ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2024 р. Справа№ 910/6628/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Яковлєва М.Л.

Тищенко О.В.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 16.04.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 у справі №910/6628/23 (суддя Мандриченко О.В., повний текст рішення складено та підписано 07.12.2023)

за позовом Виробничого кооперативу "Путильський лісгосп"

до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"

про стягнення 2 314 231,88 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Виробничий кооператив «Путильський лісгосп» звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом, у якому просить стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»:

- заборгованість за договором оренди у розмірі 766 654,01 грн, з яких: 290 777,82 грн - сума основного боргу; 129 595,38 грн - інфляційне збільшення; 23 783,59 грн - 3% річних; 322 497,22 грн - пеня;

- 1 547 577,87 грн безпідставно набутих коштів, з яких: 1 013 158,79 грн - сума основного боргу; 451 549,87 грн - інфляційне збільшення; 82 869,21 грн - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язань, які виникли на підставі умов договору оренди № 315 від 15.11.2013.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 у справі №910/6628/23 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь Виробничого кооперативу «Путильський лісгосп» заборгованість у розмірі 290 777 грн 82 коп., інфляційні втрати у розмірі 129 595 грн 38 коп., 3% річних у розмірі 23 783 грн 59 коп., пеню у розмірі 322 497 грн 22 коп.

Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 у справі №910/6628/23, здійснювати нарахування 3% річних на суму основного боргу у розмірі 290 777,82 грн, починаючи з 13.04.2023 до моменту виконання судового рішення в частині погашення суми основного боргу. Розрахунок 3% річних здійснювати за формулою: С х 3 х Д : К : 100, де: С - несплачена сума основного боргу (станом на час ухвалення рішення суду - 290 777,82 грн); Д - кількість днів прострочення; К - кількість днів у році, в якому наявна непогашена заборгованість.

Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь Виробничого кооперативу «Путильський лісгосп» заборгованість у розмірі 1 013 158 грн 79 коп. за користування чужим майном, інфляційні втрати у розмірі 451 549 грн 87 коп., 3% річних у розмірі 82 869 грн 21 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 34 713 грн 49 коп.

Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 у справі №910/6628/23, здійснювати нарахування 3% річних на суму основного боргу у розмірі 1 013 158,79 грн, починаючи з 13.04.2023 до моменту виконання судового рішення в частині погашення суми основного боргу. Розрахунок 3% річних здійснювати за формулою: С х 3 х Д : К : 100, де: С - несплачена сума основного боргу (станом на час ухвалення рішення суду - 1 013 158,79 грн); Д - кількість днів прострочення; К - кількість днів у році, в якому наявна непогашена заборгованість.

За висновком суду, заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

При цьому, судом встановлено, що позивачем на момент звернення з позовом до суду не пропущений встановлений ст. 257 Цивільного кодексу України строк позовної давності.

Вимоги та зміст апеляційної скарги.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 у справі №910/6628/23, а у задоволенні позовних вимог - відмовити. У разі встановлення обставин, передбачених ч.1 ст. 279 ГПК України рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 у справі №910/6628/23 скасувати, а справу №910/6628/23 направити для розгляду за встановленою законом підсудністю до господарського суду Чернівецької області.

Скаржник вважає, що оскаржуване рішення винесене у зв`язку із неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги:

- судом неправильно застосовано вимоги процесуального закону щодо визначення територіальної підсудності, а отже суд першої інстанції не мав повноважень розглядати справу, а був зобов`язаний передати її для розгляду за підсудністю до Господарського суду Чернівецької області;

- судом протиправно не застосовано позовну давність до заявлених вимог Позивача в частині заборгованості за договором оренди з липня 2017 року по 27.04.2020, а також в частині нарахування штрафних санкцій у період з 01.07.2022 до моменту пред`явлення дійсного позову;

- Акти звірки взаєморозрахунків, не є допустимими і достовірними доказами, що підтверджують дії боржника щодо визнання боргу, оскільки про існування таких документів відповідач дізнався лише з матеріалів позову у справі;

- відсутні правові підстави для визначення розміру заборгованості за користування об`єктами нерухомого майна, оскільки позивач фактично підтвердив, що договір оренди разом із додатками та змінами до нього є нікчемними, - відповідно розрахунок позивачем суми боргу за фактичне користування об`єктами нерухомого майна із застосуванням різних процентних ставок є безпідставним;

- у матеріалах справи №910/6628/23 відсутні відомості, що орендоване за договором оренди від 15.11.2013 №315 майно за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить в якості будь-якого речового права Позивачу;

- необґрунтованим є висновок Господарського суду міста Києва у рішенні від 14.11.2023 щодо визнання договору оренди від 15.11.2023 № 315 нікчемним в частині оренди нерухомого майна, враховуючи те, що вказане питання не було віднесене до предмету спору, не заявлялось Позивачем як позовна вимога при поданні дійсного позову, а також Позивачем не заперечувались умови нікчемності такого договору протягом всього часу чинності останнього.

Клопотання та відзив учасників справи.

09.02.2024 до Північного апеляційного господарського суду від Виробничого кооперативу «Путильський лісгосп» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу:

- апелянт помиляється, заявляючи, що суд невірно тлумачить норми господарського права та договірних зобов`язань, оскільки правила виключної підсудності не поширюються на спір щодо стягнення заборгованості по сплаті орендної плати за користування нерухомим майном, а судом розглянуто дане клопотання відповідача та відмовлено в його задоволенні;

- позовні вимоги з урахуванням п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України пред`явлені у межах строку позовної давності, визначеного цивільним законодавством України, а тому відсутні підстави для застосування вимог ч.4 ст. 267 ЦК України;

- відсутні будь-які підстави визнавати усе майно, що було передано в оренду за Договором оренди майна № 315 від 15.11.2013, єдиним майновим комплексом, а тому відсутні також підстави для поширення на орендоване майно вимог, які стосуються єдиного майнового комплексу;

- з урахуванням судової практики, що склалася стосовно заборгованість за оренду будівель і споруд, якщо договір оренди не був нотаріально посвідченим, підлягає стягненню як безпідставно набуте майно набувача на підставі ст.1212 ЦК України;

- апелянт не довів належними доказами, що рішення Господарського суду м. Києва від 14.11.2023 підлягає скасуванню.

Позивач просить суд залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення.

27.02.2024 до Північного апеляційного господарського суду від Виробничого кооперативу «Путильський лісгосп» надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

28.02.2024 до Північного апеляційного господарського суду від Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Процесуальні дії суду апеляційної інстанції, щодо розгляду апеляційної скарги.

27.12.2023 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 у справі №910/6628/23.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.12.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Тищенко О.В., Яковлєв М.Л.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №910/6628/23 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 01.01.2024 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 у справі №910/6628/23 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду міста Києва надіслати матеріали справи №910/6628/23 на адресу Північного апеляційного господарського суду.

11.01.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/6628/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 у справі №910/6628/23 апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

24.01.2024 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 у справі №910/6628/23, розгляд справи призначено на 05.03.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2024 заяву Виробничого кооперативу «Путильський лісгосп» та клопотання Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено, призначено справу до розгляду в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2024 відкладено розгляд справи за апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 у справі №910/6628/23 в режимі відеоконференції на 16.04.2024.

Позиція учасників справи та явка в судове засідання.

16.04.2024 у судовому засіданні в режимі відеоконференції брав участь представник відповідача, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного документа - ухвали суду до відповідного електронного кабінету ЕС позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Судом враховано, що у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, суд апеляційної інстанції вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу за відсутності представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 15.11.2013 між Виробничим кооперативом «Путильський лісгосп» (далі також - позивач, орендодавець) та Карпатським державним спеціалізованим лісогосподарським підприємством агропромислового комплексу «Карпатський держспецлісгосп АПК», яке в подальшому перейменовано на Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Карпатський держспецлісгосп», яке було припинено шляхом приєднання до Державного підприємства «Путильське лісове господарство» та яке, в свою чергу, було припинено шляхом реорганізації та приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі також - відповідач, орендар) було укладено договір оренди № 315 (далі - договір), за змістом п. 1.1. якого орендодавець передає належне йому майно, а орендар приймає у строкове платне користування це майно, згідно з переліком (перелік додається), надалі «орендоване майно» зокрема: виробничі і невиробничі приміщення, господарські та інші будівлі і споруди; земельні ділянки; обладнання та устаткування; автомобільну та тракторну техніку; інші основні та оборотні засоби і товарно-матеріальні цінності.

Відповідно до п. 1.2. договору, орендар бере в оренду майно з метою здійснення своєї виробничої та іншої статутної діяльності.

Згідно з п. 2.1. договору, орендодавець протягом тижня з дня підписання цього договору передає, а орендар приймає у користування орендоване майно.

Пунктом 2.2. договору передбачено, якщо орендодавець у строки і на умовах, визначених цим договором, не передасть орендареві орендоване майно, орендар має право вимагати від орендодавця передачі орендованого майна та відшкодування збитків, завданих затриманням, передачі, або відмовитися від договору і вимагати відшкодування збитків, завданих йому невиконанням цього договору.

Як передбачено п. 2.3. договору, орендар протягом тижня після завершення дії цього договору повертає, а орендодавець приймає майно, визначене у пункті 1.1 цього договору.

У п. 2.4. договору сторони погодили, що приймання-передача орендованого майна здійснюється на підставі акта приймання-передачі.

Сторони у п. 3.1., 3.2. договору погодили, що за користування орендованим майном орендар сплачує щомісячно орендодавцеві орендну плату у розмірі: 5% від балансової вартості орендованого майна в рік. Орендна плата перераховується орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця або готівкою щомісячно не пізніше 10 днів з дня пред`явлення орендодавцем рахунку-фактури для здійснення оплати.

У п. 3.4., 3.5. договору визначено, що розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін цього договору. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін у разі зміни цін і тарифів. податкової політики, умов ведення господарської діяльності та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України.

У розділі 4 договору сторони погодили взаємні обов`язки.

Відповідно до п. 4.1. договору, орендар зобов`язується: своєчасно вносити орендну плату; користуватися орендованим майном відповідно до цього договору і призначення орендованого майна; підтримувати орендоване майно у справному стані, запобігати його пошкодженню, псуванню; забезпечувати транспортні засоби паливно-мастильними матеріалами; проводити за свій рахунок поточний ремонт орендованого майна; при допущенні псування, поломок, пошкодження майна чи аварійних ситуацій, орендар відшкодовує повну вартість ремонту, відновлення чи компенсації вартості майна; здійснювати оплату комунальних та інших послуг (електро-, водо-, теплопостачання, послуги зв`язку); здійснювати плату за землю, техогляд ТЗ, обслуговування та ремонт основних засобів; при припиненні договору оренди - повернути майно в місячний термін у порядку. обумовленому цим договором.

У свою чергу у п. 4.2. договору сторони погодили, що орендодавець зобов`язаний: передати орендареві у користування орендоване майно згідно акту приймання-передачі; не чинити будь-яких перешкод у здійсненні орендарем своїх прав, що виникатимуть цього договору.

У п. 5.1. договору сторони узгодили, що за невиконання або неналежне виконання сторонами цього договору вони несуть відповідальність відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України.

За змістом п. 5.2., 5.3. договору, орендар несе повну відповідальність за дотримання вимог законодавства по охороні праці, вимог законодавства про пожежну безпеку, правил СЕС, природоохоронного законодавства, правил дорожнього руху, та інших вимог законодавства України. По закінченню терміну дії договору орендар зобов`язаний повернути орендодавцю все орендоване майно в стані не гіршому ніж при отриманні в оренду.

Відповідно до розділу 6 договору, одностороння відмова від цього договору не допускається. Цей договір припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; банкрутства орендаря; загибелі орендованого майна. Цей договір може бути розірвано за погодженням сторін. Внесення змін до цього договору здійснюється сторонами у письмовій формі у порядку, визначеному законодавством України.

Сторони погодили у п. 7.1. договору, що цей договір набуває чинності з дня його підписання і діє протягом десяти років.

Згідно з п. 7.2. договору, у разі продовження користування майном після закінчення строку договору за відсутності заперечень з боку орендодавця договір вважається поновленим на невизначений строк, і кожна із сторін має право у будь-який час відмовитися від договору, попередивши про це письмово другу сторону за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач, починаючи з липня 2017 року почав виконувати свої зобов`язання з внесення орендної плати лише частково, невеликими платежами, внаслідок чого у останнього утворилася заборгованість перед орендодавцем та у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 290 777,82 грн боргу за оренду рухомого майна та 1 013 158,79 грн за користування чужим нерухомим майном за період з 01.01.2019 по 31.12.2021.

У свою чергу, відповідач заперечував проти позовних вимог, посилаючись на те, що йому було передано майно без виокремлення різних організаційно-правових статусів об`єкти рухомого та нерухомого майна як єдиний майновий об`єкт для здійснення господарської діяльності, а відтак, на думку відповідача, всі орендовані об`єкти є єдиним майновим комплексом, що має статус нерухомого майна та підлягає державній реєстрації, проте такої реєстрації здійснено не було.

Також відповідач вважає, що дана справа підсудна Господарського суду Чернівецької області та заявляє про пропуск позивачем строку позовної давності.

Аналогічні доводи містить і апеляційна скарга.

Перевіривши наведені обставини та матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Щодо доводів відповідача стосовно підсудності даної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи в суді першої інстанції, у підготовчому засіданні 12.09.2023 судом розглядалося клопотання Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про передачу справи № 910/6628/23 за підсудністю, у задоволені якого судом було відмовлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Частиною 2 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Положеннями ст. 181 Цивільного кодексу України визначено, що до нерухомого майна належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Отже, до спорів, що виникають з приводу нерухомого майна, відносяться спори, вимоги за якими безпосередньо стосуються об`єкта нерухомого майна, і не відносяться спори, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором.

Судова колегія наголошує, що у спірних правовідносинах предметом спору є заборгованість, яка виникла у відповідача на підставі договору оренди № 315 від 15.11.2013, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування рухоме та нерухоме майно.

У зв`язку з цим, як правильно зазначив суд першої інстанції, спір з приводу нерухомого майна у даних правовідносинах відсутній, а вимоги позивача стосуються стягнення з відповідача грошових коштів за користування вказаним майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» є: вул. Шота Роставелі, 9А, м. Київ, 01601.

За викладених обставин, дана справа підсудна Господарському суду міста Києва, а тому протилежні доводи відповідача, а також твердження про порушення судом норм процесуального права судовою колегією відхиляються як необґрунтовані.

Щодо заявлених позовних вимог.

Як було зазначено вище, 15.11.2013 між Виробничим кооперативом «Путильський лісгосп» та Карпатським державним спеціалізованим лісогосподарським підприємством агропромислового комплексу «Карпатський держспецлісгосп АПК», яке в подальшому перейменовано на Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Карпатський держспецлісгосп», яке було припинено шляхом приєднання до Державного підприємства «Путильське лісове господарство» та яке, в свою чергу, було припинено шляхом реорганізації та приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» було укладено договір оренди № 315.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з переліку майна, що орендується, який є додатком №1 до договору, позивачем передано відповідачеві як рухоме так і нерухоме майно.

У відповідності до п. 7.1. договору, що цей договір набуває чинності з дня його підписання і діє протягом десяти років.

Однак, згідно з ст. 793 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на момент укладання договору), договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Оскільки договір був укладений у письмовій формі, однак не був нотаріально посвідчений, то, з огляду на зазначене, в частині оренди будівель і споруд цей договір є нікчемним, однак в іншій частині, яка стосується передачі в оренду обладнання та устаткування, інших товарно-матеріальних цінностей, договір оренди є дійсним.

Доводи скаржника про вихід суду першої інстанції щодо визнання договору оренди від 15.11.2023 № 315 нікчемним в частині оренди нерухомого майна, колегія суддів сприймає критично з урахуванням того, що вказана обставинами сторонами спору та договору не заперечується.

Щодо оренди рухомого майна, зазначеного у додатку №1 до договору, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.

згідно ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до положень ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Як передбачено ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором. Законом можуть бути встановлені максимальні граничні строки договору найму окремих видів майна.

Частинами 1, 4 ст. 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як встановлено ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на виконання умов договору передано, а відповідачем прийнято у строкове платне користування майно, яке згідно переліком, який є додатком № 1 до договору та який підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками.

Вказаний факт сторонами не заперечується та ними не спростований.

З матеріалів справи вбачається, що сторони укладали акти погодження орендної плати за користування колективним майном, а саме: акт погодження орендної плати за користування колективним майном на 2019 рік; акт погодження орендної плати за користування колективним майном на 15.08.2019; акт погодження орендної плати за користування колективним майном на 2020 рік; акт погодження орендної плати за користування колективним майном на 2021 рік.

Вказані акти підписані уповноваженими представниками сторін.

31.12.2021 уповноваженими представниками сторін складане та підписано акт приймання-передачі № 1 до договору, відповідно до якого, відповідачем передано позивачеві майно повністю відповідно до умов договору, зауважень до якості, кількості майна у сторін немає.

Отже, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, майно, яке визначене у додатку № 1 до договору, у період з 15.11.2013 по 31.12.2021 перебувало у користуванні відповідача.

Відповідно до розрахунку заборгованості, позивачем визначено період, за який останній просить стягнути грошові кошти, а саме з 01.01.2019 по 31.12.2021.

Судом також встановлено на підставі наявних в матеріалах справи актів наданих послуг та рахунків на оплату, які складені та підписані уповноваженими представниками сторін та засвідчені їхніми печатками, що позивачем було надано (виконано) послуги (роботи) з оренди за період з 01.01.2019 по 31.12.2021.

Сторони у п. 3.1., 3.2. договору погодили, що за користування орендованим майном орендар сплачує щомісячно орендодавцеві орендну плату у розмірі: 5% від балансової вартості орендованого майна в рік.

Судом також встановлено, що 08.03.2017 сторони підписали зміни доповнення № 05/40 до договору, відповідно до яких наступні пункти договору викладені в наступній редакції:

п. 1.1.Орендодавець передає належне йому майно, а орендар приймає у строкове платне користування це майно в сумі 8013203,13 грн. станом на 01.01.2017 р. згідно з переліком (перелік додається), надалі «Орендоване майно»;

п. 3.1. За користування орендованим майном орендар сплачує щомісячно орендодавцеві орендну плату у розмірі 7,5% від балансової вартості орендованого майна в рік;

п. 3.2. Орендна плата перераховується орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця або готівкою щомісячно не пізніше 10 днів з дня пред`явлення орендодавцем рахунку-фактури для здійснення оплати;

п. 3.2.1. При необхідності, придбання техніки, обладнання, інше орендар проводить орендну плату авансом за погодженням відповідно клопотанню чи виставленого рахунку-фактури орендодавцем;

п. 4.1. Орендар зобов`язується: проводити за свій рахунок поточний та капітальний ремонт орендованого майна.

16.07.2020 сторони уклали додаток № 240 до договору, згідно з п. 3.1. якого, за користування орендованим майном орендар сплачує щомісячно орендодавцеві орендну плату у розмірі 3,75 % від балансової вартості майна в рік.

Відповідно до п.3.2. додатку, цей додаток до договору вважається укладеним і діє з 01.01.2020, а згідно з п. 3.3 строк дії цього додатку до договору до 31.12.2020.

Отже, сторони узгодили, що упродовж 2019 року орендна плата становила 7.5 % від балансової вартості орендованого майна в рік, з січня 2020 року по грудень 2020 року орендна плата становила 3,75 % від балансової вартості орендованого майна в рік, а з січня 2021 року по грудень 2021 року орендна плата становила 7.5 % від балансової вартості орендованого майна в рік.

Позивачем у розрахунку заборгованості здійснено розрахунок вартості рухомого майна пропорційно до балансової вартості всього майна, що не суперечить ані договору, ані вимогам цивільного законодавства.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, враховуючи наведене та на підставі актів наданих послуг та рахунків на оплату за період з 01.01.2019 по 31.12.2021 у відповідача виникла заборгованість перед позивачем за оренду рухомого майна, визначеного у додатку № 1 до договору, у розмірі 290 777,82 грн.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У пункті 3.2. договору встановлено, що орендна плата перераховується орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця або готівкою щомісячно не пізніше 10 днів з дня пред`явлення орендодавцем рахунку-фактури для здійснення оплати.

Колегія суддів наголошує, що будь-яких доказів погашення відповідачем перед позивачем заборгованості по сплаті орендної плати за оренду рухомого майна у розмірі 290 777,82 грн матеріали справи не містять.

Відтак за правильним висновком суду першої інстанції, факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і, в той же час, відповідачем належними та допустимими доказами не спростований, відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті орендної плати за оренду рухомого майна в розмірі 290 777,82 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, у матеріалах справи наявний лист Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області № 3255/6/24-13-07-01-09 від 28.02.2023, у якому вказано, що філія «Путильський лісгосп» ДСГТ «Ліси України» повідомила, що при передачі потужностей виробничого характеру СЛАП «Карпатський держлісгосп» до ДП «Путильський лісгосп» майна, яке б належало ВК «Путильський лісгосп» не передавалося, а тому ДП «Путильський лісгосп» його не використовувало, а згідно передавального акту ДП «Путильське лісове господарство» перейшла кредиторська заборгованість перед ВК «Путильський лісгосп» у розмірі 1 303 936,61 грн.

При цьому, доводи скаржника про те, що акти звірки взаєморозрахунків не є допустимими і достовірними доказами, що підтверджують дії боржника щодо визнання боргу, оскільки про існування таких документів відповідач дізнався лише з матеріалів позову у справі - колегія суддів сприймає критично та вважає такі доводи суперечливими з огляду на те, що матеріали справи містять акти наданих послуг та рахунки на оплату, які складені та підписані уповноваженими представниками сторін та засвідчені їхніми печатками, а також акти погодження орендної плати, які також підписані уповноваженими представниками сторін.

Відтак, аргументи відповідача, викладені в апеляційній скарзі щодо недоведення наявності боргу судова колегія відхиляє як необґрунтовані та такі, що спростовуються матеріалами справи.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, вказана заборгованість є сумою заборгованості за оренду рухомого майна у розмірі 290 777,82 грн, яка встановлена судом, та заборгованості, яка утворилась внаслідок користування чужим майном у розмірі 1 013 158,79 грн, яка визнана судом обґрунтованою.

Також суд враховує, що позивач направляв на адресу відповідача претензію № 24-03-1/2023 від 24.03.2023, проте відповіді на вказану претензію відповідач не надав.

За викладених обставин, оскільки відповідач своїми діями порушив зобов`язання за договором (стаття 610 Цивільного кодексу України), він вважається таким, що прострочив виконання (стаття 612 Цивільного кодексу України), а тому наявні підстави для застосування відповідальності, встановленої договором та законом.

Відтак, позивачем доведено порушення своїх прав відповідачем, які підлягають захисту судом.

Крім того, у зв`язку з тим, що відповідач припустився прострочення грошового зобов`язання, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 129 595,38 грн інфляційних втрат та 23 783,59 грн трьох процентів річних.

Згідно з ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Перевіривши розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, з урахуванням умов договору, прострочення відповідачем сплати грошового зобов`язання та порядку розрахунків погодженого сторонами, колегія суддів встановила, що за правильним висновком суду першої інстанції позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню, а саме, у розмірі 129 595,38 грн інфляційних втрат та 23 783,59 грн трьох процентів річних, відповідно за визначений позивачем період.

Також позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 322 497,22 грн пені.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 3.3. договору визначено, що у разі несвоєчасної оплати орендної плати орендар перераховує на користь орендодавця, крім орендної плати, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов`язання щодо оплати платежів за договором.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Судом першої інстанції перевірено наданий позивачем розрахунок пені та визнано його обґрунтованим, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 322 497,22 грн пені підлягають задоволенню, з чим погоджується колегія суддів.

Щодо вимоги позивача про зазначення нарахування 3% річних, розрахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, до моменту виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Правовий аналіз положень ст. 526, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

За змістом частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до приписів статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Застосування частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у даному випадку, сприятиме найшвидшому виконанню відповідачем судового рішення в частині сплати основного боргу, а позивач буде позбавлений необхідності ще раз звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача додатково нарахованих процентів, за допущене ним прострочення після ухвалення судом рішення.

Відповідно до частин 11, 12 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до положень частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України наявні всі правові підстави для зазначення у рішенні суду про проведення нарахування органом (особою), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, 3% річних від суми заборгованості у розмірі 290 777 грн 82 коп. з 13.04.2023 до моменту виконання рішення суду за формулою: (СОБ*3*КДП)/КДР/100 = сума процентів річних, де СОБ - сума основного боргу, 3 - 3 відсотка річних, КДП - кількість днів прострочення, КДР - кількість днів у році, з чим також погоджується судова колегія.

Також суд першої інстанції зазначив про необхідність роз`яснити органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення суду, що в разі часткової сплати відповідачем боргу, 3 % річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, за визначеною вище формулою.

Щодо оренди нерухомого майна, зазначеного у додатку №1 до договору суд вказує наступне.

Як уже зазначалось раніше, 15.11.2013 між Виробничим кооперативом «Путильський лісгосп» та Карпатським державним спеціалізованим лісогосподарським підприємством агропромислового комплексу «Карпатський держспецлісгосп АПК», яке в подальшому перейменовано на Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Карпатський держспецлісгосп», яке було припинено шляхом приєднання до Державного підприємства «Путильське лісове господарство» та яке, в свою чергу, було припинено шляхом реорганізації та приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» було укладено договір оренди № 315.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з переліку майна, що орендується, який є додатком №1 до договору, позивачем передано відповідачеві як рухоме так і нерухоме майно.

Судом зазначалося, що у відповідності до п. 7.1. договору, що цей договір набуває чинності з дня його підписання і діє протягом десяти років.

Однак, згідно з ст. 793 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на момент укладання договору), договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Оскільки договір був укладений у письмовій формі, однак не був нотаріально посвідчений, то, з огляду на зазначене, в частині оренди будівель і споруд цей договір є нікчемним, однак в іншій частині, яка стосується передачі в оренду обладнання та устаткування, інших товарно-матеріальних цінностей, договір оренди є дійсним.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 травня 2020 року у справі № 911/1443/19 зроблено висновок, що найм будівлі або іншої капітальної споруди врегульовано положеннями статей 793-797 ЦК України. Змістом зазначених статей ЦК України передбачено найм як будівлі або іншої капітальної споруди, так і їх окремої частини. […] як вірно встановили суди першої та апеляційної інстанцій, майно, яке є об`єктом оренди за спірним договором, не належить до майна, яке згідно зазначеної норми права не може бути об`єктом оренди за вказаним договором. Кожна з частин приміщення, що передані за договором в оренду Відповідачу-1, мають схеми розташування, які є додатками до договору № 495 з виокремленням площ стосовно кожного об`єкта, тобто, кожен об`єкт за договором має індивідуальні ознаки та є окремою частиною будівлі, що відповідає нормам статей 793-797 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 910/21570/17 зазначено, що «судом встановлено, що 01 березня 2011 року між ЖБК «Юність-2» (орендодавцем) і МПП «Любисток» (орендарем) було укладено договір оренди нерухомого майна № 01/03, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв у користування нерухоме майно приміщення № № 15, 17, 20, 21, розташовані в підвалі будинку. […] Апеляційним судом було встановлено, що при укладенні договору оренди № 01/03 від 01 березня 2011 року, строком на 19 років, сторонами не було дотримано вимог щодо його нотаріального посвідчення та державної реєстрації та, що такій договір є нікчемним».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 660/1050/15-ц (провадження № 61-24325св18) вказано, що заочним рішенням Високопільського районного суду Херсонської області від 16 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір оренди нежитлового приміщення, укладений 03 лютого 2012 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_5, щодо користування нежитловим приміщенням площею 245 кв. м, двоповерхової будівлі кафе-магазину «Дніпро», розташованим по АДРЕСА_2 з часу його укладення, тобто з 03 лютого 2012 року. […] Судом установлено, що оспорюваний договір оренди нежитлового приміщення був укладений сторонами у простій письмовій формі строком на п`ять років. Отже, відповідно до вимог статті 793 ЦК України цей договір підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню. Недодержання сторонами правочину вимоги щодо його нотаріального посвідчення дає підстави вважати цей договір згідно з положеннями статті 220 ЦК України нікчемним.

Тлумачення як статті 3 Цивільного кодексу України загалом, так і пункту 6 статті 3 Цивільного кодексу України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).

За змістом ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У пункті VII.-2:101 Книги VII Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

У статті VII-3:101 Книги VII Модельних правил європейського приватного права щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

При цьому, стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно з частиною 1 статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов:

1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи;

2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Наведений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17.

Системний аналіз положень частини першої, пункту першого частини 2 статті 11, частини 1 статті 177, частини 1 статті 202, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей) (аналогічний висновок про застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.02.2020 по справі № 910/13271/18).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 910/18279/19 вказано, що аналіз змісту статті 1212 ЦК України свідчить, що цивільне законодавство що охоплюється безпідставно набутим майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Наприклад, у статті VII-3:101 Книги VII Модельних правил європейського приватного права (Draft Common Frame of Reference. Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law) щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном. Тлумачення статті 1212 ЦК України, із застосуванням телеологічного способу її тлумачення, свідчить, що цією нормою до випадків безпідставного набуття та збереження майна віднесено також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона згідно закону мала віддати (перерахувати) іншій особі в силу покладеного на неї законом зобов`язання. Тобто зменшення обов`язку. У справі, що переглядається, збагаченням є збереження страховиком без достатніх правових підстав у себе виплати, яку він згідно закону мав виплатити потерпілій особі враховуючи спричинену шкоду його страхувальником. Такий підхід до розуміння норми статті 1212 ЦК України відповідає змісту інституту набуття, збереження майна без достатньої правової підстави адже очевидно, що у наведений спосіб відбувається збагачення страховика за рахунок зменшення (звільнення) його від виконання обов`язку з відшкодування шкоди завданої потерпілій особі його страхувальником».

Також Верховний Суд у постанові від 08.12.2021 у справі № 759/9443/17 прийшов до висновку, що тлумачення статті 1212 Цивільного кодексу України дозволяє зробити висновок, що до безпідставно набутого майна набувача, з урахуванням розумності, відноситься користування чужим майном (майном потерпілого). Причому потерпілий, якому належить майно, що користувався набувач, має право вимагати від набувача повернення такого збагачення. У справі, що переглядається: позивач пред`явив позов про стягнення з відповідача коштів за користування нежитловим приміщенням. Відповідач факт користування вказаним приміщенням не заперечував, як і узгоджений сторонами розмір плати за таке користування, посилаючись лише на втрату доказів проведення розрахунків за орендоване майно та нікчемність договору оренди (а. с. 28Ї30); суди не врахували, що до безпідставно набутого майна набувача, з урахуванням розумності, відноситься користування чужим майном (майном потерпілого).

15.11.2013 позивачем, на виконання умов договору, передано, а відповідачем прийнято у строкове платне користування майно, яке згідно переліком, який є додатком № 1 до договору та який підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками.

Вказаний факт сторонами не заперечується та не спростований ними.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони укладали акти погодження орендної плати за користування колективним майном, а саме: акт погодження орендної плати за користування колективним майном на 2019 рік; акт погодження орендної плати за користування колективним майном на 15.08.2019; акт погодження орендної плати за користування колективним майном на 2020 рік; акт погодження орендної плати за користування колективним майном на 2021 рік, які підписані уповноваженими представниками сторін.

31.12.2021 уповноваженими представниками сторін складане та підписано акт приймання-передачі № 1 до договору, відповідно до якого, відповідачем передано позивачеві майно повністю відповідно до умов договору, зауважень до якості, кількості майна у сторін немає.

Таким чином як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, майно, яке визначене у додатку № 1 до договору, у період з 15.11.2013 по 31.12.2021 перебувало у відповідача.

Відповідно до розрахунку заборгованості відповідача, позивачем визначено період, за який останній просить стягнути грошові кошти, а саме з 01.01.2019 по 31.12.2021.

Судом також встановлено на підставі наявних в матеріалах справи актів наданих послуг та рахунків на оплату, які складені та підписані уповноваженими представниками сторін та засвідчені їхніми печатками, що позивачем було надано (виконано) послуги (роботи) з оренди за період з 01.01.2019 по 31.12.2021.

Сторони у п. 3.1., 3.2. договору погодили, що за користування орендованим майном орендар сплачує щомісячно орендодавцеві орендну плату у розмірі: 5% від балансової вартості орендованого майна в рік.

Судом також встановлено, що 08.03.2017 сторони підписали зміни доповнення № 05/40 до договору, відповідно до яких наступні пункти договору викладені в наступній редакції:

п. 1.1.Орендодавець передає належне йому майно, а орендар приймає у строкове платне користування це майно в сумі 8013203,13 грн. станом на 01.01.2017 р. згідно з переліком (перелік додається), надалі «Орендоване майно»;

п. 3.1. За користування орендованим майном орендар сплачує щомісячно орендодавцеві орендну плату у розмірі 7,5% від балансової вартості орендованого майна в рік;

п. 3.2. Орендна плата перераховується орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця або готівкою щомісячно не пізніше 10 днів з дня пред`явлення орендодавцем рахунку-фактури для здійснення оплати;

п. 3.2.1. При необхідності, придбання техніки, обладнання, інше орендар проводить орендну плату авансом за погодженням відповідно клопотанню чи виставленого рахунку-фактури орендодавцем;

п. 4.1. Орендар зобов`язується: проводити за свій рахунок поточний та капітальний ремонт орендованого майна.

16.07.2020 сторони уклали додаток № 240 до договору, згідно з п. 3.1. якого, за користування орендованим майном орендар сплачує щомісячно орендодавцеві орендну плату у розмірі 3,75 % від балансової вартості майна в рік. Відповідно до п.3.2. додатку, цей додаток до договору вважається укладеним і діє з 01.01.2020, а згідно з п. 3.3 строк дії цього додатку до договору до 31.12.2020.

Таким чином, сторони узгодили, що упродовж 2019 року орендна плата становила 7.5 % від балансової вартості орендованого майна в рік, з січня 2020 року по грудень 2020 року орендна плата становила 3,75 % від балансової вартості орендованого майна в рік, а з січня 2021 року по грудень 2021 року орендна плата становила 7.5 % від балансової вартості орендованого майна в рік.

Позивачем у розрахунку заборгованості здійснено розрахунок вартості нерухомого майна пропорційно до балансової вартості всього майна, що не суперечить договору та вимогам цивільного законодавства.

Отже, з огляду на викладене та на підставі актів наданих послуг та рахунків на оплату за період з 01.01.2019 по 31.12.2021 суд першої інстанції правильно зазначив про те, що відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача за користування нерухомим майном, визначеного у додатку № 1 до договору, грошові кошти у розмірі 1 013 158,79 грн.

Судова колегія наголошує, що з аналізу наведених вище обставин та враховуючи судову практику, наведену вище, заборгованість за оренду будівель і споруд, якщо договір оренди всупереч вимог законодавства не був нотаріально посвідченим, а тому є нікчемним, підлягає стягненню як безпідставно набуте майно набувача на підставі ст.1212 ЦК України, у зв`язку з чим аргументи відповідача стосовно неправильного застосуванням судом першої інстанції положень ст. 1212, 1214 ЦК України судовою колегією відхиляються.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у період з 01.01.2019 по 31.12.2021, виставляв відповідачу рахунки на оплату, що фактично є моментом пред`явлення вимоги з повернення безпідставно набутого майна.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Суд зазначає, що в п. 3.2. договору встановлено, що орендна плата перераховується орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця або готівкою щомісячно не пізніше 10 днів з дня пред`явлення орендодавцем рахунку-фактури для здійснення оплати.

Тобто, за домовленістю сторін оплата рахунку мала бути здійснена протягом 10 (десяти) днів з дня пред`явлення рахунку для оплати.

Отже, починаючи з 11 (одинадцятого) дня в діях орендаря наявне прострочення з виконання зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна.

Слід наголосити, що будь-яких доказів погашення відповідачем перед позивачем заборгованості, яка утворилась внаслідок користування чужим майном у розмірі 1 013 158,79 грн сторонами спору до суду не подано.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і, в той же час, відповідачем належними та допустимими доказами не спростований, відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості, яка утворилась внаслідок користування чужим майном у розмірі 1 013 158,79 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Як уже зазначалось судом раніше, у матеріалах справи наявний лист Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області № 3255/6/24-13-07-01-09 від 28.02.2023, в якому вказано, що філія «Путильський лісгосп» ДСГТ «Ліси України» повідомила, що при передачі потужностей виробничого характеру СЛАП «Карпатський держлісгосп» до ДП «Путильський лісгосп» майна, яке б належало ВК «Путильський лісгосп» не передавалося, а тому ДП «Путильський лісгосп» його не використовувало, а згідно передавального акту ДП «Путильське лісове господарство» перейшла кредиторська заборгованість перед ВК «Путильський лісгосп» у розмірі 1 303 936,61 грн.

Колегія суддів констатує, що вказана заборгованість є сумою заборгованості за оренду рухомого майна у розмірі 290 777,82 грн, яка встановлена судом, та заборгованості, яка утворилась внаслідок користування чужим майном у розмірі 1 013 158,79 грн, яка визнана судом обґрунтованою.

Також позивач направляв на адресу відповідача претензію № 24-03-1/2023 від 24.03.2023, проте відповіді на вказану претензію відповідач не надав.

Відповідач своїми діями порушив зобов`язання за договором, що є підставою для застосування відповідальності, встановленої договором та законом.

Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просив суд стягнути з відповідача 451 549,87 грн інфляційних втрат та 82 869,21 грн трьох процентів річних.

Згідно з ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Перевіривши розрахунки трьох процентів річних та інфляційних втрат, з урахуванням умов договору, прострочення відповідачем сплати грошового зобов`язання та порядку розрахунків погодженого сторонами, колегія суддів вважає їх обґрунтованими та погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 3 % річних у розмірі 82 869,21 грн та інфляційних втрат у розмірі 451 549,87 грн за визначений позивачем період.

Заперечень проти розрахунків вказаних сум чи доводів щодо їх неправильності апеляційна скарга не містить.

Щодо вимоги позивача про зазначення нарахування 3% річних, розрахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, до моменту виконання рішення суду, суд зазначає.

Відповідно до ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Правовий аналіз положень ст. 526, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Застосування частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у даному випадку, сприятиме найшвидшому виконанню відповідачем судового рішення в частині сплати основного боргу, а позивач буде позбавлений необхідності ще раз звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача додатково нарахованих процентів, за допущене ним прострочення після ухвалення судом рішення.

Відповідно до частин 11, 12 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідно до положень частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України наявні всі правові підстави для зазначення у рішенні суду про проведення нарахування органом (особою), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, 3% річних від суми заборгованості у розмірі 1 013 158 грн 79 коп. з 13.04.2023 до моменту виконання рішення суду за формулою: (СОБ*3*КДП)/КДР/100 = сума процентів річних, де СОБ - сума основного боргу, 3 - 3 відсотка річних, КДП - кількість днів прострочення, КДР - кількість днів у році.

При цьому, слід роз`яснити органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення суду, що в разі часткової сплати відповідачем боргу, 3 % річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, за визначеною вище формулою.

Щодо доводів апеляційної скарги.

Скаржник в обгрунтування апеляційної скарги зазначав про недоведення факту визнання ним боргу, однак судова колегія відхиляє такі твердження з огляду на наявність в матеріалах справи платіжних інструкцій, відповідно до яких відповідачем сплачено грошові кошти згідно виставлених позивачем рахунків, що у свою чергу також підтверджує факт отримання відповідачем рахунків.

Доводи відповідача про те, що йому в оренду було передано цілісний майновий комплекс суд визнає необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи, а саме додатком №1 до договору в якому міститься перелік майна, яке передається в оренду з зазначенням інвентарних номерів такого майна, його назви (наприклад: кінь Мишка та кінь Циган, компресор 1063, гараж АТП, верстат стругальний С-26, адмінбудинок та інше) та вартості на початок періоду окремо.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Щодо доводів відповідача про пропуск строку позовної давності.

Колегією суддів враховано, що заява про застосування строків позовної давності була заявлена відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції та розглянута судом, у задоволенні якої судом відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що судом протиправно не застосовано позовну давність до заявлених вимог позивача.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши наведені обставини щодо строку позовної давності, зазначає наступне.

Стаття 256 Цивільного кодексу України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 264 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за період з 01.01.2019 по 31.12.2021. З позовною заявою позивач звернувся до суду 24.04.2023.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) доповнено пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.»

Постановою Кабінету Міністрів України № 1423 від 23.12.2022 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України № 338 від 25.03.2020 і постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020» продовжено на всій території України дію карантину до 30.04.2023.

Також у позовній заяві позивач посилається на підпункт 2 пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 2120-ІХ від 15.03.2022 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким доповнено розділ «Прикінцеві положення» Цивільного кодексу України пунктом 19 наступного змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк його дії».

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 на території України із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан строком на 30 діб, який продовжено згідно зі змінами, внесеними Указами Президента № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022 та № 58/2023 від 06.02.2023 з 05 години 30 хвилин 19.02.2023 строком на 90 діб.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем на момент звернення з позовом до суду не пропущений встановлений ст. 257 Цивільного кодексу України строк позовної давності.

Апелянт вважає, що судом протиправно не застосовано позовну давність до заявлених вимог позивача в частині заборгованості за договором оренди з липня 2017 року по 27.04.2020, а також в частині нарахування штрафних санкцій у період з 01.07.2022 до моменту пред`явлення дійсного позову.

Судом перевірено та враховано, що до позовної заяви було долучено копії платіжних доручень за 2021 рік, з яких випливає, що останній платіж на користь Позивача ДП СЛАП «Карпатський держспецлісгосп» (Відповідач є правонаступником ДП СЛАП «Карпатський держспецлісгосп») був здійснений 17.12.2021, призначення платежу - «часткова оплата за оренду майна 2021згідно договору № 315 від 15.11.2013, процедура держзакупівель». Тобто, у даному випадку, здійснюючи оплати з такими призначеннями платежу, орендар фактично визнавав існування боргу.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Отже, у даному випадку суд враховує та вважає обґрунтованими твердження позивача про те, що з урахуванням викладеного строк перебігу позовної давності за зобов`язаннями орендаря переривався востаннє 17.12.2021, а відтак 18.12.2021 (наступного дня після платежу від 17.12.2021) розпочався заново, відтак строк позовної давності позивачем щодо вказаних позовних вимог не пропущено, чим спростовуються відповідні доводи скаржника.

Усі інші доводи та міркування учасників справи судовою колегією враховано, однак вони не спростовують наведених вище висновків суду та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Висновки апеляційного інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення на підставі належних та допустимих доказів, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Отже, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 у справі №910/6628/23.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 у справі №910/6628/23 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 у справі №910/6628/23 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 231, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 у справі №910/6628/23 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/6628/23 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 24.04.2024.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді М.Л. Яковлєв

О.В. Тищенко