ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2024 р. Справа№ 910/13031/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Козир Т.П.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Аква"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2023

у справі №910/13031/23 (суддя Князьков В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Овертранс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Аква",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача, - Немченко В`ячеслав Юрійович,

про стягнення 18 309,92 грн, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Овертранс" (далі - ТОВ "Овертранс") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Аква" (далі - ТОВ "Євро Аква") 18 309,92 грн як різниці між фактичним розміром шкоди, завданої транспортному засобу позивача працівником відповідача під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, і страховою виплатою (відшкодуванням), яка була сплачена позивачу страховиком відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі №910/13031/23 позовні вимоги ТОВ "Овертранс" задоволено частково, стягнуто на користь останнього з ТОВ "Євро Аква" шкоду в сумі 16 345,55 грн та 2 396,05 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності факту завдання майнової шкоди транспортному засобу ТОВ "Овертранс" працівником ТОВ "Євро Аква" під час виконання трудових обов`язків, вина якого була встановлена постановою Ірпінського міського суду Київської області від 23.05.2023 року у справі №367/2795/23; оскільки сума страхової виплати є недостатньою для повного відшкодування фактично завданої шкоди, у ТОВ "Овертранс" виникло право на отримання 16 345,55 грн, яка складається із суми франшизи (2600,00 грн) та вартості складників з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу (13 745,50 грн); жодних доказів на спростування існування трудових правовідносин між винним водієм і ТОВ "Євро Аква", а також розміру завданої шкода останнім не надано.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ "Євро Аква" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнутих сум та ухвалити в цій частині нове - про відмову задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а також неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим рішення є незаконним та необґрунтованим.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ТОВ "Євро Аква" наголосило на тому, що:

- оскільки розмір шкоди, заподіяної майну позивача, не перевищує ліміту відповідальності його страховика - Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" (далі - Страхова компанія), тому саме останнє зобов`язане відшкодувати вартість майнової шкоди;

- власник автомобіля, який постраждав внаслідок ДТП, може реалізувати своє право вимоги про відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом лише до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність;

- позивачем не надано належних доказів фактично завданої йому шкоди, якими є первинні документи станції технічного обслуговування щодо проведення ремонту транспортного засобу, а відтак заявлений розмір шкоди є необґрунтованим;

- у порушення приписів процесуального закону суд взяв до уваги виключно доводи позивача та неправомірно поклав весь тягав доказування на відповідача.

До апеляційної скарги ТОВ "Євро Аква" додано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, обґрунтоване помилковим направленням апеляційної скарги до Господарського суду міста Києва 02.01.2024, тобто в межах строку на апеляційне оскарження, після чого скаржнику було повернуто апеляційну скаргу судом першої інстанції та направлено апелянтом до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2024 апеляційну скаргу ТОВ "Євро Аква" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/13031/23. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги ТОВ "Євро Аква" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі №910/13031/23 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

25.01.2024 матеріали справи №910/13031/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2024 та від 25.03.2024 поновлено відповідачу пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі №910/13031/23 та відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою; розгляд скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; учасникам апеляційного провадження встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі №910/13031/23.

ТОВ "Овертранс" скористалося правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), та подало відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, ТОВ "Овертранс" зазначило, що:

- згідно з положеннями чинного законодавства обов`язок по сплаті різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням) покладено на роботодавця винної в ДТП особи - ТОВ "Євро Аква";

- відповідачем не надано жодних доказів, які б обґрунтовували його заперечення та зводяться лише до особистих припущень.

Третя особа не скористалася правом, наданим статтею 263 ГПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу, хоча про відкриття апеляційного провадження у даній справі була повідомлена належним чином.

Разом із цим, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина 3 статті 263 ГПК України).

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено місцевим господарським судом, 18.04.2023 на автодорозі Т 1001 Ворзель-Забуччя водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем MAN 14.272. д.н.з. НОМЕР_1 не дотримався безпечної швидкості та безпечної дистанції під час руху, за наслідком чого здійснив зіткнення з автомобілем Volvo FH, д.н.з. НОМЕР_2 .

За наслідком даної ДТП було пошкоджено напівпричіп SCHMITZ SCS 24L, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

19.04.2023 позивач звернувся до страховика відповідача з повідомленням №666 про настання вказаної дорожньо-транспортної пригоди.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 23.05.2023 у справі №367/2795/23 за фактом вказаної ДТП водія ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

23.05.2023 ТОВ "Овертранс" звернулося до Страхової компанії із заявою №902, в якій повідомило, що пошкоджений внаслідок ДТП напівпричіп не застрахований за договором добровільного страхування та просило надати розрахунок страхового відшкодування, страховий акт із зазначенням розміру франшизи та суми зносу.

Зі змісту Звіту №23634 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 20.05.2023, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю "СЗУ Україна", страхового акту №94643/1/2023 від 02.06.2023 та розрахунку №7 суми страхового відшкодування від 22.05.2023, складених Страховою компанією, вбачається, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого напівпричіпу становила 36 508,94 грн, з яких: 10 977,50 грн - вартість робіт, 1513,44 грн - вартість матеріалів, 24 018,00 грн - вартість складових. Крім цього, коефіцієнт фізичного зносу - 0,57 (13 508,94 грн), розмір матеріального збитку - 22 763,44 грн, франшиза - 2600,00 грн, 1964,32 грн - ПДВ; розмір страхового відшкодування - 18 199,12 грн.

02.06.2023 на підставі заяви позивача від 23.05.2023 №902 Страховою компанією було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 18 199,12 грн, розмір якого було визначено за вирахуванням коефіцієнта фізичного зносу та розмірі франшизи.

З метою досудового врегулювання спору 07.07.2023 ТОВ "Овертранс" звернулося до ТОВ "Євро Аква" із заявою №1247 від 07.07.2023, в якій просило сплатити 18 309,82 грн, які є різницею між фактичним розміром шкоди і здійсненою страховою виплатою. Однак вказана заява залишена без відповіді та задоволення.

Посилаючись на те, що відповідач, як роботодавець винної в ДТП особи, всупереч вимогам чинного законодавства, не відшкодував позивачеві різницю між фактичним розміром шкоди і здійсненою страховою виплатою, ТОВ "Овертранс" звернулося з даним позовом до суду про стягнення 18 309,82 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, виходячи із нижчезазначеного.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

Відповідно до частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини 2 зазначеної статті).

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом шкода підлягає відшкодуванню: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством (пункт 69 частини 1 статті 1 Закону України "Про страхування".

Страхування здійснюється на підставі договору страхування, який укладається відповідно до загальних умов страхового продукту, якщо інше не визначено законодавством України (абзац 3 частини 1 статті 89 вказаного Закону).

За статтею 980 ЦК України предметом договору страхування є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених договором страхування або законодавством України. Об`єктом страхування можуть бути, зокрема відповідальність за заподіяну шкоду особі або її майну.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон №1961-IV).

Законом №1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

За змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом №1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону №1961-IV).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №760/15471/15-ц, від 14.12.2021 у справі №147/66/17.

Відтак колегія суддів наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Водночас в Законі №1961-IV наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон, який спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Тобто положення Закону №1961-IV спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

Таким чином, частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №147/66/17.

Відповідно до частини 2 статті 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За приписами частини 22.1 статті 22 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України (стаття 29 Закону №1961-IV).

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики).

Відповідно до вимог пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою: Сврз = Ср + См + Сс х (1- Ез), де: Ср - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн.; См - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн.; Сс - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн.; Ез - коефіцієнт фізичного зносу.

Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (відповідач у справі) відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2017 у справах №910/3650/16 і №910/32969/15 та у постановах Верховного Суду від 01.02.2018 у справі №910/22886/16, від 06.02.2018 у справі №910/3867/16, від 12.03.2018 у справі №910/5001/17.

Згідно з абзацом 2 пункту 12.1. статті 12 "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

При цьому пунктом 36.6 статті 36 Закону №1961-IV передбачено, що страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Відповідно до пунктів 1.1., 1.4. статті 1 Закону №1961-IV страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах (пункт 1.6. статті 1 Закону №1961-IV).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи №910/13031/23 відсутні докази, які б свідчили про неправомірне використання 18.04.2023 ОСОБА_1 транспортного засобу MAN 14.272. д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого є ТОВ "Євро Аква", а тому презюмується, що вказана фізична особа правомірно володіла зазначеним автомобілем.

Як було зазначено вище, вина водія ОСОБА_1 , який правомірно керував транспортним засобом MAN 14.272. д.н.з. НОМЕР_1 , у вчиненні ДТП, внаслідок якого було пошкоджено напівпричіп SCHMITZ SCS 24L, реєстраційний номер НОМЕР_3 , власником якого є позивач, була встановлена постановою Ірпінського міського суду Київської області від 23.05.2023 у справі №367/2795/23.

Згідно з пунктами 1.2., 3.4 Положення про єдину централізовану базу даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, метою створення єдиної централізованої бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є накопичення відомостей про чинні та припинені договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності), страхові випадки, що мали місце, транспортні засоби та їх власників для організації обміну інформацією про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності та контролю за його здійсненням. Страховики-члени МТСБУ надають до бази даних МТСБУ інформацію, зокрема про укладені договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформлені на бланках полісів та відомості про зміни в укладених договорах обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу MAN 14.272. д.н.з. НОМЕР_1 у вчиненні ДТП, на момент настання страхової події була застрахована у ПрАТ "СК "Євроінс Україна" на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №211710243 від 25.10.2022, (франшиза - 2600,00 грн , ліміт за шкоду по майну - 160 000,00 грн), що підтверджується інформацією з Єдиної централізованої бази даних МТСБУ та копією страхового акту №94643/1/2023 від 02.06.2023.

Зі змісту Звіту №23634 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 20.05.2023, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю "СЗУ Україна", страхового акту №94643/1/2023 від 02.06.2023 та розрахунку №7 суми страхового відшкодування від 22.05.2023, складених Страховою компанією, вбачається, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого напівпричіпу становила 36 508,94 грн, з яких: 10 977,50 грн - вартість робіт, 1513,44 грн - вартість матеріалів, 24 018,00 грн - вартість складових. Крім цього, коефіцієнт фізичного зносу - 0,57 (13 508,94 грн), розмір матеріального збитку - 22 763,44 грн, франшиза - 2600,00 грн, 1964,32 грн - ПДВ; розмір страхового відшкодування - 18 199,12 грн.

02.06.2023 на підставі заяви позивача від 23.05.2023 №902 Страховою компанією було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 18 199,12 грн, розмір якого було визначено за вирахуванням коефіцієнта фізичного зносу та розмірі франшизи.

Отже, страхова компанія в межах ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну майну, виконала покладений на неї вищезазначеними приписами ЦК України та Закону №1961-IV обов`язок по виплаті потерпілій особі - позивачу страхового відшкодування.

Як було раніше зазначено, за статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно з пунктом 50 частини 1 статті 1 Закону України "Про страхування" страхова виплата (страхове відшкодування) - це грошові кошти, що виплачуються страховиком у разі настання страхового випадку відповідно до умов договору страхування та/або законодавства.

Фактичний розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню потерпілому включає як реальну вартість пошкодженого майна, так і витрати потерпілого на виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (відновлювальний ремонт транспортного засобу).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №363/218/16-ц.

Отже, страхове відшкодування (страхова виплата) становить 18 199,12 грн, а фактичний розмір шкоди - 36 508,94 грн.

При цьому, частиною 1 статті 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Як було правильно встановлено місцевим господарським судом, згідно свідоцтва НОМЕР_4 про державну реєстрацію транспортного засобу MAN 14.272, д.н.з. НОМЕР_1 , власником останнього на момент дорожньо-транспортної пригоди було ТОВ "Євро Аква".

У постанові Ірпінського міського суду Київської області від 23.05.2023 у справі №367/2795/23 вказано, що ОСОБА_1 працює водієм у ТОВ "Євро Аква". ДТП від 18.04.2023 сталася у робочий день та в робочі години часу - о 16:40.

Крім того, у протоколі серії ААД №334843 про адміністративне правопорушення від 18.04.2023 ОСОБА_1 вказав, що працює водієм у ТОВ "Євро Аква".

Місцевим господарським судом встановлено, що жодних доказів на спростування обставини наявності трудових правовідносин з винуватцем ДТП та виконання останнім трудових (службових) обов`язків, а також доказів на спростовування обґрунтованості визначеного позивачем розміру шкоди відповідачем не було надано.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК з "достатність доказів" на нову - "вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес новий стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі №904/2357/20.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі №904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.

Іншими словами, відсутність у сторін цього судового спору належним чином оформлених первинних документів не усуває обов`язок відповідача заперечувати проти доводів позивача про здійснення спірної поставки шляхом надання всіх наявних у нього доказів на спростування кожного заявленого позивачем аргументу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21.

Отже, місцевий господарський дійшов правильного висновку про те, що самі лише непогодження учасника справи без відповідного їх доказового обґрунтування ніяким чином не можуть спростовувати доказів, які надано позивачем.

Враховуючи те, що винуватець ДТП ( ОСОБА_1 ) є працівником ТОВ "Євро Аква" (страхувальника), тому для повного відшкодування завданої шкоди в останнього виник обов`язок виплатити потерпілому (ТОВ "Овертранс") різницю між фактичним розміром шкоди у розмірі 36 508,94 грн і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) на суму 18199,12 грн, сплаченою страховиком відповідача (Страховою компанією), що становить 18309,82 грн (36 508,94 грн - 18 199,12 грн).

Крім цього, суд першої інстанції заявлену позивачем суму відшкодування зменшив на суму ПДВ у розмірі 1 964,32 грн у зв`язку з тим, що в матеріалах справи відсутні докази здійснення відновлювального ремонту (акт виконаних робіт) та оплати таких робіт виконавцю (станція технічного обслуговування), який би був платником податку на додану вартість.

Відповідно до пункту 36.2. статті 36 Закону №1961-IV страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Зі змісту страхового акту №94643/1/2023 від 02.06.2023 та розрахунку суми страхового відшкодування №7 від 22.05.2023 вбачається, що страхове відшкодування у розмірі 18 199,12 грн вже було визначене з вирахуванням суми ПДВ у розмірі 1 964,32 грн (36508,94-13745,50-2600-1964,32).

У своєму запиті від 30.06.2023 №1170 позивач визнав отримання суми страхового відшкодування на його розрахунковий рахунок.

Отже, місцевий господарський суд зменшив страхове відшкодування на суму ПДВ, яка вже була знижена при розрахунку страхової виплати.

Принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) пов`язаний із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2023 у справі №179/363/21, від 21.06.2023 у справі №757/42885/19-ц).

Тому, за результатами розгляду своєї ж скарги відповідач не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, яке апелянт досягнули в попередній інстанції.

Крім цього, у своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач просив суд залишити рішення місцевого суду без змін та не подавав відповідної апеляційної скарги.

Вирішення питання щодо вказаної суми податку виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції та може призвести до порушення принципу заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апелянта про ухвалення господарським судом рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі №910/13031/23 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ "Євро Аква" має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись статтями 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Аква" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі №910/13031/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі №910/13031/23 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі №910/13031/23.

4. Матеріали справи №910/13031/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені статтями 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

Т.П. Козир