ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" травня 2024 р. Справа№ 911/2643/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Корсака В.А.

Євсікова О.О.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

на рішення Господарського суду Київської області від 16.01.2024

у справі № 911/2643/23 (суддя Черногуз А.Ф.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФТД-Ритейл»

до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт

«Бориспіль»

про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФТД-Ритейл» (далі - позивач; ТОВ «ФТД-Ритейл») звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (надалі - відповідач; ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»; апелянт) про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 106 849,92 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 16.01.2024 у справі № 911/2643/23 позов задоволено повністю; клопотання позивача про покладення на відповідача витрат на правову допомогу задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФТД-Ритейл» 106 849,92 грн. безпідставно набутих грошових коштів, 2 684,00 грн. судового збору та 10 684,99 грн. витрат на правову допомогу.

Приймаючи рішення місцевий господарський суд дійшов висновку, що правовою підставою для отримання відповідачем коштів був договір № 02.4-14/6-230 про обробку вантажів аеропорту в межах якого було виставлено рахунок. Однак, з огляду на те, що вантаж за послуги зберігання якого позивач сплачував кошти було втрачено, суд констатував, що такі послуги не можуть вважатися наданими, оскільки фактичного зберігання не відбулося, товар відсутній на складах, не може бути наданий вантажоотримувачу, а відповідно мета надання такої окремої оплачуваної послуги не досягнута. Тож відповідачем на дату визначення розміру наданих послуг помилково включено до рахунку-фактури послуги зі зберігання втраченого вантажу. Суд зауважив, що позивач не заявляв вимог про повернення коштів за послуги з термінального обслуговування вантажу, оскільки такі послуги все ж були надані у повному обсязі та розцінюються судом, як завершені на відміну від послуг зі зберігання.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 16.01.2024 у справі № 911/2643/23 та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ФТД-Ритейл» відмовити.

В апеляційній скарзі ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» зазначається про ухвалення місцевим господарським судом оскаржуваного рішення з неправильним, на думку апелянта, застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального законодавства.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно не врахував, що вантажоодержувачем вантажу в авіаційній вантажній накладній № 235-25554185 вантажовідправником вказано - Дочірнє підприємство «Кюне і Нагель», а не ТОВ «ФТД-Ритейл». ДП «Кюне і Нагель» не уповноважувало позивача на здійснення будь-яких інших дій щодо вантажу за авіанакладною № 235-25554185, окрім як здійснити оплату в інтересах ДП «Кюне і Нагель» за послуги надані відповідачем щодо вказаного вантажу. Отже, оскільки позивач не є вантажоотримувачем за авіаційною вантажною накладною № 235-25554185, не є перевізником та не є вантажовідправником, то позивач не має правових підстав на пред`явлення до відповідача претензій та вимог щодо наданих відповідачем послуг щодо вказаного вантажу.

Також апелянт заперечував з приводу долучення до матеріалів справи документів без здійснення їх перекладу відповідно до вимог процесуального закону.

Крім того, у апеляційній скарзі апелянтом зазначено про необґрунтованість стягнення витрат на професійну правничу допомогу через типовість та низьку складність цієї категорії справ.

Окрім цього, відповідач просить долучити до матеріалів справи завірену копію авіаційної вантажної накладної Air Waybill № 235-25554185.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.02.2024 апеляційна скарга у справі № 911/2643/23 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на рішення Господарського суду Київської області від 16.01.2024 у справі № 911/2643/23, справу № 911/2643/23 призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.

16.02.2024 на адресу апеляційного суду від ТОВ «ФТД-Ритейл» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. За твердженнями позивача суд першої інстанції, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі встановлених у ході розгляду справи фактичних обставин, об`єктивного та всебічного дослідження доказів у їх сукупності, при ухваленні рішення вірно застосував положення ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Також ТОВ «ФТД-Ритейл» заперечує проти долучення апеляційним господарським судом до матеріалів справи завіреної копії авіаційної накладної № 235-5554185, в зв`язку з порушенням відповідачем процесуальних вимог щодо подання доказів.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

За змістом частини 3 статті 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною 10 цієї статті та частиною 2 статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, за змістом договору від 28.12.2021 № 02.4-14/6-230 про обробку вантажів аеропорту (далі - Договір) Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», як аеропорт, та Товариство з обмеженою відповідальністю «ФТД-Ритейл», як клієнт, узгодили, що аеропорт надає клієнту послуги з обробки вантажів за переліком і вартістю, що наведені у пункті 2.1, а клієнт оплачує отримані послуги відповідно до умов цього договору.

Суд першої інстанції врахував наведену у пункті 2.1. Договору деталізацію переліку послуг обробки вантажів, що надаються за договором - послуги з термінального обслуговування вантажу, зберігання вантажу, зберігання спеціальних вантажів та інші послуги, такі як: прискорена обробка вантажу, навантаження, розвантаження, складання декларацій небезпечного вантажу, інформування про прибуття вантажу.

У пункті 2.1 Договору зазначено, що по факту надання послуг з обробки вантажів, аеропорт складає акт, який передається клієнту безпосередньо при здійсненні розрахунків за послуги з обробки вантажів після кожного обслуговування вантажу або передається клієнту до 10-го числа місяця, що слідує за звітним за результатами наданих послуг з обробки вантажів за місяць.

Пунктом 2.3 Договору узгоджено, що клієнт здійснює попередню оплату, не пізніше, ніж за один банківський день до отримання послуг з обробки вантажів на поточний рахунок аеропорту в розмірі не менше передбачуваної вартості послуг з обробки вантажів. Сума попередньої оплати може бути розрахована аеропортом згідно авіанакладної/них або самостійно розраховується клієнтом, в залежності від обсягів вантажів клієнта, що будуть обслуговуватись аеропортом. Послуги з обробки вантажів надаються в межах суми попередньої оплати. Невикористаний залишок попередньої оплати використовується на оплату наступних послуг з обробки вантажів або повертається на поточний рахунок клієнта у випадку припинення отримання послуг за договором, про що клієнт негайно письмово повідомляє аеропорт.

Пунктом 7.1 Договору закріплено, що він набирає чинності з дати його укладання сторонами та діє по 31.12.2022 включно.

Місцевий господарський суд дослідив інвойс про придбання FTD-RETAIL, LLC товарів за контрактом № 81056, що датований 30.09.2021, спільно з копією самого контракту укладеного між позивачем та Lenovo PC HK Limited (Гонконг). У контракті пунктом 1.1 передбачено, що продавець (Lenovo PC HK Limited) поставляє, а покупець (ТОВ «ФТД-Ритейл») отримує товар та обладнання відповідно до інвойсів, що складаються за цим договором. Також позивачем подано до суду копію декларації щодо електронного обладнання, відправником якого є Lenovo PC HK Limited.

Позивачем надано знімок екрану комп`ютера з відкритим вікном формування авіанакладної за кодом 235 № 25554185. З цієї авіанакладної вбачається, що відправником вантажу є Кюне Нагель, Китай; отримувач - Кюне Нагель, кількість місць вантажу - 8; його вага - 2289 кг. При цьому зазначено, що 1430 кг (5 місць) вантажу прийнято 23.02.2022, а 859 (3 місця) прийнято 24.02.2022.

Також до справи долучено AirWaybill (авіанакладну) 5, видану Kuehne & Nagel Limited (Шанхай), де відправником вантажу вказано Lenovo PC HK Limited, одержувачем - ТОВ «ФТД-Ритейл», агента перевізника - Kuehne & Nagel Limited. Зазначено вагу вантажу 2289 кг та кількість місць.

Декларантом ТОВ «Глобал-Лоджистік» 12.04.2022 в інтересах позивача подано електронну митну декларацію за авіанакладною.

За запитом ТОВ «ФТД-Ритейл» відповідачем 13.04.2022 сформовано рахунок фактуру за надання послуг згідно договору № 02.4-14/6-230 від 28.12.2021.

Судом встановлено, що згідно платіжної інструкції № 118046 від 14.04.2022 ТОВ «ФТД-Ритейл» переказало на рахунок ДП МА «Бориспіль» 108 437,22 грн. У призначенні платежу цього платіжного документа зазначено: «обслуговування у зоні митного контролю. зберігання вантажу Д. № 02.4-14/6-230 від 28.12.2021 Pax №8/80 від 13.04.22 в т.ч. ПДВ 18072.87 грн».

Суд першої інстанції встановив, що адвокат ТОВ «ФТД-Ритейл» звертався до відповідача з адвокатським запитом в контексті відсутності на складах тимчасового зберігання вантажу, адресованого позивачу та проведеного грошового розрахунку щодо товару, що був доставлений авіанакладною № 235-25554185 за послуги з обслуговування в зоні митного контролю за рахунком-фактурою від 13.04.2022 № 8/80.

У відповідь на цей лист відповідач листом від 10.08.2023 № 35-22Е-139 довів до відома представника позивача, що за рахунком-фактурою № 80 від 13.04.2022 було надано наступні послуги:

термінальне обслуговування вантажу 1 кг - 76,56 грн;

термінальне обслуговування вантажу 2289 кг - 1510,74 грн;

зберігання загального вантажу 1430,00 кг з 23.02.2022 по 15.04.2022 (49 днів) - 67267,20 грн;

зберігання загального вантажу 859,00 кг з 24.02.2022 по 15.04.2022 (48 днів) - 39582,72 грн.

У листі № 35-22Е-39 відповідачем також зазначено наступне:

«За наслідками виявлення відсутності вантажів на вантажному терміналі ДП МА «Бориспіль» були подані відповідні заяви до Слідчого відділу досудових розслідувань Бориспільського РУП ГУНП в Київській області. Кримінальне провадження зареєстровано в Єдиному реєстрі за №0000333 від 28.02.2022.

Відсутність вантажу за авіанакладною 235-25554185 було виявлено 18.03.2022 під час проведення відповідної перевірки на складах тимчасового зберігання, про що було додатково повідомлено заявою Слідчий відділ Бориспільського РУП ГУНП в Київській області з наданням документів щодо виявлення факту такої відсутності. 21.06.2022 з кримінального провадження № 0000333 від 28.02.2022 виділено матеріали досудового розслідування щодо невстановлених досудовим слідством осіб та внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00000680.

Також повідомляємо, що рахунок-фактуру від 13.04.2022 №8/80 було сформовано і надано для оплати ТОВ «ФТД-РИТЕЙЛ» на підставі запиту клієнта у відповідності до п. 2.4 Договору від 28.12.2021 № 02.4-14/6-230 (далі Договір). Розрахунок послуг вантажного термінала проводився згідно з інформацією програмного модуля АСК ТП ДП МА «Бориспіль» (додається) та переліку вартості згідно з п. 2.1 Договору.

У зв`язку з відсутністю технічних можливостей віддаленого доступу до корпоративної електронної пошти у квітні 2022 року, запит від контрагента було отримано 13.04.2022 через мобільний месенджер Viber 3 номера НОМЕР_1 (знімок екрану - додається).

Рахунок-фактуру від 13.04.2022 № 8/80 на платника ТОВ «ФТД-РИТЕЙЛ» було сформовано згідно Договору-доручення від вантажоотримувача ДП «Кюне Нагель»».

До справи долучено копію договору-доручення за підписом директора та головного бухгалтера ДП «Кюне і Нагель» (Kuehne & Nagel), адресованого ДП МА «Бориспіль», відповідно до якого ДП «Кюне і Нагель» доручило ФТД-Ритейл здійснювати оплату за послуги складу згідно договору транспортного експедирування, який діяв до 31.12.2022.

З акту ДП МА «Бориспіль» № 26-26/4-7 від 06.04.2022 вбачається, що представниками аеропорту 18.03.2022 було проведено перевірку наявності на складах тимчасового зберігання вантажів в тому числі за авіанакладною 232-25554185 (8 місць, 2289 кг). В ході перевірки місцезнаходження вказаних вантажів не встановлено.

За твердженнями позивача, Київською митницею не було випущено товар у вільний обіг з підстав його фактичної відсутності на складі тимчасового зберігання митного пропуску митного поста «Бориспіль». Позивач відзначив, що ним через деякий час з`ясовано, що відповідач був обізнаний про відсутність такого товару ще до оформлення рахунку на оплату наданих послуг 18.03.2022, з огляду на виявлення кримінального правопорушення у вигляді розкрадання товарів зі складів тимчасового зберігання.

Наведені обставини стали підставою для висновку про набуття ДП МА «Бориспіль» коштів у розмірі 108 437,22 грн. без належної правової підстави, що зумовило звернення ТОВ «ФТД-Ритейл» до суду у порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

За ч.ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

У відповідності до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Нормами ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За змістом положень ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 ГК України є господарський договір.

Згідно ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 101 частини 1 статті 1 Повітряного кодексу України (що встановлює правові основи діяльності в галузі авіації) транспортна накладна (авіаційна вантажна накладна) - оформлений вантажовідправником чи від його імені документ, у тому числі його електронний аналог (у разі застосування), який засвідчує укладення договору про перевезення і прийняття вантажу до перевезення на умовах, визначених у такому договорі.

За положеннями пункту 1 розділу 1 Авіаційних Правил України «Правила повітряних перевезень вантажів» (які поширюються на всіх суб`єктів авіаційної діяльності та визначають умови повітряних перевезень вантажів і є обов`язковими для виконання усіма суб`єктами авіаційної діяльності) авіаційна вантажна накладна (Air Waybill) - документ, оформлений вантажовідправником чи від імені вантажовідправника, у тому числі його електронна копія (у разі використання), який є підтвердженням укладання договору перевезення між авіаперевізником та вантажовідправником на перевезення та прийняття вантажу до перевезення на умовах, визначених у ньому, а також є квитанцією на отримання вантажу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сукупність наявних у матеріалах справи доказів, а також пояснення сторін по суті справи, підтверджують обставини придбання ТОВ «ФТД-Ритейл» товару, відправником якого є Кюне Нагель, Китай; отримувач - Кюне Нагель, вагою 2289 кг.

Апеляційний господарський суд зазначає, що згідно тверджень позивача одержувачем товару за авіанакладною AWB № 235-25554185 був ДП «Кюне Нагель» (експедитор), що діяв в інтересах ТОВ «ФТД-Ритейл».

Такий вантаж розміщено на складах тимчасового зберігання.

Оскільки між позивачем та відповідачем було укладено договір № 02.4-14/6-230 про обробку вантажів аеропорту, що діяв станом на дату прийняття вантажу, позивач звертався через уповноважену особу до відповідача з наміром отримати рахунок про оплату за послуги що надані щодо авіанакладної № 235-25554185 стосовно вантажу, який мав зберігатися на складах тимчасового зберігання.

Відповідачем 13.04.2022 сформовано рахунок № 8/80, до якого включено послуги з термінального обслуговування вантажу та зберігання вантажу понад 50 кг понад 30 днів на загальну суму 108 437,22 грн., який було сплачено ТОВ «ФТД-Ритейл» відповідно до платіжної інструкції № 118046 від 14.04.2022.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що аналогічний договір (від 17.03.2020 № 02.4-14.6-181) до договору № 02.4-14/6-230 укладався між відповідачем та ДП «Кюне і Нагель», строк дії якого продовжено додатковою угодою від 31.12.2021 до 31.12.2022, однак у платіжній інструкції про оплату послуг зазначено саме договір, що укладався між позивачем та відповідачем.

Таким чином, колегія суддів вважає, що спірні правовідносини стосуються саме виконання умов договору № 02.4-14/6-230 від 28.12.2021 з приводу обслуговування та зберігання вантажу, що належав ТОВ «ФТД-Ритейл», послуги за яким надано позивачу та ним сплачено, а відтак наявність будь-яких інших договірних відносин між Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» та Дочірнім підприємством «Кюне і Нагель» не спростовує висновку суду першої інстанції щодо наявності права вимоги за договором від № 02.4-14/6-230 від 28.12.2021 безпосередньо у ТОВ «ФТД-Ритейл».

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вказав, що рахунок № 8/80 від 13.04.2022 сформовано станом на дату, коли вантаж вже було втрачено і про це уповноважені представники аеропорту вже склали акт. Наведене, на думку місцевого господарського суду, свідчить про те, що послуги за Договором не могли бути надані, оскільки фактичного зберігання не відбулося, товар відсутній на складах, не може бути наданий вантажоотримувачу, а відповідно мета надання такої окремої оплачуваної послуги не досягнута. Тож відповідачем на дату визначення розміру наданих послуг помилково включено до рахунку-фактури послуги зі зберігання втраченого вантажу.

Також суд першої інстанції вказав, що строк дії договору № 02.4-14/6-230 про обробку вантажів аеропорту в межах якого було виставлено рахунок припинив свою дію 31.12.2022. У пункті 7.1 договору зазначено, що подальше продовження строку дії договору здійснюється за письмовим погодженням сторін. До суду не було подано доказів погодження строку дії договору, тому суд констатуав ту обставину, що правова підстава набуття коштів відповідачем відпала 01.01.2023 разом з моментом завершення дії договору.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується та вказує, що загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 Цивільного кодексу України).

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов:

1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи;

2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17).

Зміст цього інституту цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2018 року у справі № 212/3593/16-ц, провадження 61-60св17; від 20 березня 2019 року у справі № 634/727/16-й, провадження № 61-21749св18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

а) набуття або збереження майна;

б) набуття або збереження за рахунок іншої особи;

в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Крім того згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність достатньої правової підстави або в разі, якщо така підстава згодом відпала (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17).

Отже для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 Цивільного кодексу України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі (подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду 27.01.2021 у справі № 910/16334/19, від 04.03.2021 у справі № 910/15621/19, від 07.12.2021 у справі № 910/13182/20).

До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання передбачені ст. 1212 ЦК України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов`язаннях.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань (зобов 'язань із безпідставного придбання або збереження майна) є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею, чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним, чи недобросовісним (узгоджується з нижчезазначеними постановами у справах Верховного Суду України та Верховного Суду від 02.03.2016; від 04.07.2018).

Так, в постанові від 02.03.2016 у справі № 6-3090цс15 Верховний Суд України відзначив, що конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише на момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду справи.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо:

1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами;

2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації, як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 Цивільного кодексу України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Вказане вище підтверджується судовою практикою Верховного Суду України, Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-3090цс15; від 04.10.2017 у справі № 753/23725/15-ц; Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 757/4040/16-ц; від 11.09.2019 у справі № 2/13; від 25.03.2020 у справі № 522/14590/16-ц; від 24.02.2021 у справі № 644/8081/17; від 26.01.2022 у справі № 924/1338/19; від 08.02.2022 у справі № 910/16102/20; Великої Палати Верховного Суду від 31.01.2020 у справі 161/17945/18.

Колегія суддів наголошує, що Договір № 02.4-14/6-230 про обробку вантажів аеропорту від 28.12.2021 діяв як на час прийняття вантажу Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», так і на час здійснення ТОВ «ФТД-Ритейл» оплати послуг на підставі виписаного рахунку-фактури від 13.04.2022 № 8/80. Закінчення дії Договору відповідно до п. 7.2. не звільняє сторони від виконання тих зобов`язань, що мали місце під час його дії та залишились невиконаними. Договір у визначений ним спосіб не припинявся, його не розірвано в судовому порядку та не визнано не дійсним.

Для сплати вартості послуги термінального обслуговування і зберігання вантажу, який надійшов за авіаційною вантажною накладною № 235-25554185, відповідач виставив, а позивач отримав і сплатив рахунок-фактуру від 13.04.2022 № 8/80 на загальну суму 108 437,22 грн. з ПДВ.

Статтями 73, 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, наведені дії сторін свідчать про існування між ними договірного зобов`язання з обслуговування та зберігання вантажу, яке виключає можливість застосування до спірних відносин положень ст. 1212 ЦК України, а відтак оспорювана сума не може вважатися отриманою відповідачем без достатньої правової підстави та збереженою в себе за рахунок позивача у розумінні ст. 1212 ЦК України, оскільки сплачена на виконання договірних зобов`язань.

Наявність у платіжній інструкції № 118046 від 14.04.2022 запису про призначення платежу: «обслуговування у зоні митного контролю. зберігання вантажу Д. № 02.4-14/6-230 від 28.12.2021 Pax№8/80 від 13.04.22 в т.ч. ПДВ 18072.87 грн» свідчить про вчинення позивачем дій на виконання своїх зобов`язань з оплати послуг за Договором, наданих відповідачем.

В свою чергу, обставини втрати товару, про які позивач дізнався після сплати рахунку, не впливають на правову кваліфікацію правовідносин та не свідчать про припинення існування між сторонами договірних зобов`язань за Договором.

Отже, виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України, статті 20 ГК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Окремо суд зазначає, що за п. 4.1. Договору в разі завдання збитків одній стороні, винна сторона відшкодовує їх в повному розмірі у відповідності до чинного законодавства України.

В той же час, вимога позивача за пред`явленим позовом не стосується стягнення збитків.

Стосовно дослідження судом першої інстанції письмових доказів без перекладу, апеляційний господарський суд зазначає, що відповідно до ст. 10 ГПК України господарське судочинство в судах здійснюється державною мовою.

За положеннями ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

Отже, у разі, коли письмові докази подаються до господарського суду іноземною мовою, додається їх засвідчений у встановленому порядку переклад українською мовою.

Правильність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально посвідчена в порядку ст. 79 Закону України «Про нотаріат» .

Попри зрозумілість змісту та типовість документів суд першої інстанції встановив обґрунтованість заявлених вимог заявника на підставі доказів, які не могли бути прийняті судом як належні та допустимі, оскільки складені на іноземній мові, а заявником не додано їх засвідчений у встановленому порядку переклад українською мовою.

Стосовно долучення апелянтом до скарги копії авіаційної накладної № 235-25554185 колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заявником не обґрунтовано та не доведено об`єктивну неможливість подання до суду першої інстанції перекладу поданого ним доказу, не заявлено клопотання про його долучення до справи в суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції під час перегляду справи за апеляційною скаргою такий доказ до уваги не приймає.

Разом з тим, за приписом ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Так, колегія суддів вказує, що відсутність перекладу окремих документів (вантажної накладної № 235-25554185, інвойсу) не свідчить про неправильність встановлення судом обставин у справі, оскільки факт надходження вантажу та його обробка і зберігання у заявах по суті спору сторонами визнається.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішеннях від 10.02.2010 та від 28.10.2020 у справах «Серявін та інші проти України» та «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у даній постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а апеляційна скарга, - задоволенню.

Судові витрати покладаються в порядку ст. 129 ГПК України на позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «ФТД-Ритейл».

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 16.01.2024 у справі № 911/2643/23 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ФТД-Ритейл» відмовити повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФТД-Ритейл» (04119, м. Київ, вул. Дорогожицька, 1, поверх 6, ) на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (08300, Київська область, Бориспільський район, с. Гора, вул. Бориспіль-7, ) 3 220,00 грн. (три тисячі двісті двадцять гривень) судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду Київської області видати наказ на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду.

5. Справу № 911/2643/23 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді В.А. Корсак

О.О. Євсіков