ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2024 Справа № 914/2022/23

За позовом:Львівського національного університету природокористування, Львівська обл., м. Дубляни,
до відповідача:Львівської міської ради, м. Львів
за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Міністерства освіти і науки України, м. Київ Фонду державного майна України, м. Київ
про:витребування майна
Суддя Крупник Р.В. Секретар Зусько І..С
Представники учасників справи:
від позивача:Юрчак В.В. адвокат;
від відповідача:Шмотолоха О.П. представниця;
від третіх осіб:не з`явились.

ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ.

Львівський національний університет природокористування (надалі Позивач, Університет) звернувся до Господарського суду Львівської області з позовною заявою до Львівської міської ради (надалі Відповідач, Міська рада) про витребування майна.

Ухвалою суду від 04.07.2023 (суддя Щигельська О.І.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 17.07.2023, залучено до участі у справі в статусі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Міністерство освіти і науки України (надалі Міністерство, Третя особа-1) та Фонд державного майна України (надалі Фонд майна, Третя особа-2).

Процесуальний хід розгляду справи відображений в ухвалах суду.

Зважаючи на прийняття головою Господарського суду Львівської області наказу №05-13/52 від 16.10.2023 про надання судді Щигельській О.І. відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами з 14.10.2023 по 16.02.2024, керівником апарату Господарського суду Львівської області прийнято розпорядження №363 від 17.10.2023, згідно із яким у справі №914/2022/23 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу.

За результатами повторного авторозподілу, справу №914/2022/23 передано на розгляд судді Крупнику Р.В.

Ухвалою від 18.10.2023 суд прийняв до розгляду справу, підготовче провадження у справі ухвалив розпочати спочатку, засідання у справі призначив на 06.11.2023.

Ухвалою від 06.11.2023 відкладено підготовче засідання у справі на 27.11.2023.

Ухвалою від 27.11.2023 прийнято до розгляду заяву Університету про зміну предмета позову (вх. №4590/23 від 16.11.2023), підготовче засідання у справі відкладено на 14.12.2023.

У підготовчому засіданні 14.12.2023 суд задовольнив клопотання позивача та продовжив строк підготовчого провадження на тридцять днів, а також відклав підготовче засідання на 22.01.2024.

Ухвалою від 22.01.2024 суд відклав підготовче засідання на 05.02.2024.

Ухвалою від 05.02.2024 відкладено підготовче засідання у справі на 12.02.2024.

Ухвалою від 12.02.2024 суд частково задовольнив клопотання позивача про витребування доказів, витребував у Тростянецької сільської ради Стрийського району Львівської області та Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Львівської міської ради відповідні докази, підготовче засідання у справі відклав на 04.03.2024.

Ухвалою від 04.03.2024 відкладено підготовче засідання у справі на 14.03.2024.

Ухвалою від 14.03.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 08.04.2024.

Ухвалою від 08.04.2024 відкладено судове засідання на 15.04.2024.

У судове засідання 15.04.2024 представник позивача з`явився, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представниця відповідача у судове засідання 15.04.2024 з`явилась, просила відмовити у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позовної давності.

Треті особи явку повноважних представників у судове засідання 15.04.2024 не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляд справи.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

Аргументи позивача.

Позов обґрунтовано тим, що на балансі Університету перебуває нерухоме майно: будинок побуту літ. А-2, площею 865,2 м2, реєстраційний номер 27, що знаходиться за адресою: Львівська обл., Львівський р-н, м. Дубляни, вул. Шевченка, 4. Власником цього майна є держава в особі Міністерства, а за позивачем воно закріплене на праві господарського відання відповідно до наказу №1472 від 08.12.2016.

Як стверджує Позивач, під час реєстрації права державної власності на означений вище об`єкт нерухомого майно за Міністерством було виявлено, що він зареєстрований на праві комунальної власності за Дублянською міською радою. Разом з цим, ні Університетом, ні Міністерством не приймалось жодних рішень та/або погоджень щодо передачі спірного майна у власність органу місцевого самоврядування.

Зважаючи на це, а також враховуючи, що правонаступником Дублянської міської ради є Львівська міська рада, Позивач просить витребувати спірне майно у Відповідача у державну власність в особі Міністерства.

Аргументи відповідача.

Відповідач подав до суду відзив на позову заяву, у якому вказав, що спірне майно не належало та не могло належати позивачу на праві господарського відання, яке, як стверджує останній, виникло у 2016 році. Це пов`язано із тим, що Дублянська міська рада на підставі законних правовстановлюючих документів зареєструвала право власності на відповідне майно ще у 2014 році. У 2022 році право власності на Будинок побуту зареєстровано за Міською радою, як правонаступником Дублянської міської ради.

Зважаючи на це, відповідач переконаний, що у задоволенні позову слід відмовити.

Міська рада також подала до суду заяву про застосування строків позовної давності (вх. №22900/23 від 21.09.2023), у якій вказала, що позивач довідався про порушення свого права у 2016 році при зверненні до державного реєстратора із заявою про проведення реєстрації права власності на спірне майно від 11.04.2016. Відтак, строк для звернення до суду із позовом про захист порушеного права сплив 11.04.2019.

Аргументи Третьої особи-1.

Міністерство подало до суду пояснення (вх. №24373/23 від 08.10.2023), у яких вказало, що не приймало жодних рішень і не надавало погоджень щодо передачі спірного майна у комунальну власність. Крім цього, помилковими є посилання позивача на те, що у Міністерства наявний оригінал рішення про відмову у державній реєстрації №29186767 від 11.04.2016.

Аргументи Третьої особи-2.

Фонд майна подав до суду пояснення (вх. №3260/23 від 21.08.2023), у яких вказав, що Департаментом оренди і розпорядження державним майном не розглядалося питання щодо передачі Будинку побуту у комунальну власність, а у реєстрі об`єктів державної власності обліковується державне нерухоме майно, щодо якого виник спір у цій справі та яке перебуває на балансі Університету.

Зважаючи на це, Фонд майна підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

У 1970 році за рахунок державних капіталовкладень у смт. Дубляни Львівської області зведено двоповерховий будинок комбінату побутового обслуговування, який прийнято у державну власність згідно із Актом приймання державною комісією будинку (споруди) від 29.04.1970 (Т.2 а.с.232-238).

Судом встановлено, що за результатами проведення інвентаризації та формування інвентаризаційної справи (Т.1 а.с. 241-258) щодо вказаного об`єкта нерухомості ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» виготовило технічний паспорт від 13.02.2007 (Т.1 а.с. 157-159), зі змісту якого вбачається, що будинок побуту літ. «А-2» має загальну площу 865,2 м2 та знаходиться на території Львівської області у місті Дубляни по вулиці Шевченка, будинок 4 (попередній адресний номер « 20») (надалі Будинок побуту).

Управління спірним об`єктом права державної власності до 04.02.2015 здійснювалось Міністерством аграрної політики та продовольства України, після чого Будинок побуту перейшов в управління третьої особи-1 на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України «Про передачу цілісних майнових комплексів навчальних закладів та державної установи до сфери управління Міністерства освіти і науки» №87-р від 04.02.2015.

Відомості щодо спірного об`єкта нерухомого майна тривалий час не вносились до Єдиного реєстру об`єктів державної власності. Вперше суб`єкт управління подав відповідне звернення до Фонду майна 01.04.2015, що вбачається зі змісту листа третьої особи-2 №10-24-24279 від 20.09.2023 (Т.2 а.с. 26).

Наявними у матеріалах справи Витягами з Єдиного реєстру об`єктів державної власності підтверджується факт перебування Будинку побуду на спеціальному обліку як державного майна, віднесеного до категорії 109 «Об`єкти освіти та науки» станом на 2016, 2017, 2023 роки (Т.1 а.с. 39; 185; Т.2 а.с. 229).

Судом також встановлено, що балансоутримувачем вказано вище майна виступав Львівський національний аграрний університет (), найменування якого змінено згідно із наказом Міністерства №808 від 13.07.2021 (Т.1 а.с. 8-10) на Львівський національний університет природокористування.

З матеріалів справи вбачається, що позивач підтверджував перебування спірного майна у нього на балансі як під час здійснення повноважень з управління Міністерством аграрної політики (довідка №12/111-1 від 17.04.2012 (Т.1 а.с. 40)), так і третьою особою-1 (довідки №01-31-09-175 від 09.03.2016 (Т.2 а.с.228) та №01-36-13-1043 від 12.09.2023 (Т.1 а.с. 239)).

Крім цього, перебування відповідного об`єкта нерухомого майна на обліку Університету як його основного засобу підтверджується Інвентарною карткою №0008 від 12.09.2023 (Т.1 а.с.259).

У 2016 році третя особа-1 уповноважила проректора Університету Корчинського І.О. представляти Міністерство перед органами державної влади з метою оформлення та проведення державної реєстрації за ним права власності на Будинок побуту, про що свідчить Довіреність №917-9-13 від 08.02.2016 (Т.2 а.с.227).

07.04.2016 повноважним представником подано до державного реєстратора Тростянецької сільської ради заяву про реєстрацію права державної власності (Т.2 а.с. 223), яка у цей же ж день була зареєстрована державним реєстратором, що підтверджується відомостями із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав (Т.2 а.с. 249).

Рішенням державного реєстратора №29186767 від 11.04.2016 (Т.1 а.с. 253) у задоволенні згаданої вище заяви відмовлено, у зв`язку із тим, що право власності на Будинок побуту уже було зареєстровано за Дублянською міською радою.

Надалі, з метою впорядкування обліку об`єктів державної власності Міністерство закріпило Будинок побуту на праві господарського відання за позивачем, видавши про це наказ №1472 від 08.12.2016 (Т.1 а.с. 15-36).

Станом на дату ухвалення цього рішення, відповідний наказ залишається чинним та, відповідно, наділяє позивача правом володіти, користуватися і розпоряджатися спірним майном, з урахуванням обмеження правомочності розпорядження за згодою власника.

Судом з`ясовано, що Дублянська міська рада неодноразово ініціювала питання щодо передачі на її баланс Будинку побуту, у зв`язку із чим намагалась отримати відповідну згоду від Університету та Міністерства аграрної політики.

Вперше питання про зміну балансоутримувача було порушене у 2003 році, однак, попри отримання згоди від суб`єкта управління (лист від 03.06.2003 (Т.1 а.с. 79)), процедура передачі завершена не була.

Вдруге відповідне питання вирішувалось протягом 2011-2014 років. У цей період Університет розпорядився утворити комісію для розгляду пропозиції щодо передачі майна у комунальну власність громади м. Дубляни (розпорядження №17 від 29.04.2011 (Т.2 а.с. 77)), та висловив згоду на таку передачу (лист №01-19-15-77 від 13.02.2012 (Т.2 а.с. 85)).

У свою чергу, Дублянська міська рада зверталась до Міністерства аграрної політики із запитами надати згоду на передачу Будинку побуту як особисто (лист №626 від 17.10.2011 (Т.2 а.с. 81)), так і через посередництво Львівської обласної державної адміністрації (лист від 05.03.2012 (Т.2 а.с. 80)). Однак, остаточного погодження так і не було отримано, що вбачається зі змісту листа №37-11-3-11/3516 від 06.03.2012 (Т.2 а.с. 83).

Попри відсутність згоди органу управління, Дублянська міська рада прийняла рішення №3 від 11.06.2014, яким надала виконавчому комітету ради дозвіл на оформлення права власності на Будинок побуту та зобов`язала міського голову провести державну реєстрацію нерухомого майна (Т.2 а.с. 160).

31.12.2014 за Дублянською міською радою зареєстровано право власності на Будинок побуту, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №32501816 від 21.01.2015 (Т.2 а.с. 171).

Слід зауважити, що згідно із матеріалами реєстраційної справи №27 (Т.2 а.с. 151-216), рішення про державну реєстрацію прийняте у тому числі з урахуванням листа третьої особи-2 №05-08-07946, виготовленого станом на 27.11.2014, яким підтверджувалась відсутність відомостей про спірний об`єкт у реєстрі об`єктів права державної власності (Т.2 а.с. 161).

Судом встановлено, що Львівська міська територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Дублянської міської ради, у тому числі і Будинку побуту. Вказана обставина підтверджується розпорядженням Кабінету Міністрів України №718-р від 12.06.2020 та ухвалою Міської ради №6 від 29.12.2020 (Т.1 а.с. 196-197).

Спірний об`єкт нерухомого майно відповідач прийняв у власність відповідно до ухвали №1571 від 04.11.2021 (Т.2 а.с. 181-182), після чого зареєстрував право комунальної власності на такий об`єкт 11.11.2022, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №315299964 від 16.11.2022 (Т.2 а.с. 216).

Будинок побуту використовується Відповідачем як адміністративна будівля, в якій знаходяться: ЦНАП, відділення АТ «Укрпошта», Офіцери громади, офіс Львівської громади та комунальні підприємства, що вбачається зі змісту листа-відповіді Департаменту міської агломерації Львівської міської ради №4-3801-15943 від 28.11.2023 (Т.2 а.с. 86).

Оскільки Відповідач володіє спірним майном за відсутності законних на те підстав, Університет, реалізуючи закріплене за ним речове право, з метою захисту права державної власності звернувся до суду із позовом про витребування Будинку побуту у Міської ради.

ОЦІНКА СУДУ.

Згідно із приписами ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

У даній справі позивач звернувся до суду із матеріально-правовою вимогою про витребування у Міської ради у державну власність в особі Міністерства Будинку побуту літ. А-2, площею 865,2 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27, що знаходиться за адресою: Львівська обл., Львівський р-н, м. Дубляни, вул. Шевченка, 4.

Підставами позову є обставини незаконного вибуття спірного нерухомого майна із державної власності та його переходу спочатку до комунальної власності Дублянської міської ради, а пізніше до комунальної власності відповідача. Позивач вказує, що на момент передачі Будинку побуту не дотримано вимог встановленого законом порядку передачі об`єктів державної власності, а саме не отримано згоди органу, уповноваженого управляти державним майном, та підприємства, на балансі якого перебуває відповідний об`єкт нерухомого майна.

Правовою підставою позову є норма статті 387 ЦК України, положення якої передбачають, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Проаналізувавши предмет та підстави даного позову, а також доводи учасників справи, суд зазначає таке.

За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння користування, розпорядження майном.

В позадоговірних відносинах, які мають місце в даній справі, особа чиє право власності порушено має право захистити його, зокрема за допомогою такого речово-правового способу захисту права, як віндикація.

Віндикаційний позов це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника.

У ході розгляду справи судом встановлено, що власником Будинок побуту є держава, яка набула правомочності володіння, користування та розпорядження цим об`єктом нерухомого майна з моменту його створення у 1970 році.

До 04.02.2015 органом уповноваженим від імені держави виконувати функції з управління спірним об`єктом державної власності виступало Міністерством аграрної політики та продовольства України, яке передало Будинок побуту на баланс Університету для його використання як об`єкта соціальної інфраструктури (навчального закладу).

Починаючи з 04.02.2015, Будинок побуту, як складова частина цілісного майнового комплексу Університету, перейшов в управління третьої особи-1, яка забезпечила внесення про нього відомостей до Єдиного реєстру об`єктів державної власності. Відомості про відповідний об`єкт залишаються у згаданому реєстрі і станом на дату ухвалення цього рішення, що не заперечується учасниками справи.

З урахуванням викладеного вище, право на звернення до суду із віндикаційним позовом у спірних правовідносинах належить державі в особі Міністерства, яке відповідно до закону уповноважене на управління спірним об`єктом нерухомого майна.

З матеріалів справи вбачається, що у цій справі позов пред`явлено Університетом, як особою, яка володіє, користується і розпоряджається спірним майном на праві господарського відання. Згадане право надане йому відповідно до наказу Міністерства №1472 від 08.12.2016.

Як передбачено ч. 1 ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

За змістом ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

У своїй постанові від 17.04.2018 у справі №924/872/16 Верховний Суд виснував, що законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою, зокрема на праві господарського відання.

Отже, суд доходить висновку про наявність у позивача права на захист права державної власності шляхом подання віндикаційного позову.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15.03.2023 у справі №725/1824/20, віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника:

(а) фізично фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо;

(б) «юридично» юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

При цьому у випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16).

Як вбачається із матеріалів справи, спірне майно вибуло із володіння держави 31.12.2014, тобто у день реєстрації права комунальної власності на Будинок побуту за Дублянською міською радою, правонаступником якої є відповідач.

Надаючи оцінку законності переходу права власності, суд зазначає, що станом на 31.12.2014 основні засади передачі об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад міст регулювався Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» у редакції від 13.08.2014 (надалі Закон №147/98-ВР).

Абзацом 6 частини першої статті 2 Закону №147/98-ВР передбачено, що об`єктами передачі є інші об`єкти соціальної інфраструктури (навчальні заклади, заклади культури (крім кінотеатрів), фізичної культури та спорту, охорони здоров`я (крім санаторіїв, профілакторіїв, будинків відпочинку та аптек), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій або не увійшли до статутного капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі не завершені будівництвом.

Ініціатива щодо передачі об`єктів права державної власності може виходити, зокрема від місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування (стаття 3 Закону №147/98-ВР).

Відповідно до ст. 4 Закону №147/98-ВР передача об`єктів з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій щодо об`єктів, визначених у абзацах четвертому та шостому частини першої статті 2 цього Закону, та нерухомого майна, призначеного виключно для розміщення дошкільних навчальних закладів.

Частиною 3 статті 41 Закону №147/98-ВР передбачено, що рішення щодо інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за згодою районних або обласних рад.

Отже, міська рада вправі ініціювати питання щодо передачі у її власність об`єкта державної власності, а рішення про таку передачу приймається органом, уповноваженими управляти державним майном.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 2011 по 2014 роки Дублянська міська рада порушувала питання щодо передачі на її користь Будинку побуту, який належить до об`єктів соціальної інфраструктури. Разом з цим, Міністерство аграрної політики, яке на той час виконувало функції з управління об`єктами державної власності, не надало згоду на передачу спірного майна у комунальну власність.

Не зважаючи на це, Дублянська міська рада прийняла рішення №3 від 11.06.2014, яким надала виконавчому комітету ради дозвіл на оформлення права власності на Будинок побуту, та здійснила реєстрацію права власності на нього.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 328 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зважаючи на відсутність згоди Міністерства аграрної політики, отримання якої в силу приписів Закону №147/98-ВР є обов`язковою умовою набуття правового титулу власника щодо об`єкта державної власності, суд доходить висновку, що у Дублянської міської ради були відсутні підстави для набуття права комунальної власності на Будинок побуту.

Таким чином, прийняте нею рішення про оформлення права власності на спірне майно, як і дії спрямовані на виконання цього рішення не відповідають вимогам закону.

Станом на дату ухвалення рішення у цій справі, правонаступником майна Дублянської міської ради, у тому числі і Буднику побуту, є відповідач. Матеріалами справи підтверджується факт реєстрації за ним права комунальної власності.

Як вбачається з матеріалів справи, Міська рада подала заяву про застосування строку позовної давності (Т.2; а.с. 1-2), мотивуючи її тим, що позивач довідався про порушення свого права 11.04.2016, тобто у день відмови у реєстрації права державної власності на Будинок побуту. Зважаючи на це, строк для звернення до суду із позовом про захист порушеного права сплив 11.04.2019.

Позивач заперечив проти відповідної заяви (Т.2; а.с.20-22), вказавши, що визначена відповідачем дата початку перебігу строку позовної давності є помилковою, оскільки Будинок побуту передано у господарське відання Університету 08.12.2016, тобто після 11.04.2016. Крім цього, він був переконаний, що майно перебуває у державній власності, оскільки отримав відповідне підтвердження від Фонду майна (лист №10-15-3233 від 20.02.2017). Про порушення права власності Університету стало відомо лише 15.03.2021, у день отримання рішення №57085824 про відмову у державні реєстрації, копію якого долучено до матеріалів справи (Т.1; а.с. 149).

Проаналізувавши надані сторонами доводи, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 256 та ст. 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

На думку ВПВС, необґрунтованим є висновок про те, що позовна давність до правовідносин, пов`язаних з витребуванням майна, не застосовується (постанова ВПВС від 17.10.2018 у справі № 362/44/17 (пункти 39, 60), від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 103)). Цей підхід простежується і в подальших судових рішеннях ВПВС де вказано, що на віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (постанова ВПВС від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 122)).

При цьому, порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (цей правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №916/2073/17).

Суд зазначає, що метою позову у даній справі є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Зі змісту позовних вимог (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) також вбачається, що Університет звернувся до суду не з метою захисту закріпленого за ним права господарського відання. Бажаним для позивача правовим результатом вирішення спору є витребування Будинку побуту у державну власність в особі Міністерства.

Таким чином, при визначенні дати початку перебігу строку позовної давності має значення те, коли держава в особі уповноваженого нею органу управління державним майном довідалась або могла довідатись про порушення права державної власності.

З матеріалів справи вбачається, що у 2016 році третя особа-1 уповноважила проректора Університету Корчинського І.О. представляти Міністерство перед органами державної влади з метою оформлення та проведення державної реєстрації за ним права власності на Будинок побуту, про що свідчить Довіреність №917-9-13 від 08.02.2016

07.04.2016 повноважним представником подано до державного реєстратора Тростянецької сільської ради заяву про реєстрацію права державної власності на спірний об`єкт нерухомого майна, яка була зареєстрована останнім.

За результатами розгляду документів, долучених до заяви, державним реєстратором Тростянецької сільської ради відмовлено у реєстрації права державної власності, про що прийнято рішення №29186767 від 11.04.2016. Підставою для відмови слугувало те, що спірне майно перебуває у комунальній власності, що унеможливлює вчинення реєстраційної дії на користь Міністерства.

Таким чином, про вибуття спірного майна у комунальну власність держава довідалася з рішення №29186767 від 11.04.2016, а тому початок перебігу строку позовної давності слід пов`язувати саме із цією датою.

Набуття позивачем права господарського відання лише 08.12.2016, не змінює початку відліку строку позовної давності, а лише засвідчує набуття ним права на звернення до суду із віндикаційним позовом у межах строку позовної давності, перебіг якого розпочався у момент отримання державою в особі повноважного органу (у цій справі це Міністерство) інформації про реєстрацію права комунальної власності за Дублянською міською радою.

Вказані вище висновки ґрунтуються на спрямованості позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, про що уже зазначалось вище, а також на положенні про те, що право господарського відання є похідним від права власності.

З огляду на це, доводи позивача, що він довідався про порушення права власності у день отримання рішення про відмову у державні реєстрації №57085824 від 15.03.2021, не впливають на вирішення питання про дотримання ним строків позовної давності.

З приводу доводів, що 11.04.2016 у державній реєстрації було відмовлено Міністерству, а не позивачу, то суд оцінює їх критично, оскільки зауважує, що станом на дату набуття права господарського відання позивач був обізнаним про порушення права держаної власності, позаяк з заявою від 07.04.2016 в інтересах Міністерства звертався ОСОБА_1 , який одночасно був посадовою особою позивача.

Поза увагою суду не залишаються також доводи Університету про неможливість врахування рішення №29186767 від 11.04.2016 при вирішенні спору у цій справі, позаяк його оригінал відсутній.

Однак, з такими доводами важко погодитись, оскільки копію цього рішення позивач сам же долучив до позовної заяви. Водночас в матеріалах справи знаходиться належним чином засвідчена копія відповідного документа, отримана із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зважаючи на все викладене вище, перебіг трирічного строку для звернення із віндикаційним позовом, розпочавши свій відлік 12.04.2016, сплив 11.04.2019.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Варто зазначити, що за змістом частини 1 статті 261 ЦК позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15.05.2018 у справі №916/2073/17).

У даній справі судом встановлено факт порушення відповідачем права державної власності, що уможливлює застосування правових наслідків спливу строку позовної давності.

Оскільки позовна заява у справі №914/2022/23 подана до суду засобами поштового зв`язку у 2023 році, а днем її закінчення є 11.04.2019, то позивачем пропущено позовну давність.

Будь-яких доводів, аргументів, доказів, які б вказували на поважність причин пропуску позовної давності Університетом до суду подано не було.

Враховуючи зазначене, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

При ухваленні відповідного рішення суд враховує, що згідно із п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція) кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

СУДОВІ ВИТРАТИ.

У відповідності до ч. 1 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір за подання позовної заяви покладається на Університет.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 42, 123, 126, 129, 222, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Покласти на Львівський національний університет природокористування судовий збір за подання позовної заяви.

3. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса сторінки суду http://lv.arbitr.gov.ua на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається.

Повний текст рішення складено та підписано 25.04.2024.

Суддя Крупник Р.В.