ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року Справа № 924/104/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Крейбух О.Г. , суддя Юрчук М.І.

секретар судового засідання Шилан О.С.

представники сторін в судове засідання не з`явились

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Хмельницької області, постановлену 22.01.2024 (суддя Музика М.В., повний текст складено 22.01.2024) у справі № 924/104/24

за позовом ОСОБА_1

до Держави Україна

про встановлення юридичного факту тортур у формі "катування правосуддям" ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Хмельницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Держави Україна про встановлення юридичного факту тортур у формі "катування правосуддям" ОСОБА_1 .

Позов мотивовано тим, що внаслідок тривалого невиконання рішення суду від 12.12.2011 у справі № 2270/14181/11 (про зобов`язання Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області невідкладно вклеїти фотографію у паспорт громадянина України ОСОБА_1 , який видати йому на руки), позивачу завдано моральної шкоди. ОСОБА_1 звертався до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з позовами про відшкодування завданої моральної шкоди. За результатами розгляду та апеляційного оскарження даних справ, Хмельницький апеляційний суд ухвалив низку постанов, якими відмовив в їх задоволенні. Такі відмови в задоволенні позовів ОСОБА_1 розцінює як тортури у формі "катування правосуддям". Зважаючи, що ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 11.10.2023 у справі № 686/5856/23 (за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Хмельницького апеляційного суду про встановлення юридичного факту тортур у формі "катування правосуддям") закрито провадження з тих підстав, що позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, позивач звертається з відповідним позовом до господарського суду та просить його задоволити.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 22.01.2024 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна про встановлення юридичного факту тортур у формі "катування правосуддям".

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що даний позов не відноситься до юрисдикції господарського суду.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою від 15.02.2024, в якій просить останню скасувати.

Скаржник вважає довільним тлумачення судом тексту ухвали Хмельницького міськрайонного суду від 11.10.2023 у справі № 686/5856/23, на яку посилався позивач звертаючись до господарського суду. Водночас вказує, що позовна заява про встановлення факту тортур у формі "катування правосуддям" ОСОБА_1 подана у порядку окремого (безспірного) провадження в порядку ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Хмельницької області області від 22.01.2024 у справі № 924/104/24; апеляційну скаргу постановлено розглянути із повідомленням (викликом) сторін.

Апелянт або його представник в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином засобами поштового зв`язку.

За умовами ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що явка обов`язковою не визнавалась, суд дійшов висновку про відсутність перешкод для розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали справи № 924/104/24, проаналізувавши доводи скаржника, а також перевіривши додержання судом першої інстанції норм процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд зазначає таке.

У статті 55 Конституції України зазначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у п.24 рішення від 20/07/2006 р. у справі "Сокуренко і Стригун проти України" наголосив, що фраза "суд встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання ним певних норм, які регулюють його діяльність. І, як зазначено Європейською комісією з прав людини у рішенні в справі "Занд проти Австрії" (доповідь від 12/10/1978 р.), термін "судом, встановленим законом" у п.1 ст.6 Конвенції передбачає "всю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)".

У рішенні у справі "Jorgic проти Німеччини" Європейський суд з прав людини зазначив, що вислів "судом, встановленим законом" віддзеркалює принцип верховенства права, котрий є невід`ємною частиною системи захисту, запровадженої Конвенцією і її Протоколами. "Закон", у розумінні статті 6 § 1, включає, зокрема, законодавство щодо встановлення і компетенції судових органів ("Лавентс проти Латвії"). Якщо суд не має юрисдикції судити підсудного відповідно до чинних положень національного права, він не є "встановленим законом" у розумінні статті 6 § 1 ("Коеме та інші проти Бельгії", "Річерт проти Польщі").

Таким чином, поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Частиною першою статті 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Правила визначення юрисдикційності відповідної справи встановлені відповідними процесуальними законами.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (ст. 1 ГПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у статті 20 ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, а саме: 1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; 2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду; 3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; 4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; 5) справи у спорах щодо фінансових інструментів, зокрема щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах; 6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; 7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов`язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами, клопотаннями органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності; 8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України; 9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство; 10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; 11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України "Про третейські суди", якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті; 12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (власників), учасника (учасників), акціонера (акціонерів) такої юридичної особи, поданим в її інтересах; 13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами; 14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою; 15) інші справи у спорах між суб`єктами господарювання; 16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець; 17) справи, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійних договорів, крім спорів, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства; 18) справи у спорах щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів власників облігацій, що виникають між адміністратором за випуском облігацій та емітентом облігацій та/або особами, які надають забезпечення за такими облігаціями; 19) справи у спорах щодо оскарження рішення зборів власників облігацій. 20) справи у спорах між організацією водокористувачів та її членом або власником (користувачем) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, включеної до території обслуговування відповідної організації водокористувачів, щодо набуття чи припинення членства в такій організації водокористувачів, укладання, зміни, розірвання, виконання організацією водокористувачів договорів, додаткових угод та іншої документації, яка відповідно до умов договору є його невід`ємною частиною, умов надання послуг організацією водокористувачів, визнання недійсними правочинів, вчинених організацією водокористувачів, а також щодо визначення території обслуговування організації водокористувачів; справи у спорах між власниками меліоративних систем або мереж та водокористувачами щодо умов забору, доставки води та її відведення; 21) справи про ліквідацію страховика або кредитної спілки за позовом Національного банку України відповідно до статті 110 Цивільного кодексу України.

Як встановлено із змісту позовної заяви, остання обґрунтована заподіянням моральної шкоди позивачу з огляду на тривале невиконання судового рішення адміністративного суду у справі № 2270/14181/11. Тортурами у формі "катування правосуддям" позивач вважає дії Хмельницького апеляційного суду, а саме ухвалення постанов про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна про відшкодування моральної шкоди.

Водночас, за твердженням самого апелянта, заява про встановлення факту тортур у формі "катування правосуддям" ОСОБА_1 подана до господарського суду у порядку окремого (безспірного) провадження на підставі ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і мотивована тим, що Хмельницький апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення його позову про стягнення моральної шкоди.

З огляду на вищенаведені положення Господарського процесуального кодексу України, зважаючи на зважаючи на зміст та характер поданого позову, місцевий господарський суд вірно вказав, що позов подано фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, а спірні правовідносини не є господарськими.

Разом з цим колегією суддів відмічається, що Господарським процесуальним кодексом України не передбачено здійснення окремого провадження, в порядку якого розглядаються справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів.

За таких обставин суд першої інстанції законно та обгрунтовано дійшов висновку, що вищевказаний спір не належить до юрисдикції господарського суду, а відтак правомірно відмовив у відкритті провадження у справі згідно п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України.

Також судом підставно зазначено, що частиною 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється у порядку позовного (загального або спрощеного), окремого та наказного провадження.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають юридичне значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (стаття 293 ЦПК України).

Враховуючи наведене, заявлений позов відноситься до юрисдикції загального суду і не може бути розглянутий господарським судом.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи скаржника не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вони не спростовують обґрунтованих висновків господарського суду та не вказують на порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 22.01.2024 у справі № 924/104/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу № 924/104/24 повернути Господарському суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Юрчук М.І.