та газового водонагрівача - 18,3 м3 (людино-місяць)

- плита газова та газовий водонагрівач - 23,6 м3 (людино-місяць).

Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 №143 "Питання споживання природного газу", яка набрала чинності 07.03.2019 (надалі - Постанова №143), було передбачено наступне:

- застосування норм споживання природного газу побутовими споживачами у разі відсутності лічильників газу, затверджених пунктом 1 цієї постанови, здійснюється з 9 серпня 2018 року;

- не допускається нарахування та облік заборгованості на особовому рахунку побутового споживача за природний газ, яка виникла у зв`язку з втратою чинності постановами Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 р. № 237 "Про внесення змін до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників" (Офіційний вісник України, 2015 р., № 36, ст. 1075) та від 23 березня 2016 р. № 203 "Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників" (Офіційний вісник України, 2016 р., № 24, ст. 958);

- не нараховуються постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів заборгованість за природний газ в межах норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 1996 р. №619 (ЗП України, 1996 р., № 13, ст. 360), в редакції, що діяла до 1 жовтня 2014 р., а також штрафні санкції, 3 відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на таку заборгованість.

З наявних в матеріалах справи копій судових рішень з Єдиного державного реєстру судових рішень України, вбачається, що адміністративними судами у справах №826/16447/15 та 826/2507/18 було визнано протиправними та нечинними Постанови №237 та №203 з моменту їх прийняття.

Також рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2020 у справі №640/13591/19, залишеним в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020, визнано протиправними та нечинними пункт 1, абзаци 2 і 3 пункту 2, пункт 3, абзац 2 пункту 4 Постанови №143 та додаток до Постанови №143. Тобто, абзац 4 пункту 2 Постанови №143 яким передбачено, що не нараховуються постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів заборгованість за природний газ в межах норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 1996 р. № 619, в редакції, що діяла до 01.10.2014, а також штрафні санкції, 3 відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на таку заборгованість, залишився чинним.

У позові позивач посилається на те, що вартість газу, придбаного ТОВ "Запоріжгаз збут" у АТ "НАК "Нафтогаз України" для потреб населення, об`єм споживання якого визначався Операторами ГРМ за нормами споживання, встановленими Постановою № 619, склала 536 451 169,17 грн.

Позивачем надано до матеріалів справи також коригуючі акти та акти-розрахунки, які останній виконав на виконання Постанови №143, з яких вбачається, що сума переплати ТОВ "Запоріжгаз збут" перед АТ "НАК "Нафтогаз України" на думку позивача становила 536 451 169,17 грн.

Листом №69703-Сл-255-0419 від 10.04.2019 ТОВ "Запоріжгаз збут" направило на адресу АТ "НАК "Нафтогаз України" коригуючи акти та акти-розрахунки з проханням в термін до 01.05.2019 здійснити відповідні коригування заборгованості та штрафних санкцій в обліку відповідача на суму 536 451 169,17 грн та повідомити суму переплати ТОВ "Запоріжгаз збут".

Разом з тим, АТ "НАК "Нафтогаз України" листом №26-3527/1.17-19 від 25.04.2020 повідомив ТОВ "Запоріжгаз збут", що постановами КМУ від 30.01.2019 №63 та від 27.02.2019 №143 не встановлено та не визначено механізм коригування використаних побутовими споживачами обсягів природного газу, коригування лише вартості (заборгованості, штрафних санкцій) неможливо без коригування ціни або обсягу природного газу у зв`язку з чим у відповідача відсутні підстави для коригування заборгованості та штрафних санкцій і документи, надані позивачем листом від 10.04.2019 повернуто без підписання.

Спір у справі виник у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, невизнанням відповідачем переплати позивача у розмірі 536 451 169,17 грн, що свідчить про невиконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 №143.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані заперечення, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно доводів позивача, які підтверджені наданими до справи договорами від №15-721-Н від 30.06.2015, №16-115-Н від 30.12.2015, №16-411-Н від 28.10.2016, 17-210-Н від 12.04.2017, №17-410-Н від 27.09.2017, №18-510-Н від 05.11.2018 товариством було придбано у відповідача природний газ на загальну суму 6 410 490 658, 82 грн у періоді з липня 2015 року до 01 лютого 2019 року включно, що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі.

08.02.2019 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України №63 "Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами", згідно п. 2 якої передбачено, що не допускається нарахування постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів заборгованості за природний газ в межах норм споживання природного газу населенням, у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 № 619, в редакції, що діяла до 01.10.2014, а також штрафні санкції, 3 відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на таку заборгованість.

Також, Урядом було прийнято постанову Кабінету Міністрів України №143 від 27.02.2019 (якою визнано такими, що втратили чинність пункти 1-3 Постанови № 63 від 30.01.2019), проте, яка, повністю відтворює зміст пунктів постанови Кабінету Міністрів України №63 від 30.01.2019, а саме не нараховуються постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів заборгованість за природний газ в межах норм споживання природного газу населенням, у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 № 619, в редакції яка діяла до 01.10.2014, а також штрафні санкції, 3 відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на таку заборгованість.

Так, позивач вказав, що у зв`язку з тим, що протягом 2015-2019 років він закуповував природний газ для потреб населення, у тому числі, для споживачів без газових лічильників виключно у відповідача, тому із прийняттям зазначених постанов Кабінету Міністрів України виникла різниця у вартості природного газу, спожитого населенням за нормами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 № 619 та вартістю природного газу, спожитого населенням за нормами, за якими не допускається заборгованість згідно з постановами від 08.02.2019 № 63 та від 27.02.2019 № 143.

Судовими рішеннями в адміністративних справах № 826/16447/15 та № 826/2507/18 було визнано протиправними та нечинними постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 № 237 та від 23.03.2016 № 203 з моменту їх прийняття, окрім того, згідно з рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2020 у справі № 640/13591/19, залишеним в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020, визнано протиправними та нечинними пункт 1, абзаци 2 і 3 пункту 2, пункт 3, абзац 2 пункту 4 постанови № 143 та додаток до постанови № 143.

Тобто, як зазначав позивач, абзац 4 пункту 2 постанови № 143, яким передбачено, що не нараховуються постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів заборгованість за природний газ в межах норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою від 08.06.1996 № 619, у редакції, що діяла до 01.10.2014, а також штрафні санкції, 3% річних та інфляційні втрати, нараховані на таку заборгованість, залишився чинним.

Таким чином, за твердженням позивача у нього виникла переплата перед АТ "НАК "Нафтогаз України" за вищевказаними договорами поставки природного газу, за якими закуповувався газ для потреб населення без лічильників газу у періоді з липня 2015 року до 01 лютого 2019 року в сумі 536451169,17 грн.

Предметом спору у справі є вимоги позивача про:

- зобов`язання АТ "НАК "Нафтогаз України" виконати вимоги абз. 4 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Питання споживання природного газу" №143 від 27.02.2019;

- визнання протиправними дій АТ "НАК "Нафтогаз України" з повернення ТОВ "Запоріжгаз збут" коригуючих актів листом №26-3527/1.17-19 від 25.04.2019;

- зобов`язання АТ "НАК "Нафтогаз України" визнати переплату ТОВ "Запоріжгаз збут" на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" у сумі 536 451 169,17 грн. за договорами купівлі-продажу газу №15-721-Н від 30.06.2015, №16-115-Н від 30.12.2015, №16-411-Н від 28.10.2016, №17-210-Н від 12.04.2017, №17-410-Н від 27.09.2017, №18-510-Н від 05.11.2018 та оформити первинні документи на підтвердження її визнання;

- стягнення частини суми вказаної переплати в розмірі 100000,00 грн, яка виникла у зв`язку з проведеним коригуванням на підставі постанови КМУ № 143 від 27.02.2019.

Згідно з частинами 2, 3 статті 5 Цивільного кодексу України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, за загальним правилом, новий акт законодавства застосовується до тих прав та обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. В той же час, це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте, надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Наведені висновки викладені в рішеннях Конституційного суду України від 05.04.2001 за №3-рп/2001 та від 09.02.1999 за №1-рп/99, а також в постановах Верховного Суду від 12.08.2019 у справі №905/331/18, від 15.08.2019 у справі №913/298/18, від 19.09.2019 у справі №917/325/18 та від 18.06.2020 у справі №910/2663/19.

У позові позивач просить стягнути грошові кошти, які були ним сплачені у період липень 2015 року - січень 2019 року, однак постанова Кабінету Міністрів України № 143 від 27.02.2019 "Питання споживання природного газу" набрала чинності 07.03.2019, тобто вже після здійснення спірної оплати позивачем.

З огляду на вищевикладене, оскільки постановою Кабінету Міністрів України №143 не передбачено її зворотної дії в часі шляхом прямої вказівки про це, то вказане виключає можливість її застосування до подій та фактів, що мали місце між сторонами до набрання нею чинності.

Окрім цього, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України).

Так само, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України).

Договір, укладений між сторонами, є договором поставки, а відтак у відповідній частині між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Договори укладені між сторонами є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно статті 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно статтею 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин 2, 3 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору, його умови визначаються сторонами на їх розсуд і є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин 1, 3 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Вартість та об`єм газу були встановлені за взаємною згодою сторін, відображені у відповідних договорах купівлі-продажу газу, і такі договори були виконані обома сторонами, про що свідчать акти приймання - передачі природного газу та позивачем проведена оплата поставленого газу. При цьому, при прийнятті газу за договорами позивачем не було заявлено ні про порушення обсягу поставленого газу, ні про порушення положень договору щодо вартості газу.

Відповідно до положень статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Доказів визнання укладеного між сторонами договору недійсним матеріали справи не містять.

Тобто, неприпустимі будь-які перерахунки у правовідносинах, які є припиненими внаслідок виконання сторонами своїх зобов`язань; вимога щодо проведення коригування вартості природного газу придбаного на умовах договорів, які вже виконані, фактично спрямована на визнання юридичного факту (встановлення нової ціни на природний газ) та внесення змін до договорів у спосіб, не передбачений нормами чинного законодавства. Такий спосіб захисту не призведе до поновлення права позивача та, у разі його задоволення, не зможе бути виконаний у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № Б-23/75-02, від 20.05.2020 у справі № 915/1865/19, від 25.05.2022 у справі №910/978/21.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в даному випадку не допускається зміна умов договору, в тому числі щодо вартості поставленого газу за договорами після їх виконання на умовах погоджених сторонами за відповідного правового регулювання у період їх чинності.

Колегія суддів також звертає увагу на наступне.

За висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 12.11.2020 у справі №904/3173/19, постанови Кабінету міністрів України від 30.01.2019 № 63 "Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами" та від 27.02.2019 № 143 "Питання споживання природного газу" не покладають на АТ "НАК "Нафтогаз України" зобов`язання повернути ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" чи іншим суб`єктам господарювання будь-які грошові кошти, у тому числі, за виконаними господарськими договірними зобов`язаннями. Крім того, вказані постанови не наділяють суб`єктів господарювання правом вимоги до АТ "НАК "Нафтогаз України".

Також Верховний Суд в постанові від 12.11.2020 у справі №904/3173/19 вказав, що посилання ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" на те, що в нього виникло безпосередньо з актів цивільного законодавства право вимоги до АТ "НАК "Нафтогаз України" з приводу повернення грошових коштів внаслідок проведеного коригування чи право на коригування завершених господарських зобов`язань, - є такими, що ґрунтуються на довільному тлумаченні ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" змісту наведених постанов Кабінету Міністрів України, що не відповідає їх дійсному змісту.

Тобто, Верховний Суд вже встановив, що зокрема постанова КМУ від 27.02.2019 №143 не створює підставу позивачу для звернення з позовом до АТ "НАК "Нафтогаз України" про стягнення перерахованих грошових коштів.

За вказаних обставин, позовні вимоги про зобов`язання відповідача виконати вимоги абз. 4 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України №143 від 27.02.2019 та визнання протиправними дій позивача з повернення коригуючих актів листом №26-3527/1.17-19 від 25.04.2019 також не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги, зокрема є наслідком довільного тлумачення позивачем змісту постанови Кабінету Міністрів України №143 від 27.02.2019, оскільки зі змісту даної постанови не вбачається покладання на АТ "НАК "Нафтогаз України" такого зобов`язання.

Зобов`язати особу виконати вимоги нормативно-правового акту, підписати коригуючий акт фактично лежить в площині її особистого волевиявлення, а, тому, зобов`язання відповідача виконати вимоги абз. 4 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 №143 та оформити первинні документи на підтвердження визнання переплати не може бути виконаний шляхом державно-примусової діяльності та не підпадає під спосіб захисту, передбачений в п. 5 ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (примусове виконання обов`язку в натурі) оскільки постанови КМУ і так є обов`язковими до виконання в силу імперативних приписів ст. 117 Конституції України та Закону України "Про Кабінет Міністрів України".

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Тобто, обов`язковість виконання постанов Кабінету Міністрів України прямо передбачено законом України, що виключає їх примусове виконання через рішення суду.

Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов`язки тільки у того суб`єкта (чи визначеного ними певного кола суб`єктів), якому вони адресовані. Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Однак, коригуючий акт не містить наведених характеристик, а лише являється доказом на підтвердження певних обставин, в даному випадку, вчинення позивачем певних дій, що може бути враховано в сукупності з іншими доказами по справі з наданням йому відповідної оцінки.

Отже, предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання коригуючих актів, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів (здійснення позивачем тих чи інших дій), які входять до підстав позову.

Предметом позову може бути матеріально - правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу хоча і підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Стосовно клопотань позивача про зупинення провадження у справі 910/15513/20 до набрання законної сили рішенням у справі №640/3438/21 про визнання протиправним та нечинним абз. 4 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України №143 від 27.02.2019, поданих через канцелярію суду 05.03.2024 та 11.03.2024, колегія суддів зазначає наступне.

У клопотанні, ТОВ «Запоріжгаз Збут» зазначає, що результати розгляду адміністративним судом справи №640/3438/21 матимуть істотне значення для розгляду справи №910/15513/20, оскільки позовні вимоги у справі №910/15513/20 обґрунтовані безпідставним утриманням відповідачем грошових коштів всупереч абз. 4 п. 2 постанови КМУ №143 від 27.02.2019, а предметом розгляду у справі №640/3438/21 є оскарження абз. 4 п. 2 вказаної постанови КМУ.

Разом з тим, як зазначалось вище, у постанові від 12.11.2020 у справі №904/3173/19 Верховним Судом зроблено висновок, відповідно до якого постанови від 30.01.2019 №63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами» та від 27.02.2019 №143 «Питання споживання природного газу» не покладають на АТ «НАК «Нафтогаз України» зобов`язання повернути ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» чи іншим суб`єктам господарювання будь-які грошові кошти, у тому числі, за виконаними господарськими договірними зобов`язаннями. Крім того, вказані постанови не наділяють суб`єктів господарювання правом вимоги до АТ «НАК «Нафтогаз України».

За змістом пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду до вирішення іншої справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

В той же час, відсутня об`єктивна неможливість розгляду справи №910/15513/20 до набрання законної сили рішенням у справі №640/3438/21, оскільки Верховним Судом вже сформовано практику у відповідності до якої постанова КМУ №143 не наділяє суб`єктів господарювання правом вимоги до НАК «Нафтогаз України» та не покладає на НАК «Нафтогаз України» зобов`язання повернути будь-які грошові кошти позивачу.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у справі №910/15513/20 до набрання законної сили рішенням по справі № 640/3438/21 про визнання протиправним та нечинним абз. 4 п. 2 постанови КМУ №143 від 27.02.2019, оскільки Верховним Судом вже зроблено висновки про те, що постанова КМУ №143 не наділяє суб`єктів господарювання правом вимоги до НАК «Нафтогаз України» та не покладає на НАК «Нафтогаз України» зобов`язання повернути будь-які грошові кошти, у тому числі, за виконаними господарськими договірними зобов`язаннями. Верховний Суд встановив, що вимоги збутових організацій ґрунтуються на довільному тлумаченні змісту постанов КМУ. Таким чином, відсутня об`єктивна неможливість розгляду справи №910/15513/20 до набрання законної сили рішенням у справі №640/3438/21.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2021 у справі №910/15513/20 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз збут" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2021 у справі №910/15513/20 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2021 у справі №910/15513/20 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/15513/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 06.05.2024.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.М. Скрипка

Ю.Б. Михальська