ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2024 р. Справа№ 910/14761/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Ткаченка Б.О.

Майданевича А.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2023

у справі № 910/14761/22 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Національної поліції України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК"

про стягнення 15 053,11 грн,-

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

Національна поліція України (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" (далі - відповідач) про стягнення 15 053, 11 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №190НП про закупівлю капелюхів та головних уборів (кашкет) (код згідно з ЄЗС ДК 021:2015-18440000-5) від 23.07.2021 в частині своєчасної поставки обумовленого договором товару, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у вказаному вище розмірі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.09.2023 у справі № 910/14761/22 позовні вимоги Національної поліції України до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" на користь Національної поліції України 15 053 грн 11 коп пені та 2 481 грн 00 коп витрат зі сплати судового збору.

Рішення мотивоване тим, що відповідач мав поставити товар у строк до 21.09.2021 та відповідно, датою початку періоду прострочення є 22.09.2021. Як встановлено судом, поставка товару у кількості - 1 200 шт була здійснена 28.09.2021, про що свідчить накладна № РН-09/30/01, по якій термін прострочення склав 7 днів та 04.10.2021 у кількості 1 332 шт, про що свідчить накладна № РН-10/06/07, по якій термін прострочення склав 13 днів. Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт здійснення відповідачем поставки замовленого товару з порушенням строку, визначеного п. 5.1 договору, суд зазначає, що вимога позивача про стягнення з ТОВ "МІК" пені, нарахованої на підставі п. 9.2 договору, є обґрунтованою та правомірною. відповідачем не надано суду жодних належних доказів на підтвердження наявності скрутного майнового становища, поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку та невідповідності розміру пені наслідкам порушення. Виконання відповідачем значного обсягу інших замовлень для державних потреб та необхідність забезпечення заробітною платою працівників не є винятковими обставинами, що можуть бути підставою для зменшення розміру пені. З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для зменшення розміру пені, а відтак клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій залишено судом без задоволення.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 27.09.2023 у справі № 910/14761/22, Товариство з обмеженою відповідальністю "МІК", звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить визнати причини пропуску строку на подання апеляційної скарги поважними і поновити його; задовольнити апеляційну скаргу; скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2023 у справі № 910/14761/22 та прийняти нове рішення, яким позов Національної поліції України до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" задовольнити частково.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вважає, що вказаний позивачем період прострочення охоплює і день виконання поставки, що суперечить нормам чинного законодавства і є невірним з огляду на правовий висновок у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі № 910/1091/17 та вказує, що всього необґрунтовано нарахована пеня складає 1 482,13 грн, а правильною є 13 570,98 грн.

На думку скаржника, судом першої інстанції необґрунтовано відхилено клопотання про зменшення неустойки, адже визнав твердження відповідача про наявність підстав для зменшення розміру неустойки безпідставним.

Так, скаржник вказує на те, що у 2022 році відповідач зазнав значних втрат майна, розташованого у власній і орендованій нерухомості, що призвело до активізації у стислі строки інших об`єктів, внаслідок чого поставку вдалось завершити, але з невеликим простроченням.

Скаржник зазначає, що винятковим характером порушення строків поставки за спірним договором і соціальна значущість підприємства є доведеним, натомість позивач не зазнав ніяких збитків або шкоди у зв`язку із незначним простроченням поставки за договором. Стягнення неустойки в заявленому розмірі було б достатньо, щоб виплатити частину заробітної плати працівникам відповідача, тому стягнення такої суми неустойки матиме ще більш негативні наслідки для господарської діяльності відповідача, направленої на збереження життів людей та зміцнення обороноздатності країни. Крім того, господарська діяльність відповідача не є прибутковою, про що свідчить звіт про фінансові результати.

На думку скаржника, є наявними усі складові обставини, які дають суду підстави вважати виниклу ситуацію винятковою і задовольнити клопотання про зменшення неустойки, адже розмір заявленої до стягнення неустойки не є співмірними із збитками від порушення зобов`язання, наявність яких позивачем не доведена.

Також скаржник посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 26.03.2019 у справі № 913/284/18, у постанові Великої Палати Верховного суду від 08.03.2020 у справі № 902/417/18, у постанові Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18.

На переконання скаржника, судом першої інстанції порушено норми процесуального права (ст. 76-78 ГПК України), неправильно застосував норми матеріального права (ч. 1 ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551, ч. 1 ст. 664 ЦК України), а також невірно встановив обставини, які мають значення для справи (суд першої інстанції мав всі підстави задовольнити клопотання про зменшення неустойки), внаслідок чого ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення, яке слід скасувати.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач у відзиві на апеляційну скаргу вказав на те, що відповідач, укладаючи договір погодився із тим, що день поставки товару поставленого ним з порушенням строку, передбаченого п. 5.1 договору, вважається днем прострочення, за який йому нараховуються позивачем штрафні санкції, згідно із умовами договору.

Наведені відповідачем у клопотанні обґрунтування підстав застосування зменшення розміру штрафних санкцій не знаходять свого правового та об`єктивного підтвердження з огляду на фактичні обставини справи, оскільки поставка товару відбувалась 28.09.2021 та 04.10.2021, тому розпочата 24.02.2022 і триваюча станом на сьогодні військова агресія рф проти України, не може розглядатись як причина, яка призвела до унеможливлення виконання відповідачем взятого на себе зобов`язання за договором у встановлений строк.

Позивач вважає, що скаржником не надано доказів, які б містили актуальну інформацію щодо речових прав відповідача на нерухоме майно станом на дату подання клопотання до суду першої інстанції. Також безпідставними та необґрунтованими є посилання відповідача про те, що розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій неспіврозмірний зі збитками та наслідками такого порушення, оскільки штрафні санкції стягуються незалежно від розміру збитків, а порушення відповідачем договірних зобов`язань призвело до порушення прав держави в особі позивача та прав поліцейських на забезпечення їх належним форменим одягом згідно із нормами належності та до перекладання на позивача тягаря понесення комерційного ризику за здійснення відповідачем комерційної діяльності.

Сам по собі факт подальшого укладення відповідачем у 2022-2023р.р. договорів щодо виготовлення форменного одягу для задоволення потреб ЗСУ та інших військових формувань не є самостійною підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки буде мати своїм наслідком цілковите нівелювання мети існування неустойки, як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що у свою чергу, може розцінюватись як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін. Відповідач, укладаючи договір, повинен був об`єктивно оцінити свою можливість виконання обумовленого зобов`язання у встановлений строк.

Позивач зауважує, що сума пені у даній справі дорівнює 15 053,11, а ціна договору - 1 482 131,52 грн, що свідчить про дотримання принципів співрозмірності та пропорційності, як і про відсутність підстав для зменшення пені судом першої інстанції, позаяк у даному випадку пеня не є надмірним тягарем для відповідача і не може розглядатись як джерело отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу передачі судової справи, справу № 910/14761/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2023 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "МІК" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2023 у справі № 910/14761/22. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2023 у справі № 910/14761/22. Призначено до розгляду апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2023 у справі № 910/14761/22 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, тимчасові непрацездатності суддів та перебування суддів у відпустках, надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду 07.12.2023, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/14761/22 розглядалась протягом розумного строку.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, 23.07.2021 між позивачем та відповідачем укладено договір № 190НП про закупівлю капелюхів та головних уборів (кашкет) (код згідно з ЄЗС ДК 021:2015-18440000-5) (далі - договір), відповідно до умов якого відповідач, за договором постачальник, зобов`язується поставити позивачу, за договором покупцю, капелюхи та головні убори (кашкет) (код згідно з ЄЗС ДК 021:2015-18440000-5) (товар), а позивач зобов`язується прийняти та оплатити вказаний товар в порядку та на умовах визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.2 договору, загальна кількість товару, що підлягає поставці та ціна договору визначається у Специфікації товару (Додаток №1 до Договору) і розмірах товару (Додаток №2 до Договору).

Згідно із п. 3.1 договору, ціна договору становить 1 482 131,52 грн, у т.ч. ПДВ 247 021,92 грн.

Пунктами п. 5.1, 5.2 договору, відповідач зобов`язується здійснити поставку товару протягом 60 календарних днів включно з дати укладання договору, за адресою відповідача у місті Києві (вул. Святошинська 27, м. Київ, 03115). Датою поставки товару вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін накладної.

Відповідно до п. 9.2 договору передбачено, що за порушення строків виконання зобов`язання з відповідача стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості. При цьому, день поставки товару поставленого відповідачем з порушенням строку передбаченого п. 5.1 розділу 5 цього Договору, вважається днем прострочення, за який відповідачу нараховуються штрафні санкції згідно умов цього договору.

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, реєстрації у покупця та діє до 31.12.2021, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором.(пункт 13.1. договору).

Згідно із специфікацією товару, що є додатком №1 до договору, поставці підлягає кашкет ТУ У 14.1-7:2016 (зі змінами) у кількості 2 532 шт. за ціною 487,80 грн (без ПДВ) за одиницю, загальна сума 1 482 131,52 грн.

Додатком № 2 до договору сторони узгодили розміри товару, який поставляється.

Факт виконання відповідачем умов договору, а саме: поставка позивачу обумовленого товару, підтверджується видатковими накладними від 28.09.2021 № РН-09/30/01 у кількості 1 200 шт на суму 702 432,00 грн; від 04.10.2021 № РН-10/06/07 у кількості 1 332 на суму 779 699,52 грн.

Звертаючись до суду, позивач зазначив, що товар був поставлений відповідачем з порушенням строку, визначено п. 5.1 договору, а саме: партія товару за видатковою №РН-09/30/01 від 28.09.2021 з простроченням терміну поставки на 7 днів (з 22.09.2021 по 28.09.2021), партія товару за видатковою №РН-10/06/07 від 04.10.2021 з простроченням терміну поставки на 13 днів (з22.09.2021 по 04.10.2021), у зв`язку з чим позивач пред`явив відповідачу претензію вих. №5719/26/3-2021 від 18.11.2021 з вимогою сплатити штрафні санкції в сумі 15 053, 11 грн за порушення строку поставки, яка була залишена відповідачем без відповіді та без задоволення.

Заперечуючи, відповідач зазначив, що у задоволенні позову в частині стягнення 12 213,88 грн пені слід відмовити, у зв`язку з тим, що виконаний Національною поліцією України розрахунок останньої не відповідає приписам ч. 2 ст. 251, ст. 253, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 549 ЦК України, оскільки до періоду нарахування включений день фактичної поставки товару відповідачем - 28.09.2021 та 04.10.2021. Стосовно стягнення решти із заявленої суми пені, відповідач просить суд застосувати положення ст. 551 ЦК України та статті 233 ГК України та зменшити розмір останньої на 90%, тобто до 1 357,09 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Також в ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (ст. ст. 11, 626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 530 цього Кодексу якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 5.1. договору сторони погодили, що у разі, якщо останній день поставки припадає на вихідний або святковий день, то останнім днем поставки вважається перший за ним робочий день.

Таким чином, відповідач мав поставити товар у строк до 21.09.2021 та відповідно, датою початку періоду прострочення є 22.09.2021.

Як вбачається із матеріалів справи, поставка товару у кількості - 1 200 шт була здійснена 28.09.2021, про що свідчить накладна № РН-09/30/01, за якою термін прострочення склав 7 днів та 04.10.2021 у кількості 1 332 шт, про що свідчить накладна № РН-10/06/07, за якою термін прострочення склав 13 днів.

Статтею 663 ЦК України внормовано, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Статями 526, 525 ЦК України, які кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Як вже зазначалось, відповідно до п. 9.2 договору за порушення строків виконання зобов`язання з відповідача стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості. При цьому, день поставки товару, поставленого відповідачем з порушення строку, передбаченого пунктом 5.1 договору, вважається днем прострочення, за який відповідачу нараховуються штрафні санкції згідно з умовами договору.

Отже, враховуючи підтверджений факт прострочення відповідачем поставки товару, вимога позивача про стягнення з ТОВ "МІК" пені, нарахованої на підставі п. 9.2 договору, є обґрунтованою та правомірною.

Здійснивши перерахунок, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, що сума пені у розмірі 15 053,11 грн є арифметично правильною та такою, що підлягає стягненню з відповідача.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру заявленої до стягнення пені на 90% до суми 1 357,09 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У силу ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, за положенням ч. 1 ст. 550 ЦК України.

Водночас ні у зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність (або відсутність) у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки, а також розмір, до якого вона підлягає зменшенню.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18.

Крім цього, у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №918/116/19 зазначено, що реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 ЦК України та статтею 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Так, в обґрунтування заявленого клопотання про зменшення розміру пені на 90% відповідач зазначає, що ТОВ "МІК", як стратегічне підприємство відсічі збройної агресії російської федерації проти України, виконує завдання із задоволення потреб Збройних Сил України, інших військових формувань, зокрема, щодо виготовлення форменого одягу. Відповідач, докладаючи всіх зусиль для збереження життів людей та зміцнення обороноздатності країни, несе значні витрати для виконання таких завдань і здійснює витрати для господарської діяльності без отримання попередніх оплат від замовників.

До того ж, аргументуючи заявлене клопотання, відповідач послався і на втрату 4 виробничих об`єктів внаслідок збройної агресії рф проти України, що негативно позначилося на можливості повноцінного ведення господарської діяльності відповідачем.

Крім цього, відповідач вказує на те, що прострочення поставки товару за договором має винятковий характер, адже в період його виконання відповідач виконував значний обсяг інших замовлень для державних потреб, оскільки було укладено ряд договорів, за якими поставка товару була здійснена без прострочень, так як ніхто з замовників не пред`являв до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" претензій по виконанню договорів в аналогічний період.

Також відповідач звертає увагу суду на те, що позивач не зазнав ніяких збитків або шкоди у зв`язку із незначним простроченням поставки, а отже незначні порушення договірних зобов`язань не мали ніяких негативних наслідків для Національної поліції України та не порушили майнові інтереси позивача.

Так, відповідно до статті 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Сторони укладаючи договір погодили усі його істотні умови, в тому числі ціну, штрафні санкції, обсяги та строки поставки. Відтак відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань.

Відповідач, як юридична особа, яка здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, підписуючи договір, усвідомлювало, строк поставки продукції, з огляду на що повинно було розумно оцінити цю обставину з урахуванням виду своєї діяльності та можливості виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки.

При цьому, оцінюючи баланс інтересів сторін при зменшенні розміру неустойки, суди мають врахувати, що встановлення обставин понесення іншою стороною збитків у разі порушення строку виконання робіт за договором, не є єдиною обов`язковою умовою для висновку про дотримання цього балансу. У правовідносинах, де сторона використовує результати отриманого за договором не з комерційним інтересом, а на виконання покладених на неї повноважень, може бути враховано й вплив прострочення виконання на відносини, що пов`язані з відповідним договором. Так, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами є одним з пріоритетних напрямів у забезпеченні оборони Держави. Тоді як неналежне виконання своїх зобов`язань відповідачем, який вільно, діючи на власний ризик, взяв на себе зобов`язання із визначеними в договорі умовами здійснити поставку форменого одягу має негативний вплив на діяльність відповідача.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано суду жодних належних доказів на підтвердження наявності скрутного майнового становища, поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку та невідповідності розміру пені наслідкам порушення, водночас виконання відповідачем значного обсягу інших замовлень для державних потреб та необхідність забезпечення заробітною платою працівників не є винятковими обставинами, що можуть бути підставою для зменшення розміру пені, у зв`язку із чим, відсутні підстави для зменшення розміру пені.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи предмет та визначені позивачем підстави позову, з огляду на принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, а стягненню з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 15 053,11 грн пені, у зв`язку із чим, підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2023 у справі № 910/14761/22, відсутні.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України)

Одним з ключових елементів цивільного права є автономія волі учасників цивільних відносин, а тому законодавець передбачив, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга, третя статті 6 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.01.2024 у справі № 916/1247/23.

Із встановлених обставин справи вбачається, що договір відповідач уклав у добровільному порядку, погодилося на його умови, не оспорювало їх в судовому порядку та в межах здійснення провадження у цій справі у місцевому суді жодних зауважень щодо них також не наводило.

Таким чином між сторонами цього спору існують договірні стосунки на підставі укладеного договору, а тому відносини сторін мають договірний характер і саме договір визначає, зокрема, підстави, порядок, умови, межі, період та розмір відповідальності сторін.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання і за загальним правилом (див. правовий висновок Верховного Суду у постанові від 10.07.2018 у справі № 927/1091/17) день фактичної поставки товару не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені, адже днем прострочення виконання зобов`язання не є.

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції наголошує на тому, що у разі якщо сторони господарського договору, керуючись "принципом свободи договору" погодять умову про те, що день поставки товару поставленого постачальником з порушення строку також вважається днем прострочення, за який постачальнику нараховуються штрафні санкції, здійснення управленою стороною такого договору - покупцем нарахування постачальнику пені з урахуванням дня поставки товару буде вважатися правомірним і приписам цивільного законодавства не суперечитиме.

Вольовий характер визначення строку не викликає сумніву. Тобто сторони наділені значними можливостями впливати на момент настання або закінчення строків, оскільки можуть змінювати строк, наближати або віддаляти його настання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 922/1178/17.

Оскільки у пункті 9.2. договору позивач та відповідач погодили умову про те, що день поставки товару поставленого відповідачем з порушенням строку передбаченого пунктом 5.1 розділу 5 договору, вважається днем прострочення, за який відповідачу нараховуються штрафні санкції згідно умов цього договору, здійснене позивачем у спірних правовідносинах нарахування відповідачеві сум пені з урахуванням днів фактичної поставки товару відповідачем було правомірним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 910/5436/22.

Колегія суддів апеляційної інстанції, з огляду на викладене, зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З приводу решти доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, що такі аргументи враховані апеляційним судом, при цьому оскаржуване рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції").

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2023 у справі № 910/14761/22 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2023 у справі № 910/14761/22 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника, в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2023 у справі № 910/14761/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.09.2023 у справі № 910/14761/22 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Справу № 910/14761/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді Б.О. Ткаченко

А.Г. Майданевич