ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2024 р.м. Одеса Справа № 916/4483/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., розглянувши справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Національний депозитарій України" (, 04107, м. Київ, вул. Якубенківська, буд. 7 Г)

до відповідача: Приватного підприємства виробничо-комерційна фірма "МІКРОМЕГАС" (, 65058, м. Одеса, вул. Армійська, буд. 8-Б, офіс 9)

про стягнення 90000,00 грн.

Позивач Публічне акціонерне товариство "Національний депозитарій України" звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до Приватного підприємства виробничо-комерційна фірма "МІКРОМЕГАС" про стягнення 90000,00 грн. боргу.

В обґрунтування підстав позову позивач посилається на обставину порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору про обслуговування випусків цінних паперів в частині здійснення повної та своєчасної оплати за надані послуги.

Ухвалою від 13.11.2023 відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено строк на подання заяв по суті справи.

У встановлений господарським судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву.

Розглянувши відзив Приватного підприємства виробничо-комерційна фірма "МІКРОМЕГАС", суд зазначив наступне.

За приписами ч. 1 ст. 165 ГПК України, у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 165 ГПК України, відзив повинен містити: відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Частиною 6 статті 6 ГПК України встановлено, що адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат.

Якщо реєстрація електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суперечить релігійним переконанням особи, яка зобов`язана його зареєструвати відповідно до цієї частини, передбачені цим Кодексом процесуальні наслідки звернення до суду такою особою без реєстрації електронного кабінету у вигляді залишення її документа без руху, його повернення або залишення без розгляду не застосовуються за умови, що особа заявила про такі обставини одночасно із поданням відповідного документа шляхом подання окремої обґрунтованої письмової заяви.

Згідно відомостей КП "ДСС", відповідач Приватне підприємство виробничо-комерційна фірма "МІКРОМЕГАС" не мав зареєстрованого Електронного кабінету в підсистемі Електронний суд ЄСІТС.

За таких обставин, суд ухвалою від 18.12.2023 постановив долучити до матеріалів справи відзив на позовну заяву Приватного підприємства виробничо-комерційна фірма "МІКРОМЕГАС" (вх. №44607/23 від 12.12.2023), але не приймати його до розгляду.

При цьому суд зазначив, що питання про прийняття до розгляду відзиву на позовну заяву буде вирішено після усунення обставин, які послугували підставою для постановлення даної ухвали; роз`яснив відповідачу про його обов`язок зареєструвати Електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС та надати відомості про наявність Електронного кабінету протягом 5 днів з дня отримання ухвали суду. Також суд роз`яснив відповідачу, що в разі неподання у встановлений судом строк відомостей про наявність Електронного кабінету, відзив на позовну заяву буде залишено без розгляду.

Як слідує з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ухвала суду від 18.12.2023 була отримана уповноваженою особою відповідача 03.01.2024, проте ні у встановлений судом строк, ні станом на дату ухвалення рішення у справі відповідачем не подано відомостей про реєстрацію Електронного кабінету.

04.01.2024 позивачем подано відповідь на відзив.

Суд зауважує, що стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує учасників судового процесу та їх представників добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням наведеного, розгляд справи проводився за наявними матеріалами.

Суд зазначає, що згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах "Савенкова проти України" від 02.05.2013, "Папазова та інші проти України" від 15.03.2012 року).

Європейський суд, щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У зв`язку із чим, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, судом було здійснено розгляд справи поза межами строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, впродовж розумного строку.

У відповідності до ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Судове рішення підписано без його проголошення у відповідності до приписів ч.4 ст.240 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд, -

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство "Національний депозитарій України" є єдиним на території України Центральним депозитарієм цінних паперів, до виключної компетенції якого належать відповідно до Закону України "Про депозитарну систему України", зокрема, зарахування цінних паперів (крім цінних паперів, віднесених до компетенції Національного банку України) у систему депозитарного обліку, їх облік та зберігання, а також списання цінних паперів у зв`язку з їх погашенням та/або анулюванням; ведення обліку зобов`язань емітента за цінними паперами власних випусків (крім цінних паперів, віднесених до компетенції Національного банку України) стосовно кожного випуску цінних паперів на підставі депонування глобального сертифіката та/або тимчасового глобального сертифіката; зберігання глобальних сертифікатів та тимчасових глобальних сертифікатів (крім глобальних сертифікатів та тимчасових глобальних сертифікатів випусків цінних паперів, віднесених до компетенції Національного банку України).

Відповідно до частини 4 статті 5 Закону України "Про депозитарну систему України", Центральний депозитарій на підставі договору про обслуговування випусків цінних паперів відкриває емітенту рахунок (один або декілька) у цінних паперах, на якому зберігаються та обліковуються цінні папери власних випусків емітента та обмеження прав на цінні папери, а також Центральний депозитарій здійснює обслуговування корпоративних операцій емітента відповідно до встановленої Законом компетенції.

Абзацом першим пункту 13 Розділу VI Закону України "Про депозитарну систему України" визначено, що депозитарії цінних паперів протягом року з дня опублікування Закону, з урахуванням вимог Комісії, зобов`язані забезпечити передання всіх глобальних сертифікатів на зберігання Публічному акціонерному товариству "Національний депозитарій України".

Як зазначає позивач, 29.04.2013 на виконання вимог Закону та відповідно до Порядку передачі цінних паперів на депозитарне обслуговування до Центрального депозитарію цінних паперів, затвердженого Рішенням Комісії від 26.03.2013 №430, відбулась передача глобальних сертифікатів за випусками цінних паперів ПП ВКФ "МІКРОМЕГАС" (Емітент) від Публічного акціонерного товариства "Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках" (Розрахунковий центр) на зберігання Центральному депозитарію.

Цінні папери випусків Емітента (міжнародні ідентифікаційні номери цінних паперів: UA150558ВА06 (облігації Серії А), UA150558ВВ05 (облігації серії В), UA150558ВС04 (облігації серії С), що оформлені прийнятими на зберігання глобальними сертифікатами, згідно пункту 8 розділу ІІ Порядку 29.04.2013 були зараховані до системи депозитарного обліку Центрального депозитарію.

Передача глобальних сертифікатів на зберігання Центральному депозитарію оформлена з дотриманням вимог пункту 6 Розділу ІІ Порядку, а саме Актом приймання-передавання глобальних/тимчасових глобальних сертифікатів та документів від 29.04.2013 №3984, підписаним Розрахунковим центром та Центральним депозитарієм.

За приписами абз.2 п.13 Розділу VI Закону України "Про депозитарну систему України", з дня передачі глобальних сертифікатів на зберігання Центральному депозитарію, останній вважається правонаступником прав та обов`язків інших депозитаріїв за договорами про обслуговування емісії цінних паперів, укладеними між емітентами та депозитаріями.

21.08.2013 між Емітентом та Центральним депозитарієм був укладений договір про обслуговування емісії цінних паперів №Е-7723/п, на підставі якого Центральний депозитарій зобов`язався надавати Емітенту послуги щодо обслуговування випусків цінних паперів Емітента; прийом на зберігання від Емітента глобальних (тимчасових глобальних) сертифікатів випусків цінних паперів Емітента; відкриття та ведення рахунку Емітента у цінних паперах: виконання операцій Емітента з випусками цінних паперів на підставі розпоряджень Емітента.

Відповідно до розділу 7 даного договору, останній було укладено на невизначений строк, він діяв до моменту його розірвання сторонами або припинення з підстав, передбачених договором або законодавством України.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, 24.05.2016, на виконання Рішення НКЦПФР №1413 від 06.08.2013 "Про затвердження Вимог до договору про обслуговування випусків цінних паперів між емітентом і Центральним депозитарієм", між Центральним депозитарієм та Емітентом було укладено договір про обслуговування випусків цінних паперів №ОВ-8607, шляхом приєднання Емітента до запропонованих Центральним депозитарієм Умов Договору про обслуговування випусків цінних паперів.

За умовами п.7.1 договору, сторони, керуючись ч.3 статті 631 ЦК України, погодили, що умови цього договору в частині оплати Емітентом наданих Центральним депозитарієм, але не оплачених Емітентом послуг Центрального депозитарію, застосовуються до відносин між ними, які мали місце до укладення цього договору. За наявності укладеного між Центральним депозитарієм та Емітентом договору про обслуговування емісії цінних паперів, такий договір втрачає чинність.

Отже, договір №Е-7723/п втратив чинність з дня укладення договору №ОВ-8607.

Як зазначає позивач, остання анкета рахунку у цінних паперах, подана відповідачем, була прийнята позивачем 23.05.2016.

Відповідно до умов договору, Центральний депозитарій зобов`язаний здійснювати зберігання глобальних/тимчасових сертифікатів Емітента та обліковувати цінні папери випусків, щодо яких оформлені ці документи, в системі депозитарного обліку Центрального депозитарію, а також обслуговувати операції Емітента згідно з порядком та у строки, що обумовлені внутрішніми документами Центрального депозитарію.

Згідно п.2.3.7 договору, Емітент зобов`язаний оплачувати послуги Центрального депозитарію згідно з умовами, у строки та в порядку, передбаченими цим договором, Регламентом Центрального депозитарію та тарифами Центрального депозитарію.

Емітент сплачує вартість послуг Центрального депозитарію згідно з цим договором відповідно до затверджених тарифів Центрального депозитарію, що є чинними на дату надання послуг. Емітент погоджується з тарифами, встановленими Центральним депозитарієм (пункт 3.1. договору).

Згідно із пунктом 3.2. договору, оплата послуг Центрального депозитарію здійснюється емітентом за цим Договором на наступних умовах: емітентом вноситься попередня оплата (авансовий платіж) у розмірі вартості послуг Центрального депозитарію на Авансовий період (далі - Період), який не може бути меншим ніж два місяці, а також авансовий платіж у розмірі, що забезпечує наявність внесення емітентом коштів у розмірі 200 (двохсот) гривень. При цьому:

Щомісяця до 15 числа місяця, наступного за місяцем, в якому надавались послуги (далі - звітний місяць) Центральний депозитарій надає емітенту акт-рахунок про надання послуг у двох примірниках, підписаних уповноваженою особою Центрального депозитарію та засвідчених печаткою. В акт-рахунок про надання послуг включається перелік та вартість наданих депозитарних послуг за звітний місяць та сума до сплати з урахуванням авансового платежу на наступний період. Один примірник акту-рахунку про надання послуг, підписаний уповноваженою особою емітента та засвідчений печаткою, емітент повертає до Центрального депозитарію до останнього числа місяця наступного за місяцем отримання послуг. У випадку неотримання акту-рахунку про надання послуг до 25-го числа місяця, наступного за місяцем отримання послуг від Центрального депозитарію, емітент зобов`язаний повідомити про це Центральний депозитарій листом, надісланим засобами факсимільного зв`язку за номерами, що зазначені на веб-сайті Центрального депозитарію, з наступним направленням листа засобами поштового зв`язку. Емітент сплачує акт-рахунок про надання послуг щомісячно до останнього числа поточного місяця за минулий місяць шляхом безготівкового перерахунку коштів на рахунок Центрального депозитарію (підпункт 3.2.1. пункту 3.2. договору).

Відповідно до пункту 3.4. договору, послуги вважаються наданими Центральним депозитарієм в повному обсязі та належної якості, якщо до останнього числа місяця, наступного за звітним, від Емітента не отримано обґрунтованих заперечень щодо обсягу та якості послуг, наданих Центральним депозитарієм та відображених в Акті-рахунку про надання послуг за звітним місяць.

Згідно із пунктом 7.1. договору, останній набирає чинності з дня отримання Центральним депозитарієм заяви про приєднання до цих умов, підписаної уповноваженим представником емітента та скріпленої печаткою емітента (у разі використання печатки). При цьому, сторони, керуючись частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України, погодили, що умови цього договору в частині оплати емітентом наданих Центральним депозитарієм, але не оплачених емітентом послуг Центрального депозитарію, застосовуються до відносин між ними, які мали місце до укладення цього договору. За наявності укладеного між Центральним депозитарієм та емітентом договору про обслуговування емісії цінних паперів, такий договір втрачає чинність.

Відповідно до пункту 7.2. договору, він укладається на невизначений строк.

На виконання вимог Закону України "Про депозитарну систему України" та на підставі умов договору Центральним депозитарієм надаються відповідачеві послуги зі зберігання цінних паперів (облігацій) Емітента, міжнародні ідентифікаційні номери цінних паперів: UA150558ВА06 (облігації Серії А), UA150558ВВ05 (облігації серії В), UA150558ВС04 (облігації серії С), копії яких залучено до матеріалів справи (а.с. 12-14).

Виконуючи умови спірного договору, зокрема, підпункту 3.2.1. пункту 3.2., позивачем складено акти-рахунки про надання послуг за договором за період з 01.08.2021 по 31.07.2023 на загальну суму 90000,00 грн., копії яких додано до матеріалів справи (а.с. 27-69).

Вказані акти-рахунки надсилались позивачем відповідачеві з використанням сервісу обміну електронними документами "M.E.Doc".

Доказів викладення заперечень щодо обсягу та/або якості наданих Центральним депозитарієм послуг до вказаних актів-рахунків Приватним підприємством виробничо-комерційна фірма "МІКРОМЕГАС" надано не було, як і не надано доказів повідомлення позивача про неотримання зазначених вище актів-рахунків в порядку підпункту 3.2.1. пункту 3.2. договору.

Таким чином, відповідно до пункту 3.4. договору, послуги вважаються наданими Центральним депозитарієм в повному обсязі та належної якості.

Як зазначено вище, емітент сплачує акт-рахунок про надання послуг щомісячно до останнього числа поточного місяця за минулий місяць шляхом безготівкового перерахунку коштів на рахунок Центрального депозитарію (підпункт 3.2.1. пункту 3.2. договору).

Як зазначає позивач, відповідач неналежним чином виконав зобов`язання з оплати наданих послуг за договором, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем у сумі 90000,00 грн. за період з 01.08.2021 по 31.07.2023.

28.06.2023 позивач звернувся до відповідача із претензією про сплату заборгованості, яка залишена останнім без відповіді та належного реагування, що і зумовило звернення позивача до суду із даним позовом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із статтею 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За умовами статті 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно із частиною 4 статті 5 Закону України "Про депозитарну систему України", рахунок у цінних паперах емітента відкривається емітенту Центральним депозитарієм або, у випадках, встановлених цим Законом, - Національним банком України на підставі договору про обслуговування випусків цінних паперів.

На рахунку в цінних паперах емітента на підставі договору про обслуговування випусків цінних паперів у порядку, встановленому Комісією, а у випадках, встановлених цим Законом, - Національним банком України, зберігаються та обліковуються цінні папери власних випусків емітента та обмеження прав на цінні папери.

Кількість цінних паперів на рахунку у цінних паперах емітента має бути цілим невід`ємним числом.

Договір про обслуговування випусків цінних паперів укладається між емітентом і Центральним депозитарієм або між емітентом і Національним банком України, відповідно до якого Центральний депозитарій або Національний банк України здійснює обслуговування корпоративних операцій емітента відповідно до встановленої цим Законом компетенції.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вимог Закону України "Про депозитарну систему України" та на підставі умов Договору позивачем надаються послуги зі зберігання глобальних/тимчасових сертифікатів Емітента та обслуговування випуску цінних паперів, вартість яких відповідно до актів-рахунків за загальний період з 01.08.2021 по 31.07.2023 становить суму 90000,00 грн.

Частиною 1 статті 902 Цивільного кодексу України встановлено, що виконавець повинен надати послугу особисто, а у відповідності до частини 1 статті 903 вказаного кодексу, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Доказів погашення заборгованості в сумі 90000,00 грн. відповідачем надано не було.

Отже, приймаючи до уваги встановлення судом під час розгляду справи обставини наявності у відповідача заборгованості перед позивачем у спірний період на підставі Договору про обслуговування випусків цінних паперів у розмірі 90000,00 грн., враховуючи, що бездіяльність відповідача, яка виражається у несплаті цих коштів, суперечить вищевказаним нормам права та договору, а також те, що в установленому порядку відповідач обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, нормативно та документально доведеним, та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року) (рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України").

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", рішення від 10.02.2010).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

У зв`язку із задоволенням позову витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Приватного підприємства виробничо-комерційна фірма "МІКРОМЕГАС" (, 65058, м. Одеса, вул. Армійська, буд. 8-Б, офіс 9) на користь Публічного акціонерного товариства "Національний депозитарій України" (, 04107, м. Київ, вул. Якубенківська, буд. 7 Г) - 90000 (дев`яносто тисяч) грн. 00 коп. заборгованості за надані в період з 01.08.2021 по 31.07.2023 послуги, 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч. ч.1, 2 ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.

Рішення складено і підписано 06 травня 2024 р.