ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2024 р.м. ХарківСправа № 922/568/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Рильової В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Приватного підприємства "Трак-Шина-Сервіс" (місцезнаходження: 62489, Харківська область, Харківський район, смт. Безлюдівка, вулиця Зміївська, будинок 1А; )
до Приватного підприємства "ТРАК-ШИНА-СЕРВІС-1" (місцезнаходження: 62489, Харківська область, Харківський район, смт. Безлюдівка, вулиця Зміївська, будинок 1А; )
про стягнення 290 239,22 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Трак-Шина-Сервіс" звернулося до Господарського суду Харківської області із позовною заявою до Приватного підприємства "Трак-Шина-Сервіс-1" про стягнення 290 239,22 грн. (212 204,00 грн. - сума основного боргу, 78 035,22 грн. - сума штрафних санкцій) за Договором поставки № 131017/1/П від 13.10.2017. Також позивач просить суд стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.02.2024 позовну заяву Приватного підприємства "Трак-Шина-Сервіс" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/568/24, справу № 922/568/24 постановлено розглядати без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку частини п`ятої статті 252 Господарського процесуального кодексу України, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали Господарського суду Харківської області від 26.02.2024 про відкриття провадження у справі №922/568/24 було направлено до Електронного кабінету відповідача. З довідки про доставку документа в кабінет електронного суду, яка отримана з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" вбачається, що документ в електронному вигляді "Ухвала про відкриття провадження" від 26.02.2024 у справі №922/568/24 (суддя Рильова В.В.) було надіслано одержувачу ПП "Трак-Шина-Сервіс-1" в його Електронний кабінет. Документ доставлено до електронного кабінету: 27.02.2024 о 01:44 годині ( а.с. 73).

Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Згідно з абз. 2 ч. 6 цієї статті, якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, таке рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Отже, датою вручення відповідачу ухвали суду від 26.02.2024 у справі №922/568/24 про відкриття провадження у справі є 28.02.2024, оскільки документ було надіслано 27.02.2024 після 17:00.

Враховуючи наведені приписи чинного законодавства, копія ухвали про відкриття провадження у справі є врученою відповідачу 28.02.2024, а тому він мав право подати відзив не пізніше 14.03.2024 ( включно).

Отже, суд належним чином виконав вимоги Господарського процесуального кодексу України щодо направлення процесуальних документів учасникам справи та здійснив всі необхідні дії з метою належного їх повідомлення про розгляд даного позову, а відповідач, у відповідності до пункту 5 частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України визнається таким, що був належним чином повідомленим про розгляд даної справи.

Разом з цим, ПП "Трак-Шина-Сервіс-1" наданими відповідачу процесуальними правами не скористалося; у встановлений статтею 251 ГПК України п`ятнадцятиденний строк відзив на позовну заяву до суду не подало.

25.03.2024 до Господарського суду Харківської області через систему "Електронний суд" від позивача надійшло клопотання про витребування доказів (вх.№8004 від 25.03.2024), в якому позивач просить суд поновити строк на подання клопотання про витребування доказів та витребувати з Головного управління Державної податкової служби у Харківській області інформацію:

Чи формувало/використовувало Приватне підприємство «ТРАК-ШИНА-СЕРВІС-1» ( 62489, Харківська обл., Харківський р-н., смт. Безлюдівка, вул. Зміївська, буд. 1А; Код ) податковий кредит (суми податку, що відносяться до податкового кредиту) за податковими накладними, поданими для реєстрації, а саме:

1.Податкова накладна №362 від 14.03.2023 року, реєстраційний номер на суму 18 120 гривень, що зареєстрована 28.03.2023 року;

2.Податкова накладна №360 від 14.03.2023 року, реєстраційний номер на суму 18 120 гривень, що зареєстрована 28.03.2023 року;

3.Податкова накладна №551 від 20.03.2023 року, реєстраційний номер на суму 102 000 гривень, що зареєстрована 13.04.2023 року;

4.Податкова накладна №643 від 22.03.2023 року, реєстраційний номер на суму 6 840 гривень, що зареєстрована 13.04.2023 року;

5.Податкова накладна №782 від 27.03.2023 року, реєстраційний номер на суму 25 124 гривень, що зареєстрована 13.04.2023 року;

6.Податкова накладна №840 від 28.03.2023 року, реєстраційний номер на суму 42 000 гривень, що зареєстрована 13.04.2023 року.

Вказане клопотання обґрунтоване наступним. Відповідно до положень Податкового кодексу не передбачено можливість продавця (позивача по даній справі) мати можливість підтвердити податковий облік покупця (відповідача по даній справі). Також, до прав позивача Податковим кодексом не віднесена можливість надати відповідний запит органам ДПС України та отримати зазначену відповідь, оскільки це стосується податкового обліку іншої особи. Тобто, у позивача не існує можливості надати докази податкового обліку відповідача самостійно. Крім того, позивач вказує на те, що Відповідно до п. 17.1.9 ст. 17 Податкового Кодексу платник податків має право на нерозголошення контролюючим органом (посадовими особами) відомостей про такого платника без ного письмової згоди та відомостей, що становлять конфіденційну інформацію, державну, комерційну чи банківську таємницю. Також п.п. 21.1.6 п. 21.1 ст. 21 ПК України встановлено, що посадові особи контролюючих органів зобов`язані не допускати розголошення інформації з обмеженим доступом, що одержується, використовується, зберігається під час реалізації функцій, покладених на контролюючі органи. Виходячи з вищевикладено, позивач зазначає, що на самостійний запит позивача, відповідно до норм Податкового кодексу, отримати інформацію з баз ПДВ неможливо.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.03.2024 поновлено Приватному підприємству "Трак-Шина-Сервіс" строк на подання клопотання про витребування доказів (вх.№8004 від 25.03.2024), клопотання Приватного підприємства "Трак-Шина-Сервіс" про витребування доказів (вх.№8004 від 25.03.2024) - задоволено, постановлено витребувати з Головного управління Державної податкової служби у Харківській області вищезазнчену інформацію, встановлено Головному управлінню Державної податкової служби у Харківській області строк для надання запитуваної інформації до 08.04.2024.

Разом з цим, Господарським судом Харківської області, ухвалою від 11.04.2024 виправлено описку, допущену судом, у резолютивній частині ухвали Господарського суду Харківської області від 25 березня 2024 року у справі № 922/568/24, виклавши її в наступніій редакції:

"Встановити ГУ ДПС у Харківській області строк для подання до суду витребуваної інформації до 18 квітня 2024 року".

11.04.2024 до Господарського суду Харківської області від 25.03.2024 від позивача надійшло клопотання (вх.№9623 від 11.04.2024), в якому позивач просить суд в порядку ч.6.ст 81 ГПК України уповноважити представника позивача ПП "Трак - Шина - Сервіс" адвоката Ашурову Аліну Рашидівну на одержання витребуваних судом доказів за ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.03.2024.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 11.04.2024 клопотання Приватного підприємства "Трак - Шина - Сервіс" (вх.№9623 від 11.04.2024) - задоволено, уповноважено на одержання витребуваних ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.03.2024 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 11.04.2024 року), доказів представника Приватного підприємства "Трак - Шина - Сервіс" - адвоката Ашурову Аліну Рашидівну (ордер серії АХ №1173526 від 19.02.2024 та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 002308 від 08.02.2019).

18.04.2024 до Господарського суду Харківської області від представника позивача Ашурової А.Р. надійшло повідомлення (вх.№10296 від 18.04.2024), в якому остання вказує, що нею одержано відповідь ГУ ДПС у Харківській області №19164/6/20-40-04-12-06 від 16.04.2024, оригінал якої додано до вказаного пояснення.

Судом прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи документи, надані на виконання ухвали суду від 25.03.2024 (вх.№10296 від 18.04.2024).

Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини другої статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частиною четвертою статті 240 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши справу № 922/568/24 в межах строку, встановленого статтею 248 Господарського процесуального кодексу України; всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для вирішення спору по суті, суд встановив таке.

13 жовтня 2017 року між Приватним підприємством «ТРАК-ШИНА-СЕРВ1С» та Приватним підприємством «ТРАК-ШИНА-СЕРВІС-1» укладено Договір поставки №131017/1 /П (далі - Договір).

Згідно вказаного Договору, Постачальник (ПП «ТРАК-ШИНА-СЕРВ1С») на умовах, визначених цим Договором, зобов`язується поставити Покупцеві (Г1П «ТРАК-ШИНА- СЕРВІС-1») автомобільні Товари (надалі - «Товар»). Підтвердженням факту узгодження Сторонами найменування, асортименту, кількості, ціни товару є прийняття Покупцем товару по видатковій накладній виданій Постачальником, яка після її підписання сторонами має силу специфікації (пункт 1.1 Договору).

Відповідно до п.2.1 Договору остаточна ціна Товару по кожній позиції номенклатури визначається в видатковій накладній, яка є невід`ємною частиною Даного Договору. Підписавши видаткову накладну Покупець тим самим висловлює свою згоду по вартості отриманого Товару.

Покупець оплачує ціну Товару, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника на підставі виставленого Постачальником рахунку, факсова та електронна копія якого, має силу оригіналу документу) (п.3.1 Договору)

Покупець зобов`язаний оплатити Товар на умовах 100% попередньої оплати (п.3.2 Договору).

Згідно п. 4.1. Договору покупець, в залежності від власних потреб, надає Постачальнику замовлення у письмовій формі чи іншим способом. Замовлення повинно містити чітко сформульовані вимоги (асортимент та кількість).

Відповідно до п 4.2. отримавши замовлення, постачальник не пізніше 24 (двадцяти чотирьох) годин приймає його і надає Покупцю рахунок-фактуру для проведення оплати, а Покупець погоджується з ним (пп.4.2.1 Договору).

Пунктом 5.1 Договору встановлено, що місце поставки та умови поставки Товару здійснюються у відповідності з правилами Інкотермс 2000 на підставі замовлення Покупця. Тобто, місце поставки в Договорі №131017/1/П чітко не визначено.

Пунктом 5.3. Договору встановлено, що товар вважається прийнятим і таким, що належить Покупцю з моменту підписання видаткової накладної представником Покупця.

Відповіжно до положень п.9.4 Договору Покупець зобов`язується, зокрема, своєчасно здійснювати необхідні розрахунки з Постачальником.

За затримку платежів у відповідності до ст. З цього Договору на термін більше 30 днів, покупець сплачує Постачальнику штраф у розмірі 30 (тридцяти) відсотків від загальної вартості невиконаного зобов`язання (п.10.2 Договору).

Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31.12.2018 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п.12.1 Договору).

У разі, коли за З0 календарних днів до закінчення дії Договору не надійдуть інші пропозиції (заяви) будь-якої із сторін, термін його дії автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік (п.12.2 Договору).

Скріплення даного Договору печаткою, а також скріплення печаткою будь-яких документів Постачальника чи Покупця підтверджує той факт, що такий документ підписаний уповноваженою на це особою (п.12.6 Договору).

Сторони погоджуються використовувати при здійсненні своєї діяльності електронні документи та призначений для цього електронний цифровий підпис (далі - ЕЦГІ). Сторони визнають будь-які документи, складені та надані будь-якою Стороною іншій в електронному вигляді із застосуванням ЕЦП засобами телекомунікаційного зв`язку або на електронних носіях, як оригінали, що мають юридичну силу. Сторони визнають, що ЕЦП за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) Постачальника та Покупця у разі, якщо: ЕЦП підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті (п.12.10 Договору).

Договір підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками.

Як вказує позивач, за період з 14.03.2023 по 22.02.2024, згідно Договору поставки, позивачем було прийнято до виконання та повністю виконано від Відповідача замовлення щодо поставки автомобільних товарів (шин), а відповідачем було прийнято (отримано) товар за кількістю та якістю, що також підтверджується складеними первинними документами.

Позивачем до позовної заяви додано наступні видаткові накладні: №1166 від 14.03.2023 (а.с.24), №1169 від 14.03.2023 (а.с.26), №1250 від 20.03.2023 (а.с.28), №1301 від 22.03.2023 (а.с.30), №2219 від 27.03.2023 (а.с.32), №1399 від 28.03.2023 (а.с.34).

Крім того, матеріали справи містять зареєстровані позивачем податкові накладні №362 від 14.03.2023 року на суму 18 120,00 гривень (а.с.38); №360 від 14.03.2023 року на суму 18 120,00 гривень (а.с.36); №551 від 20.03.2023 року на суму 102 000,00 гривень (а.с.40); №643 від 22.03.2023 року на суму 6 840,00 гривень (а.с.42); №840 від 28.03.2023 року на суму 42 000,00 гривень (а.с.46); №782 від 27.03.2023 року на суму 25 124,00 гривень (а.с.41).

В обґрунтування позовних вимог ПП "Трак - Шина- Сервіс" посилається на те, що позивачем було виконано зобов`язання щодо поставки товару, а відповідачем принято даний товар. Проте, станом на день подання позовної заяви, відповідач не повністю виконав свої грошові зобов`язання, товар, поставлений у період з 14.03.2023 по 22.02.2024 року, не оплатив, внаслідок чого у ПП "Трак - Шина- Сервіс 1" виникла заборгованість за Договором поставки на суму 212 204,00 грн.

Крім того, внаслідок прострочення виконання відповідачем зобов`язань, позивачем нараховано та заявлено до стягнення штраф в розмірі 63 661,20 грн. (на підставі пункту 10.2 Договору), три проценти річних в розмірі 6 014,82 грн. та інфляційні втрати в розмірі 8 359,20 грн. (в порядку статті 625 ЦК України), а разом 78 035,22 грн.

Обставини щодо стягнення суми заборгованості за Договором поставки №131017/1/П та вказаних нарахувань в примусовому порядку стали підставою для звернення ПП "Трак - Шина - Сервіс" до суду із даним позовом.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.

За загальними положеннями цивільного законодавства цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 Цивільного кодексу України). Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

У відповідності зі статтею 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), зі змістом якої кореспондуються і приписи статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України).

Частиною третьою статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно статті 193 ГК України та статті 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, за змістом статті 193 ГК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом. Аналогічні застереження містить стаття 525 ЦК України.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина перша статті 193 ГК України).

Укладений сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Так, згідно статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, що передбачено частиною першою статті 612 ЦК України.

Виходячи із позовних вимог, суд зазначає, що предметом доказування в межах даної справи є здійснення господарської операції між сторонами, а також наявність чи відсутність у відповідача заборгованості та своєчасність виконання відповідачем зобов`язань за Договором поставки № 131017/1/П від 13 жовтня 2017 року.

Крім того, відповідно до приписів статей 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому, суд зазначає, що обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини першої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У даному випадку суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16 липня 1999 року N 996-ХIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Згідно статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Усі господарські операції відображаються в бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування (документація). Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій (частина 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

При цьому, первинні документи повинні містити відомості, які підтверджують вчинення господарської операції, на виконання якої вони складаються, у зв`язку з чим вчинення певної господарської операції фіксуватиметься документально, що в сукупності свідчить про підтвердження між учасниками такої операції певних прав та обов`язків, зокрема, і щодо обов`язку сплатити певну суму коштів, яка складатиме еквівалент певної вартості поставленого товару / наданих послуг.

Як вже було зазначено вище, на підтвердження доказів поставки Товару відповідачу, позивачем було надано до суду видаткові накладні (підписані лише позивачем), які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а також податкові накладні.

Суд зазначає, що за фактом постачання товару по видатковим накладним позивачем було сформовано податкові накладні, а саме:

- за видатковою накладною № 1169 від 14.03.2023 на суму 18 120,00 грн. (у тому числі ПДВ у сумі 3 020,00 грн) (а.с.26) сформовано податкову накладну №362 від 14.03.2023 (а.с.38);

- за видатковою накладною № 1166 від 14.03.2023 на суму 18 120.00 грн. (у тому числі ПДВ у сумі 3 020,00 грн) (а.с.24) сформовано податкову накладну №360 від 14.03.2023 (а.с.36);

- за видатковою накладною № 1250 від 20.03.2023 на суму 102 000,00 грн.(у тому числі ПДВ у сумі 17 000,00 грн.) (а.с.28) сформовано податкову накладну №551 від 20.03.2023 (а.с.40);

- за видатковою накладною № 1301 від 22.03.2023 на суму 6 840,00 грн (у тому числі ПДВ у сумі 1 140,00 грн.) (а.с.30) сформовано податкову накладну №643 від 22.03.2023 (а.с.42);

- за видатковою накладною № 2219 від 27.03.2023 на суму 25 124,00 ( у тому числі ПДВ у сумі 4 187,33 грн.) (а.с.32) сформовано податкову накладну № 782 від 27.03.2023 (а.с.44);

- за видатковою накладною № 1399 від 28.03.2023 на сму 42 000,00 грн.( у тому числі ПДВ 7 000,00 грн.) сформовано податкову накладну №840 від 28.03.2024 (а.с.46).

Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг згідно з приписами пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно з п. 201.1. ст. 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до пункту 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що згідно відповіді ГУ ДПС у Харківській області № 19164/6/20-40-04-12-06 від 16.04.2024, наданої на виконання ухвали Господарського суду Харківської області від 11.04.2024, встановлено що ПП «ТРАК-ШИИНА-СЕРВІС-1» (код СДРПОУ 38117761) формувало податковий кредит за рахунок включення до складу податкового кредиту по податковій декларації за березень 2023 року ( реєстраційний номер від 19.04.2023 року) податкових накладних виписаних контрагентом ПП «ТРАК-ШИНА-СЕРВІС» (). Згідно Додатку 1 до податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2023 року, у розділі II. Податковий кредит, Таблиці 2.1 по рядку 10 відображено ІПН постачальника 31, з обсягами постачання з ПДВ 469 968 грн, в тому числі ПДВ 78 328 гривень.

Згідно бази даних Єдиного реєстру податкових накладних у березні 2023 року ПП «ТРАК-ШИНА-СЕРВІС» () виписано на адресу ПП «ТРАК-ШИНА-СЕРВІС-1» () 11 податкових накладних, на загальну суму з обсягами постачання з ПДВ 469 968 грн, в тому числі і запитувані 6 податкових накладних, на загальну суму з обсягами постачання з ПДВ 212 204 грн: №362 від 14.03.2023, реєстраційний номер на суму з обсягами постачання з ПДВ 18 120 грн, №360 від 14.03.2023, реєстраційний номер на суму з обсягами постачання з ПДВ 18 120 грн, №551 від 20.03.2023, реєстраційний номер на суму з обсягами постачання з ПДВ 102 000 грн, №643 від 22.03.2023, реєстраційний номер на суму з обсягами постачання з ПДВ 6 840 грн, №782 від 27.03.2023, реєстраційний номер на суму з обсягами постачання з ПДВ 25 124 грн, №840 від 28.03.2023, реєстраційний номер на суму з обсягами постачання з ПДВ 42 000 гривень.

Суд зазначає, що Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.

Підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.

Такий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 по справи № 910/23097/17.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду по справі №922/2115/19 у постанові від 03.06.2022 року" з урахуванням наведеного Верховний Суд зазначає, що, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Якщо сторона заперечує факт передачі товару за договором поставки за податковими накладними, але одночасно реєструє податкові накладні на придбання товарів від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, і жодним чином не пояснює свої дії та правову підставу виникнення в платника права на податковий кредит з ПДВ за цими накладними, то така поведінка сторони не є добросовісною та розумною. У такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття товару від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема, відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом."

"За результатами перегляду справи в касаційному порядку об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, враховуючи наведене у розділі 8 цієї постанови, не убачає підстав для відступу від висновку колегії суддів Касаційного господарського у складі Верховного Суду, викладеного у пункті 44 постанови від 28.08.2020 зі справи № 922/2081/19 як такого, що пов`язаний з встановленими обставинами у конкретній справі (про те, що податкові декларації підтверджують лише порядок оподаткування господарської операції, оскільки сам факт вчинення оподаткування не свідчить про наявність господарської операції), але вважає за доцільне його конкретизувати: податкова накладна (в залежності від фактичних обставин певної справи) може бути допустимим доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, якщо сторона, яка заперечує факт поставки вчинила юридично значимі дії: зареєструвала податкову накладну; сформувала податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом тощо, оскільки підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт лише реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності."

Відповідно до положень статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Разом з цим, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі слід враховувати положення Податкового кодексу України та фактичні дії як постачальника, так і покупця, щодо відображення ними в податковому обліку постачання спірного товару.

Як вбачається із зазначених положень законодавства, первісною обставиною для складання податкової накладеної є здійснення господарської операції з постачання товарів/послуг та оформлення зазначеної господарської операції первинною бухгалтерською документацією, та як наслідок проведення такої операції - складання податкової накладної та її реєстрація.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).

Отже, на підставі викладеного, суд дійшов висновку, що наявність податкових накладних та їх реєстрація позивачем, відображення в податкових деклараціях відповідача цих господарських операцій, з урахуванням первинних бухгалтерських документів (видаткових накладних, які не підписані відповідачем), підтверджує факт поставки спірного товару та існування правовідносин за договором поставки, що є підставою для виникнення у відповідача обов`язку щодо здійснення повного розрахунку за отриманий товар.

Згідно з ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч.7 ст.193 ГК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За приписами статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.2.1 Договору остаточна ціна Товару по кожній позиції номенклатури визначається в видатковій накладній, яка є невід`ємною частиною даного договору.

Пунктом 5.1 Договору встановлено, що місце поставки та умови поставки Товару здійснюються у відповідності з правилами «Інкотермс 2000» на підставі замовлення Покупця. Тобто, місце поставки в Договорі №131017/1/П чітко не визначено.

Згідно п.4.1 Договору покупець, в залежності від власних потреб, надає Постачальнику замовлення у письмовій формі чи іншим способом. Замовлення повинно містити чітко сформульовані вимоги (асортимент та кількість). З вказаного пункту договору вбачається, що замовлення може бути не тільки у письмовій формі, що не виключає надання такого замовлення постачальнику шляхом засобів телефонного зв`язку.

Відповідно до п.3.2 Договору покупець зобов`язаний оплатити товар на умовах 100 % попередньої оплати.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем інсують довготривалі правовіносини з поставки товару відповідно до умов договору №131017/1/П від 13.10.2017.

Втім, як вбачається з матеріалів справи, а саме з виписки АТ "Райффайзен Банк" від 22.02.2024 за період з 14.01.2023 до 28.03.2023 (а.с.19 -20) , відповідач здійснював оплату за поставлений товар вже після його отримання (наприклад, оплата за автошини за накладною 4826 від 29.12.2022 відбулась 04.01.2023) (а.с.20). Суд зазначає, даний факт, вказує на те, що між позивачем та відповідачем склався довготривалий та довірительний характер договірних відносин, оплати за поставлений товар здійснювались відповідачем після отримання товару за відповідними видатковими накладними, а не 100% попередньою оплатою на підтаві рахунків.

Також, суд зазначає, що відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, відзив не подав, також ним не надано суду належних, достатніх та допустимих доказів в протиставлення позииції позивача, хоча сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Тобто, не усувається обов`язок відповідача заперечувати проти доводів позивача шляхом надання всіх наявних у нього доказів на спростування кожного заявленого позивачем аргументу.

Стандарти доказування це певний об`єктивний критерій, на підставі якого суд оцінює докази для встановлення фактів справи , а властивості доказів це невід`ємні його ознаки, за умови наявності яких певні відомості здобувають якість доказу та, навпаки, при відсутності хоча б однієї з них відомості не мають доказового значення.

Стандарти доказування не передбачають обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вирогідним, ніж протилежний. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 908/1879/17.

Верховний Суд зазначає, що згідно з частинами першою та третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Іншими словами тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Аналізуючи судову практику Верховного Суду, можна констатувати, що у справах господарської юрисдикції Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та зазначає, що при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Судом зауважувалось, що стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. У разі коли сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певних обставин, суд робить висновок про їх недоведеність (постанови Верховного Суду у справах № 922/1163/18 від 27.02.2019; № 909/105/15 від 29.08.2018; № 910/23428/17 від 29.08.2018; № 910/8763/17 від 31.01.2018).

Оцінивши наявні в справі докази, суд зазначає, що стандарт доказування «вірогідності доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію такого стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Також тлумачення змісту ст. 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи шляхом покладання тягаря доказування на сторони, а суд при ухвалені рішення, застосовуючи, серед іншого (норми права та закону, внутрішнє переконання), стандарти доказування, та забезпечити оперативність, економність й гнучкість процедури розгляду справ.

Разом з тим, цей принцип не зобов`язує суд вважати обставину, яку стверджує сторона, встановленою і доведеною, тому що таку обставину слід довести таким чином, аби, як правило, дотриматись стандарту переваги більш вагомих доказів. Тобто, коли висновок про наявність факту твердження видається більш правдоподібним, ніж протилежне, у світлі наданих доказів.

Верховний Суд також зазначає, що у пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Вказані обставини, а саме відсутність заперечень з боку відповідача стосовно позовної заяви, наявність в матеріалах справи відомостей відображення у податковому обліку відповідних операцій сторонами, а саме податкових накладних та їх реєстрація позивачем, відображення в податкових деклараціях відповідача цих господарських операцій, формівання податкового кредиту, з урахуванням первинних бухгалтерських документів (видаткових накладних, які не підписані відповідачем), докази попередньої господарської практики сторін у межах цього договору фактичного порядку взаємодій з поставки та її оплати по факту здійснення поставки, довготривалий характер договірних відносин позивача й відповідача, дають змогу суду дійти висновку про факт поставки спірного товару та існування правовідносин за договором поставки, що є підставою для виникнення у відповідача обов`язку щодо здійснення повного розрахунку за отриманий товар.

Отже враховуючи те, що відповідач зобов`язання щодо оплати поставленого товару не виконав, на час розгляду справи відповідачем не надано доказів сплати вартості отриманого товару, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 212 204,00 грн підтверджені належними доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо нарахованих та заявлених до стягнення позивачем штрафу в розмірі 63 661,20 грн. (на підставі пункту 10.2 Договору), 3% річних в розмірі 6 014,82 грн. та інфляційних втратт в розмірі 8 359,20 грн. (в порядку статті 625 ЦК України), а разом 78 035,22 грн., суд зазначає наступне.

Згідно пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України визначено, що, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно до п.10.2 Договору за затримку платежів у відповідності до ст.З цього Договору на термін більше 30 днів Покупець сплачує Постачальнику штраф у розмірі 30 (тридцяти) відсотків від загальної вартості невиконаного зобов`язання.

Вказаним пунктом Договору чітко встановлено, що штраф сплачується за затримку платежів у відповідності до ст.З цього Договору на термін більше 30 днів.

Суд зазначає, що в позовній заяві позивачем вищезазначений пункт договору (10.2) вказано неповністю, період прострочення позивачем розраховано невірно.

Так, позивач зазначає, що періодом прострочення є період з 14.03.2023 по 22.02.2024., оскільки видаткова накладна (перша з досліджуваних в матеріалах справи) №1166 від 14.03.2023.

Проте, оскільки відповідно до п.10.2 Договору встановлено нарахування штрафу лише , якщо строк затримки платежів більше 30 днів, то правильною датою початку нарахування штрафу є : за поставкою від 14.03.2023 по видатковим накладним № 1169 та № 1166 буде 13.04.2023 (15.03.2023 - перший день затримки платежу +30 днів); за поставкою від 20.03.23 по видатковій накладній № 1250 - 20.04.2023; за поставкою від 22.03.23 по видатковій накладній № 1301 - 22.04.2023; за поставкою від 27.03.23 по видатковій накладній № 2219 - 27.04.2023; за поставкою від 28.03.23 по видатковій накладній № 1399 - 28.04.2023.

Перевіривши розрахунок штрафу за формулою: 30% х 212 204,00 грн. (загальна вартість невиконаного зобов`язання) суд зазначає, що він є арифметично вірним та дорівнює 63 661,20 грн.

Щодо інфляційних втрат та 3% річних.

Згідно з ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Перевіривши періоди нарахування та відповідні розрахунки інфляційних, суд дійшов висновку про їх часткову невірність та невідповідність вимогам чинного законодавства України, з огляду на наступне.

Індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Такий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 № 910/13071/19.

Як встановлено судом, за всіма наявними в матеріалах справи видатковими накладними (за березень 2023), час прострочення у березні місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями), а тому інфляційні нарахування на суму боргу 212 204,00, яка винакла у березні 2023, мають нараховуватись з квітня 2023 року, а не з березня, як помилково зазначено позивачем.

Таким чином, перерахувавши інфляційні нарахування на суму боргу в розмірі 212 204,00 грн за період з квітня 2023 по січень 2024 ( враховуючи кінцеву дату періоду нарахування, визначену позивачем у позові -31.01.24), суд встановив, що вірною сумою інфляційних втрат є - 5 099,65 грн.

В частині стягнення інфляційних втрат в сумі 3 259,55 грн. суд відмовляє, як в безпідставно нарахованій та необгрунтованій.

Крім того, перевіривши періоди нарахування та відповідні розрахунки 3% річних, суд дійшов висновку про їх арифметичну невірність та невідповідність вимогам чинного законодавства України.

Так, позивачем нараховано 3% річних на загальну суму боргу 212 204,00 за період з 14.03.2023 по 21.02.2024.

Суд зазначає, що позивач невірно визначив період нарахування 3% річних саме з 14.03.2023 та одразу на всю суму боргу за різними поставками, оскільки по кожній видатковій накладній початок нарахування 3% буде різним та залежить від дати з якої починається прострочення платежу .

Так, відповідно до видаткової накладної № 1166 від 14.03.2023, період прострочення починається з 15.03.2023; відповідно до видаткової накладної № 1169 від 14.03.2023 період прострочення починається з 15.03.2023; відповідно до видаткової накладної №1250 від 20.03.2023 період прострочення починається з 21.03.2023; відповідно до видаткової накладної №1301 від 22.03.2023 період прострочення починається з 23.03.2023; відповідно до видаткової накладної № 2219 від 27.03.2023 перод прострочення починається з 28.03.2023; відповідно до видаткової накладної № 1399 від 28.03.2023 перод прострочення починається з 29.03.2023.

Перерахувавши нарахування 3% річних за кожною видатковою накладною окремо, суд встановив, що вірною сумою 3% річних є - 5 867,40 грн.

В частині стягнення 3% річних в сумі 147,42 суд відмовляє, як в непідтвердженій належними та допустимими доказами.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Так, решта доводів учасників процесу, їх письмових пояснень, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому Господарським процесуальним кодексом України порядку обставини, які повідомлені ПП "Трак - Шина - Сервіс" не спростував, жодних доказів оплати за поставлений товар не надав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача - ПП "Трак - Шина - Сервіс -1" заборгованості за Договором поставки №131017/1/П від 13.10.2017 в розмірі 212 204,00 грн. суми основного боргу , штрафу в розмірі 63 661,20 грн., 3% річних в розмірі 5 867,40 грн., інфляційних втрат в розмірі 5 099,65 грн. грн. - підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню. В іншій частині позову суд відмовляє з підстав, наведених вище.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується частиною першою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підставі, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про часткове задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем, покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.1, 2, 4, 5, 12, 13, 14, 15, 42, 73, 74, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 256, 257, 259 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватне підприємство "Трак-Шина-Сервіс" задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства "ТРАК-ШИНА-СЕРВІС-1" (місцезнаходження: 62489, Харківська область, Харківський район, смт. Безлюдівка, вулиця Зміївська, будинок 1А; ) на користь Приватного підприємства "Трак-Шина-Сервіс" (місцезнаходження: 62489, Харківська область, Харківський район, смт. Безлюдівка, вулиця Зміївська, будинок 1А; ) заборгованість за Договором поставки № 131017/1/П від 13.10.2017 в розмірі 286 832,25 грн., з яких: сума основного боргу 212 204,00 грн., штраф в розмірі 63 661,20 грн., 3% річних в розмірі 5 867,40 грн., інфляційні втрати в розмірі 5 099,65 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 4 302,50 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "25" квітня 2024 р.

Суддя В.В. Рильова

Справа №922/568/24