cправа № 910/4149/21
05.02.2024 Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду більшістю голосів ухвалив постанову, якою касаційну скаргу залишив без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2023 - без змін.
Не можемо погодитися з висновками моїх колег, тому відповідно до частини третьої статті 34 ГПК України викладаємо окрему думку, суть якої полягає у такому.
Вважаю, що підстави для залишення без змін постанови суду апеляційної інстанції відсутні і суд мав ухвалити постанову про направлення справи на новий апеляційний розгляд з огляду на таке.
Предметом позову у цій справі було відшкодування (стягнення) шкоди, заподіяної банку протиправними діями, бездіяльністю пов`язаними з банком особами у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку та його ліквідації Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд).
Питання, яке постало перед судом, полягало в тому, що входить до предмету доказування у такій категорії справ, де відповідачі (пов`язані з банком особи) спростовують свою вину у заподіянні банку шкоди неправомірними діями Фонду або уповноваженої особи Фонду, які полягають у продажі активів банку за ціною, нижчою від її ринкової вартості.
- спростування вини (у тому числі з підстав вини самого позивача в заподіяній шкоді) є процесуальним обов`язком її заподіювача, тобто відповідача у правовідносинах про відшкодування шкоди (пункти 6.8., 6.56. постанови);
- заперечення відповідачів повинні спрямовуватись на спростування наведених позивачем в інтересах неплатоспроможного банку обставин у позові та спростування доказів, якими підтверджуються ці обставини. Водночас, посилання відповідачів на порушення Фондом законодавства, яким унормовано його діяльність у процедурі виведення несплатоспроможних банків з ринку, не повинні враховуватися при вирішенні цього спору, адже вказані обставини не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із порушенням відповідачами їх фідуціарних обов`язків та завданих унаслідок саме цього порушення збитків банку (пункт 6.103. постанови);
- наведене є підставою для відступу від висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 01.08.2023 у справі № 910/9833/21, що у спорі, де Фонд звертається з позовом в порядку частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції після внесення змін до цієї норми за Законом України №629-VIII від 16.07.2015, що набрав чинності 12.08.2015) у разі, коли відповідач вказує, що на момент виведення банку з ринку майна (активів) банку було достатньо для задоволення вимог всіх кредиторів, а недостача виникла внаслідок неналежного виконання Фондом своїх обов`язків в рамках такої процедури, до предмета доказування у такому спорі входять, зокрема, обставини правомірної/протиправної поведінки Фонду та уповноважених осіб Фонду (належного виконання вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", порушення ними фідуціарних обов`язків, їх дії, вчинені всупереч інтересам кредиторів банку, тощо) (пункт 6.110 постанови).
Вважаємо такі висновки помилковими з огляду на таке.
Верховний Суд у пунктах 6.8., 6.65. фактично переклав обов`язок спростування вини із заподіювача шкоди (Фонду) на пов`язаних з банком осіб, що суперечить загальному правилу спростування вини, передбаченому статтею 1166 ЦК України (на порядок доведення вини за якою посилається сам суд) і статтею 74 ГПК України та змісту способу захисту відповідачів у такій категорії справ, оскільки вони не зацікавлені в спростуванні вини Фонду стосовно продажу активів банку за заниженою вартістю в процедурі його виведення з ринку.
Навпаки, за доводами пов`язаних з банком осіб, нестача майна банку для погашення вимог кредиторів обумовлена неефективними (економічно не обґрунтованими) діями Фонду. Пов`язані з банком особи (відповідачі у справі) відповідним аргументом (продаж Фондом активів банку за заниженою вартістю) спростовують наявність своєї вини. Інакший підхід (спростування вини Фонду) буде суперечити доводам пов`язаних з банком осіб щодо достатності наявного у банку майна для погашення вимог його кредиторів, що виключає їх відповідальність.
Діяльність Фонду щодо реалізації майна банку, який ліквідується, в силу положень статей 3, 36, 46, 48, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", має обумовлюватися майновим інтересом вкладників/кредиторів відповідного банку, адже умовою надання Фонду відповідних прав і є першочергове задоволення їх вимог. Тобто, з початком процедури виведення банку з ринку та набуттям Фондом повноважень органів та посадових осіб неплатоспроможного банку, ними набувається обов`язок якнайкраще діяти в інтересах вкладників/кредиторів відповідного банку.
Тобто Велика Палата Верховного Суду виснувала, що оскаржити дії (бездіяльність) Фонду можуть кредитори банку. Про можливість оскарження таких дій іншими особами, зокрема пов`язаними з банком особами, Велика Палата Верховного Суду не зазначила.
У цьому контексті також необхідно врахувати особливість інтересів кредиторів банку та пов`язаних з банком осіб. Якщо інтерес вкладників та кредиторів полягає в одержані грошових активів (в повній сумі або в найбільш можливій), які отримуються в результаті дій Фонду або уповноважених ним осіб, то інтерес пов`язаних з банком осіб на момент реалізації певного майна банку не виникає, а може з`явитися тільки після встановлення недостатності майна для задоволення вимог кредиторів банку, що може бути підставою для звернення Фонду з позовом до пов`язаних з банком осіб про відшкодування суми, якої не вистачає для задоволення вимог кредиторів.
Слід врахувати, що у разі погашення вимог усіх кредиторів за рахунок коштів, отриманих Фондом в процесі ліквідації банку, підстави для звернення до суду з вимогами до пов`язаних з банком осіб будуть відсутні, оскільки майна банку вистачить для їх погашення. У такому випадку інтерес, осіб пов`язаних з банком, взагалі відсутній, оскільки у них не буде виникати обов`язку з відшкодування не погашених вимог кредиторів.
Тобто під час виведення банку з ринку та вчинення Фондом дій з реалізації певних його активів інтерес пов`язаних з банком осіб має ймовірний характер, адже їм не відомо чи вистачить решти майна на погашення вимог усіх кредиторів банку. Це обумовлено відсутністю інформації щодо фінансового стану активів, що залишились і намірами Фонду щодо часу та умов їх реалізації або залишенням в управлінні. Обов`язок з відшкодування шкоди, завданої банку, на етапі його виведення з ринку відсутній, а тому інтерес осіб, пов`язаних з банком, щодо дій Фонду стосовно ймовірного відшкодування шкоди буде передчасним.
Крім того, можливість оскарження дій Фонду у процедурі виведення банку з ринку не передбачена законом. Велика Палата Верховного Суду, заповнюючи відповідну прогалину, вказала про можливість оскарження дій Фонду за аналогією частини шостої статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства тільки кредиторами банку.
Відповідно до вимог статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип доступу до правосуддя.
Стаття 13 Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і держава не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.
У контексті зазначеного, на нашу думку, за відсутності (1) законодавчого урегулювання права пов`язаних з банком осіб оскаржити дії (бездіяльність) Фонду у процедурі виведення банку з ринку; (2) усталеної судової практики щодо можливості оскарження таких дій пов`язаними з банком особами за аналогією закону, висновок Верховного Суду, що оцінка дій Фонду/уповноваженої особи під час процедури виведення банку з ринку не входить у предмет доказування порушує право пов`язаних з банком осіб на доступ до суду щодо можливості спростування власної вини, оскільки такі особи не зможуть жодним іншим чином довести, що неможливість погашення вимог кредиторів відбулась не з їх вини, а в процедурі виведення банку з ринку Фондом.
Отже, перевірка дотримання правомірності всіх чи певних дій Фонду/уповноваженої особи Фонду під час виведення банку з ринку та його ліквідації, виключно за умови, якщо такі пов`язані з банком особи заперечують обставини недостатності майна банку при виведенні його з ринку неправомірними діями Фонду/уповноваженої особи Фонду, є ефективною вимогою таких осіб у межах спору про стягнення шкоди з них.
Судді І. Кондратова