ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/2108/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання: Колцун В.В.,

за участю представників:

від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради участі не брали,

від Фізичної особи-підприємця Канкія Далі Ванічкаєвни участі не брали,

розглянувши апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області від 24.10.2023, прийняте суддею Пінтеліною Т.Г., м. Одеса, повний текст складено 03.11.2023,

у справі №916/2108/23

за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Канкія Далі Ванічкаєвни

про визнання договору недійсним та виселення

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з позовом до Фізичної особи-підприємця Канкія Далі Ванічкаєвни, в якому просив визнати недійсним укладений між сторонами договір оренди від 17.09.2018 (нова редакція договору оренди №0405) та виселити відповідачку з нежитлових приміщень напівпідвалу загальною площею 99,2 кв.м, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 89 (Одеська загальноосвітня школа №59 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області), на користь позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані незаконністю оспорюваного договору, яким передбачено надання в оренду відповідачці вищенаведеного приміщення Одеської загальноосвітньої школи №59 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області, оскільки в силу вимог законодавства майно комунальних закладів освіти не може бути передано у користування для діяльності, не пов`язаної з освітнім процесом.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 22.05.2023 відкрито провадження у справі №916/2108/23.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.10.2023 у справі №916/2108/23 (суддя Пінтеліна Т.Г.) у задоволенні позову відмовлено повністю; судові витрати покладено на Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

Судове рішення мотивоване недоведеністю позивачем факту порушення Фізичною особою-підприємцем Канкія Далі Ванічкаєвною вимог Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та Закону України "Про освіту", у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, тим більше, що з дати укладення вказаного договору оренди і до дати подання позову у цій справі минуло більше 4 років, що свідчить про пропуск Департаментом комунальної власності Одеської міської ради строку позовної давності. Водночас, з огляду на відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання договору недійсним, місцевий господарський суд зазначив про те, що похідна від неї вимога про виселення відповідачки також не підлягає задоволенню.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 24.10.2023 у справі №916/2108/23 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що оспорюваний договір оренди б/н від 17.09.2018 (нова редакція договору оренди №0405) укладений з порушенням вимог чинного на час його укладення законодавства про освіту, у зв`язку з чим останній має бути визнаний недійсним, а відповідачка, в свою чергу, підлягає виселенню з орендованого приміщення. Крім того, апелянт зазначає про те, що ним не був пропущений строк позовної давності для звернення з позовом у даній справі, адже, по-перше, вказаний позов, маючи на меті усунення перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та/або користування належний йому майном, фактично виступає негаторним позовом, до якого позовна давність не застосовується, відтак останній може бути поданий протягом всього часу існування відповідного правопорушення; по-друге, строки позовної давності були продовжені на строк дії карантину.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.12.2023 у справі №916/2108/23 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 02.01.2024.

В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 призначено справу №916/2108/23 до розгляду на 14.02.2024 об 11:00.

13.02.2024 до суду апеляційної інстанції від Фізичної особи-підприємця Канкія Далі Ванічкаєвни надійшла заява б/н від 13.02.2024 (вх.№3825/23/Д2 від 13.02.2024) про відкладення розгляду справи №916/2108/23.

Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.02.2024 вирішено розглянути апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 24.10.2023 у справі №916/2108/23 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану; задоволено вищезазначену заяву Фізичної особи-підприємця Канкія Далі Ванічкаєвни б/н від 13.02.2024 (вх.№3825/23/Д2 від 13.02.2024) та відкладено розгляд даної справи на 20.03.2024 о 10:45.

З метою повного та всебічного розгляду апеляційної скарги з забезпеченням принципу змагальності та надання учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, а також правильного застосування законодавства Південно-західним апеляційним господарським судом у судовому засіданні у справі №916/2108/23, яке відбулося 20.03.2024, шляхом постановлення протокольної ухвали було оголошено перерву до 10:00 год 24.04.2024.

У судовому засіданні 24.04.2024 представники сторін участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (а.с.176, 179).

Фізична особа-підприємець Канкія Далі Ванічкаєвна своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалася, відзив на апеляційну скаргу не надала, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності належить нежитлова будівля загальною площею 2991,7 кв.м, розташована за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 89, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №193172513 від 16.12.2019.

17.09.2018 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради ("Орендодавець") та Фізичною особою-підприємцем Канкія Далі Ванічкаєвною ("Орендар") укладено додатковий договір №26 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення №0405 від 10.02.2004, в якому сторони за взаємною згодою домовились внести наступні зміни до укладеного між ними договору погодинної оренди №0405 від 10.02.2004 нежитлового приміщення напівпідвалу загальною площе 99,2 кв.м (КУ Одеська загальноосвітня школа №59 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області), що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 89:

1.1 Пункт 1.2 розділу 1 "Предмет та строк договору" викласти в новій редакції:

"1.2 Продовжити термін дії цього договору з "17" вересня 2018 року до "17" серпня 2021 року".

1.2 Пункт 1.1 розділу "Предмет та строк договору" викласти в новій редакції:

"1.1 Вказане у пункті 1.1 приміщення Орендодавцем передано Орендарю виключно під використання "допоміжна діяльність у сфері освіти".

1.3 Відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 04.10.1995 №786 (з наступними змінами та доповненнями) орендна плата з 17.09.2018 розраховується таким чином:

Вид діяльностіПлоща кв. м.Ринкова вартість приміщення грнВідсоток від ринкової вартості приміщенняМісячна орендна плата за ринковою оцінкою грнІндекс інфляції з 13.01.2017Місячна орендна плата на 01.09.2018 грн
Допоміжна діяльність у сфері освіти99,2443200,0018%6198,001.179 ПДВ 20% Всього7307,44 1461,49 8768,93
1.4 Перший абзац пункту 3 підпункту 3.1 розділу "Орендна плата за комунальні послуги до договору оренди №0405 від 10.02.2004 викласти у новій редакції:

"3.1 За орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату з "17" вересня 2018 року в розмірі 7307,44 грн, що розрахована на 01.09.2018 (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць".

1.5 У зв`язку з затвердженням (рішенням Одеської міської ради №3781-V від 25.12.2008) нової редакції договору оренди нежитлового приміщення комунальної власності, сторони домовились укласти договір оренди №0405 від 10.02.2004 у новій редакції з 17.09.2018.

17.09.2018 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради ("Орендодавець") та Фізичною особою-підприємцем Канкія Далі Ванічкаєвною ("Орендар") укладено договір оренди №0405 від 10.02.2004 у новій редакції (далі договір б/н від 17.09.2018 (нова редакція), за умовами пункту 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення напівпідвалу загальною площе 99,2 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 89 (Одеська загальноосвітня школа №59 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області).

Відповідно до пункту 1.3 договору б/н від 17.09.2018 (нова редакція) термін дії даного договору оренди з 17.09.2018 до 17.08.2021.

У пунктах 2.1-2.5 договору б/н від 17.09.2018 (нова редакція) узгоджено, що орендна плата визначається на підставі статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України 04.10.1995 №786 (з наступними змінами та доповненнями), та рішень Одеської міської ради. За орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 7307,44 грн (без урахування податку на додану вартість) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства. До орендної плати не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат, плата за користування земельною ділянкою та інші послуги, які надаються спеціалізованими організаціями. Орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця незалежно від результатів його господарської діяльності. Розмір орендної плати змінюється у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради, що набрали чинності, в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Згідно з пунктом 3.2 договору б/н від 17.09.2018 (нова редакція) Орендодавець має право контролювати стан, напрямки та ефективність використання приміщень, переданих в оренду.

В силу пункту 4.1 договору б/н від 17.09.2018 (нова редакція) вказані у пункті 1.1 цього договору приміщення Орендодавцем передаються Орендарю виключно під розміщення допоміжної діяльності у сфері освіти.

За умовами пункту 7.1 договору б/н від 17.09.2018 (нова редакція) питання, не врегульовані цим договором, вирішуються відповідно до чинного законодавства України.

Положеннями пунктів 7.4, 7.5, 7.6 договору б/н від 17.09.2018 (нова редакція) передбачено, що суперечки, що виникають між сторонами у ході виконання умов договору оренди, вирішуються за взаємною згодою. Якщо згоди не досягнуто, справа передається на розгляд до Господарського суду Одеської області. Зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін. Зміни та доповнення, що вносяться до договору, розглядаються сторонами протягом 20 днів і вносяться у тій самій формі, в якій укладено цей договір. Договір може бути розірваний на вимогу однієї із сторін за рішенням господарського суду у випадках, передбачених чинним законодавством та зазначеним договором оренди.

У пункті 7.14 договору б/н від 17.09.2018 (нова редакція) зазначено, що передача приміщень в оренду не означає передачу Орендарю права власності на це приміщення. Власником об`єкта оренди залишається територіальна громада міста Одеси.

Відповідно до пункту 7.17 договору б/н від 17.09.2018 (нова редакція) цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами.

Додатками до договору б/н від 17.09.2018 (нова редакція) є акт прийому-передачі та розрахунок орендної плати.

09.12.2019 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Канкія Далі Ванічкаєвною укладено додатковий договір №27 про внесення змін до договору №0405 від 10.02.2004 (нова редакція 17.09.2018), яким продовжено строк дії договору оренди до 09.11.2022.

11.05.2023 комісією у складі працівників позивача було проведено обстеження нежитлового приміщення напівпідвалу загальною площею 99,2 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 89 (балансоутримувач Одеський ліцей №59 Одеської міської ради), що орендується Фізичною особою-підприємцем Канкія Далі Ванічкаєвною за договором №0405 від 10.02.2004 (нова редакція 17.09.2018) строком до 09.11.2022, за результатами якого у відповідному акті обстеження б/н від 11.05.2023, затвердженому заступником директора Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, зафіксовано, що об`єкт оренди розташований у напівпідвальному приміщенні ліцею; окремий вхід у приміщення здійснюється з вул. Пироговської; на час обстеження приміщення було зачинено. Додатком до даного акту є матеріали фотофіксації.

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про визнання недійсним укладеного між сторонами договору б/н від 17.09.2018 (нова редакція договору оренди №0405 від 10.02.2004), а також про виселення відповідачки з нежитлового приміщення напівпідвалу загальною площею 99,2 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 89 (Одеська загальноосвітня школа №59 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області), на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з недоведеносі позивачем факту порушення Фізичною особою-підприємцем Канкія Далі Ванічкаєвною вимог Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та Закону України "Про освіту", у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, тим більше, що з дати укладення вказаного договору оренди і до дати подання позову у цій справі минуло більше 4 років, що свідчить про пропуск Департаментом комунальної власності Одеської міської ради строку позовної давності. Водночас, з огляду на відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання договору недійсним, місцевий господарський суд зазначив про те, що похідна від неї вимога про виселення відповідачки також не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні позовних вимог, однак лише з підстав недоведеності позовних вимог, з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Підстави недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.

За умовами частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Саме така правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена в постанові від 27.11.2018 у справі №905/1227/17.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Правочини можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, а тому у справі про визнання правочинів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що оспорюваний договір б/н від 17.09.2018 фактично виступає приведеною у відповідність до рішення Одеської міської ради №3781-V від 25.12.2008 "Про затвердження примірного договору оренди нежилого приміщення (будівлі, споруди), що є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси" оновленою редакцією договору №0405 від 10.02.2004, на підставі якого відповідачці у користування було надано майно комунальної форми власності, а саме: нежитлове приміщення напівпідвалу загальною площею 99,2 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 89.

Згідно з частиною першою статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

На момент укладення оспорюваного договору організаційні та майнові відносини, що виникають у зв`язку з орендою державного та комунального майна, були врегульовані Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992.

Орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності (частина перша статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не можуть бути об`єктами оренди, зокрема, об`єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (крім пам`яток культурної спадщини), а також об`єкти, включені до переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", які випускають підакцизну продукцію, крім цілісних майнових комплексів, які випускають підакцизну продукцію, переданих в оренду до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 29.06.2004.

За умовами частини другої статті 4 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) крім передбачених частиною третьою цієї статті випадків, приватизації не підлягають казенні підприємства та об`єкти, необхідні для виконання державою своїх основних функцій, для забезпечення обороноздатності держави, та об`єкти права власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України, зокрема, заклади освіти, що фінансуються з державного бюджету.

Суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також компетенція державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти регламентовані Законом України "Про освіту" №2145-VIII від 05.09.2017 (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору; далі Закон України "Про освіту").

Згідно з частиною першою статті 22 Закону України "Про освіту" юридична особа має статус закладу освіти, якщо основним видом її діяльності є освітня діяльність.

В силу частини першої статті 10 Закону України "Про освіту" невід`ємними складниками системи освіти є дошкільна освіта; повна загальна середня освіта; позашкільна освіта; спеціалізована освіта; професійна (професійно-технічна) освіта; фахова передвища освіта; вища освіта; освіта дорослих, у тому числі післядипломна освіта.

Метою повної загальної середньої освіти є всебічний розвиток, виховання і соціалізація особистості, яка здатна до життя в суспільстві та цивілізованої взаємодії з природою, має прагнення до самовдосконалення і навчання впродовж життя, готова до свідомого життєвого вибору та самореалізації, відповідальності, трудової діяльності та громадянської активності. Повна загальна середня освіта в Україні є обов`язковою і здобувається в інституційних або індивідуальних формах, визначених законодавством, як правило, в закладах освіти (частини перша, третя статті 12 Закону України "Про освіту").

У частині першій статті 9 Закону України "Про освіту" зазначено, що здобуття загальної середньої освіти забезпечують: початкова школа - заклад освіти I ступеня (або структурний підрозділ іншого закладу освіти), що забезпечує початкову освіту; гімназія - заклад середньої освіти II ступеня (або структурний підрозділ іншого закладу освіти), що забезпечує базову середню освіту; ліцей - заклад середньої освіти III ступеня (або структурний підрозділ іншого закладу освіти), що забезпечує профільну середню освіту. Початкова школа, гімназія і ліцей можуть функціонувати як окремі юридичні особи або як структурні підрозділи іншого закладу освіти (зокрема закладу загальної середньої освіти I-II, II-III чи I-III ступенів). Ліцеї функціонують, як правило, як самостійні юридичні особи. Заклад загальної середньої освіти, що реалізує освітні програми на декількох рівнях загальної середньої освіти, має тип закладу вищого рівня, на якому провадиться освітня діяльність.

Приписами частини першої статті 80 Закону України "Про освіту" передбачено, що до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать: нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо; майнові права, включаючи майнові права інтелектуальної власності на об`єкти права інтелектуальної власності, зокрема інформаційні системи, об`єкти авторського права та/або суміжних прав; інші активи, передбачені законодавством. Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством.

Отже, зі змісту вказаної норми вбачається, що об`єкт освіти це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №906/164/17, а також у постановах Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №906/143/17 та від 10.10.2018 у справі №917/1934/17.

Відповідно до частини першої статті 79 Закону України "Про освіту" джерелами фінансування суб`єктів освітньої діяльності відповідно до законодавства можуть бути, зокрема, доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Згідно з частиною четвертою статті 80 Закону України "Про освіту" об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням.

За умовами підпункту 2 пункту 8 Переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №796 від 27.08.2010 (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору), навчальні заклади мають право здійснювати надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Пунктом 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України №63 від 14.08.2001, передбачено, що здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов`язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

Таким чином, виходячи зі змісту вищенаведених правових положень, як додаткові джерела фінансування навчальних закладів законом передбачається можливість залучати, у тому числі, доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання, проте надання в оренду таких приміщень, споруд, обладнання, що тимчасово не задіяні, дозволяється лише для їх використання, пов`язаного з навчально-виховним процесом відповідного навчального закладу, за умови, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Саме така стала правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 16.02.2022 у справі №922/1768/21, від 14.04.2021 у справі №917/782/20 та від 02.09.2020 у справі №913/589/18 тощо.

Вирішальним в аспекті неухильного дотримання вимог чинного законодавства визначено обов`язкове використання об`єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто тісну пов`язаність з навчально-виховним процесом мети такого використання (у тому числі і на умовах оренди), при цьому невикористання певного приміщення навчальним закладом не свідчить про неприналежність цього приміщення до об`єкта освіти (постанова Верховного Суду від 14.04.2021 у справі №917/782/20).

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору б/н від 17.09.2018 (нова редакція), об`єкт оренди нежитлове приміщення напівпідвалу загальною площею 99,2 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 89 (Одеська загальноосвітня школа №59 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області), було передане у користування орендарю Фізичній особі-підприємцю Канкія Далі Ванічкаєвні виключно під розміщення допоміжної діяльності у сфері освіти.

Отже, у даному випадку на підставі оспорюваного правочину приміщення навчального закладу було передано в орендне користування саме за освітнім призначенням та в цілях, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу, що, в свою чергу, свідчить про дотримання сторонами під час укладення договору б/н від 17.09.2018 (нова редакція) вимог чинного на час його підписання законодавства.

При цьому Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що недійсність правочину має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на його підставі, а тому Департамент комунальної власності Одеської міської ради, вважаючи, що відповідний об`єкт оренди за укладеним між сторонами оспорюваним фактично використовується не за освітнім призначенням, безпідставно ототожнює підстави для визнання договору недійсним та підстави для його розірвання.

В силу статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За умовами статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, з наведених положень чинного процесуального законодавства вбачається, що саме учасники справи, які наділені певною процесуальною ініціативою, при зверненні до суду з заявами визначають свої вимоги (в межах яких і відбувається розгляд цих заяв судом) та несуть ризик настання або ненастання наслідків, пов`язаних з вчиненням відповідних процесуальних дій.

Принцип диспозитивності процесуального права це основна ідея, що втілює свободу учасників процесу, які мають у справі матеріально-правовий та процесуальний інтерес здійснювати свої матеріальні права для захисту суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів засобами, встановленими процесуальним законодавством. У принципі диспозитивності закладено вольову ознаку щодо використання або відмови від використання особою свого матеріального чи процесуального права.

Процесуальний принцип диспозитивності відповідає принципу особистої ініціативи. Особи, які беруть участь у справі, і насамперед заявники, мають право розпоряджатися своїми правами.

При з`ясуванні змісту поданої апеляційної скарги суд, керуючись принципом диспозитивності у господарському процесі, виходить з того, як його визначено позивачем при зверненні з відповідним позовом, та не вправі самостійно, з власної ініціативи змінювати суть заявленої вимоги.

Таким чином, беручи до уваги те, що позовної вимоги про розірвання договору б/н від 17.09.2018 (нова редакція) позивачем в межах цієї справи заявлено не було, а також враховуючи те, що невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, які виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для визнання останнього недійсним, колегія суддів зауважує на тому, що обставини виконання зазначеного договору не входять до предмету доказування у даній справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про відмову у задоволення позовної вимоги про визнання договору б/н від 17.09.2018 (нова редакція) недійсним у зв`язку з недоведеністю його невідповідності положенням законодавства.

Щодо позовної вимоги про виселення відповідачки з нежитлового приміщення напівпідвалу загальною площею 99,2 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 89 (Одеська загальноосвітня школа №59 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області) колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, додатковим договором №27 від 09.12.2019 строк дії договору №0405 від 10.02.2004 було продовжено до 09.11.2022.

Статтею 204 Цивільного кодексу України унормовано, що правомірність правочину презюмується.

Закріплена зазначеною статтею Цивільного кодексу України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами цього правочину, повинні безперешкодно реалізовуватись, а прийняті обов`язки підлягають виконанню.

Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 12.12.2019 у справі №910/13985/19.

Таким чином, до спростування презумпції правомірності додаткового договору №27 від 09.12.2019, в результаті укладення якого первісний договір оренди №0405 від 10.02.2004 було пролонговано до 09.11.2022, у апеляційного господарського суду відсутні правові підстави не враховувати зазначений правочин, тим більше, що жодного доказу на підтвердження визнання зазначеного додаткового договору недійсним позивачем до суду не подано.

При цьому колегія суддів наголошує на тому, що у суду відсутні правові підстави вважати оспорюваний договір б/н від 17.09.2018 (нова редакція) новацією раніше укладеного договору №0405 від 10.02.2004, оскільки однією з необхідних умов новації виступає наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, у той час як за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим. Між тим, апеляційний господарський суд вбачає, що договір б/н від 17.09.2018 (нова редакція) не містить будь-яких зазначень (вказівок, застережень) про те, що він є новацією договору №0405 від 10.02.2004.

Аналогічна стала правова позиція про те, що необхідною умовою новації є наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони обов`язково повинні вказати у договорі, викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 01.06.2021 у справі №910/638/20(910/1884/20), від 14.04.2022 у справі №177/1781/19, від 29.01.2021 у справі №569/1037/18, від 13.03.2019 у справі №609/67/18 тощо.

03.10.2019 Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ, у пункті 1 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" якого було передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.02.2020 (за виключенням окремих зазначених норм).

Водночас згідно з пунктом 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 з дня введення в дію цього Закону було визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992.

Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 опублікований в офіційному друкованому виданні "Голос України" 26.12.2019, набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, а відтак саме з цієї дати підлягають застосуванню його приписи (за винятком окремих норм, наведених у розділі "Прикінцеві та перехідні положення").

За загальним правилом, якщо прийнятим нормативним актом порівняно з попереднім змінюється правове регулювання відносин в тій чи іншій сфері, то нові норми застосовуються з дати набрання ними чинності, якщо інше не визначено в самому нормативному акті (частина перша статті 5 Цивільного кодексу України).

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, строк якого в подальшому був неодноразово продовжений Указами Президента України, у зв`язку з чим воєнний стан триває до теперішнього часу.

Внаслідок запровадження у державі воєнного стану Законом України №2181-IX від 01.04.2022 було внесено зміни до Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019, а саме: доповнено останній пунктом 61, яким унормовано, що під час дії воєнного стану Кабінет Міністрів України може встановити інші правила передачі в оренду державного та комунального майна, ніж ті, що передбачені цим Законом, зокрема щодо: продовження договору оренди, шляхом запровадження можливості автоматичного продовження договорів оренди, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану, на строк до припинення чи скасування та на чотири місяці після припинення чи скасування воєнного стану.

На виконання вказаних законодавчих приписів Кабінет Міністрів України прийняв постанову №634 від 27.05.2022 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану", яка набрала законної сили 01.06.2022.

У пункті 5 вищенаведеної постанови Кабінет Міністрів України №634 від 27.05.2022 визначено, що договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про не продовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону. Для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються.

За таких обставин, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів здійснення балансоутримувачем об`єкта оренди своєчасного (за 30 календарних днів до дати закінчення договору №0405 від 10.02.2004) повідомлення відповідачки про не продовження вказаного договору, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що дію договору №0405 від 10.02.2004 було пролонговано на період воєнного стану, у зв`язку з чим на теперішній час даний договір виступає правовою підставою для продовження користування відповідачкою нежитловим приміщенням напівпідвалу загальною площею 99,2 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 89.

Враховуючи вищевикладене, а також не спростування позивачем презумпції правомірності додаткового договору №27 від 09.12.2019, в якому сторони узгодили пролонгацію договору оренди №0405 від 10.02.2004 до 09.11.2022, правові підстави для задоволення позовної вимоги про виселення відсутні, оскільки відповідачка на теперішній час має право користуватися об`єктом оренди на підставі вказаного договору №0405 від 10.02.2004 з огляду на наведені вище приписи чинного законодавства.

Колегія суддів також вбачає, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції відповідачкою було подано заяву б/н від 28.08.2023 (вх.№29200/23 від 28.08.2023) про застосування до позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з приписами частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулися до суду з позовом.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, беручи до уваги необґрунтованість позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, підстави для застосування до позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради наслідків спливу строку позовної давності відсутні.

Зазначене безпідставно залишилось поза увагою місцевого господарського суду, який відмовив у задоволенні позову одночасно з підстав необґрунтованості позову та з підстав пропуску строку позовної давності, між тим помилковість такого висновку не вплинула на правильність висновку Господарського суду Одеської області щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з чим підстав для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційний господарський суд не вбачає.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; в цілому правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини (крім положень щодо позовної давності), врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 24.10.2023 у справі №916/2108/23, які б стали підставою для його скасування/зміни, не знайшли свого підтвердження з огляду на правильність висновку місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав їх необгрунтованості.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 24.10.2023 у справі №916/2108/23 без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 29.04.2024.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук