ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________РІШЕННЯ
"09" квітня 2024 р. Справа № 916/2675/23
Господарський суд Одеської області у складі судді Нікітенка С.В., за участю секретаря судових засідань Склезь Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу,
до: Фізичної особи-підприємця Жатковського Олександра Миколайовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ),
про стягнення 819937,43 грн, розірвання договору та повернення майна.
За участю представників сторін:
від прокуратури прокурор Богатир В.К.;
від Міністерства оборони України Дубчак Д.В., самопредставництво;
від Одеського квартирно-експлуатаційного управління Рашевська О.О., самопредставництво;
від відповідача адвокат Чербаджі-Чебак Н.М.
Обставини справи.
Керівник Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Одеського квартирно-експлуатаційного управління до фізичної особи-підприємця Жатковського Олександра Миколайовича, в якій просить:
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.06.2023 позовну заяву керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (вх. № 3159/23 від 22.06.2023) залишено без руху.
Ухвалою суду від 10.07.2023 прийнято позовну заяву Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Одеського квартирно-експлуатаційного управління до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/2675/23. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 01.08.2023 о 14:10 год.
01 серпня 2023 року до суду від відповідача у справі надійшла заява.
Вказану заяву суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
У підготовчому засіданні 01.08.2023 суд протокольною ухвалою відмовив відповідачу у задоволенні заяви про запитування документів.
У підготовчому засіданні 01.08.2023 суд оголосив перерву до 10:00 год. 03.10.2023. Продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі № 916/2675/23 на 30 днів.
03 жовтня 2023 року до суду від відповідача надійшло клопотання про витребування доказів.
Вказане клопотання суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
У підготовчому засіданні 03.10.2023 суд протокольною ухвалою відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про витребування доказів, оскільки за правилами ч. 1 ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Тобто, заявляючи клопотання про витребування доказів особа повинна зазначити причини, з яких вона не може одержати цей доказ самостійно, до клопотання обов`язково долучаються письмові докази (відомості), які підтверджують неможливість одержання таких доказів самостійно. При цьому, необхідним є обґрунтування, які саме обставини можуть бути підтверджені витребуваними доказами, а також їх значення для правильного розгляду та вирішення справи.
В порушення вказаних вимог, відповідачем не надано відомостей щодо неможливості самостійно одержати запитувані документи, оскільки клопотання не містить доказів звернення відповідача до Одеського КЕУ з метою отримання запитуваних документів та відмову у їх наданні.
Аналізуючи викладене, клопотання відповідача про витребування доказів задоволенню не підлягає.
Ухвалою суду від 03.10.2023 закрито підготовче провадження у справі № 916/2675/23. Постановлено здійснити розгляд справи № 916/2675/23 по суті впродовж розумного строку. Призначено справу до судового розгляду по суті на 14.11.2023 о 14:10 год. Викликано учасників справи у судове засідання, призначене на 14.11.2023 о 14:10 год.
У судовому засіданні 14.11.2023 суд протокольною ухвалою відклав розгляд справи на 14.12.2023 о 14:10 год.
12 грудня 2023 року до суду від фізичної особи-підприємця Жатковського Олександра Миколайовича надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. Також разом з відзивом відповідач подав клопотання про поновлення процесуального строку на подання відзиву на позов.
13 грудня 2023 року до суду від керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону надійшла відповідь на відзив, в якій прокурор просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Вказану відповідь на відзив суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
14 грудня 2023 року судове засідання не відбулось, у зв`язку з несанкціонованим втручанням в роботу інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних мереж і ресурсів суду, що сталося внаслідок хакерської атаки та призупиненням роботи КП Діловодство спеціалізованого суду наказом керівника апарату Господарського суду Одеської області від 30.11.2023.
Ухвалою суду від 14.12.2023 призначено судове засідання у справі на 25.01.2024 о 14:10 год. Викликано учасників справи у судове засідання, призначене на 25.01.2024 о 14:10 год.
21 грудня 2023 року до суду від Міністерства оборони України надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Вказану відповідь на відзив суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
У судовому засіданні 25.01.2024 суд протокольною ухвалою відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про поновлення процесуального строку на подання відзиву на позов.
Суд зазначає, що статтею 113 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Частиною 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.07.2023 одночасно із відкриттям провадження у справі № 916/2675/23 відповідачу встановлено строк для подачі відзиву на позовну заяву - п`ятнадцять днів з дня вручення такої ухвали.
Зазначена ухвала суду не була отримана відповідачем та повернулась до суду 27.07.2023 (т. 1, а/с 160-163). Тобто строк на подання відзиву/зустрічної позовної заяви по 11.08.2023.
Відповідно до ст. 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Таким чином, процедура поновлення процесуального строку встановлена для строків, встановлених законом. Для строків, встановлених судом передбачена процедура продовження таких строків, яка має реалізовуватися заінтересованою стороною до його спливу.
Відповідач із заявою про продовження процесуальних строків до їх спливу не звертався.
Оскільки із такою заявою (про продовження строків) відповідач до суду не звертався, а процедура поновлення строку не може бути застосована до питання щодо подання відзиву на позовну заяву, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про поновлення йому строку на подання відзиву на позовну заяву, що має наслідком необхідність відмови у задоволенні поданого позивачем клопотання.
У судовому засіданні 25.01.2024 суд оголосив перерву у засіданні суду до 15:00 год. 13.02.2024.
12 лютого 2024 року до суду від фізичної особи-підприємця Жатковського Олександра Миколайовича надійшли додаткові пояснення у справі, в яких зазначає, що відповідно до п. 1.4. додаткової угоди № 11д/2015/КЕВ стан майна на момент укладання договору визначається в акті приймання-передачі. Проте, акт приймання-передачі за вищенаведеною додатковою угодою нерухомого військового майна зі зменшеною площею між сторонами не було підписано, що є грубим порушення умов договору. Натомість, між сторонами було підписано акт приймання передачі нерухомого військового майна від 01.03.2015 на майно яке ФОП Жатковський О.М. повернув/передав начальнику КЕВ м. Одеси, на підставі заяви про розірвання договору оренди орендаря вх. № 658 від 26.02.2015. Твердження прокурора про те, що відповідачу передане військове нерухоме майно згідно Акту прийому-передачі від 01.10.2002 не відповідає дійсності, оскільки площа орендованого майна різна та предметом в актах є різні об`єкти.
Крім того, 12.03.2020 між КЕВ м. Одеса та ФОП Жатковським О.М. було укладено Додаткову угоду до Договору оренди № 59с/2002/ГоловКЕУ від 01.10.2002, відповідно до п. 1 якої з 12.03.2020 тимчасово припиняється дія Договору оренди № 59с/2002/ГоловКЕУ від 01.10.2002, до закінчення карантину в установленому урядом порядку. На виконання пункту 3 додаткової угоди Орендар не користувався об`єктом оренди та не здійснював підприємницьку діяльність на території орендованого військового майна.
Також 29.12.2021 ФОП Жатковським О.М.,було отримано Лист від начальника КЕВ м. Одеса, про доведення висновку Державної аудиторської служби України щодо тимчасового припинення дії договорів оренди з 12.03.2020 до закінчення карантину в установленому Урядом порядку, та надіслано рахунок № 1909 від 04.11.2021, що є перерахунком орендної плати за 2021 рік. Вказаний рахунок було сплачено 18.01.2022.
Таким чином, ніяких додаткових угод до Договору оренди № 59с/2002/ГоловКЕУ від 01.10.2002 про відновлення його дії укладено не було.
У судовому засіданні 13.02.2024 суд оголосив перерву у засіданні суду до 14:30 год. 07.03.2024.
06 березня 2024 року до суду від представника відповідача надійшла заява про відкладення судового засідання.
Вказану заяву суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
07 березня 2024 року до суду від прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону надійшла заява про відкладення судового засідання.
Вказану заяву суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
У судовому засіданні 07.03.2024 судом було оголошено протокольну ухвалу про відкладення судового засідання на 14:10 год. 09.04.2024.
Прокурор та представники позивачів у судовому засіданні 09.04.2024 позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити, з підстав викладених у заявах по суті справи.
Представник відповідача у судовому засіданні 14.03.2024 позовні вимоги не визнав та у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі, з підстав викладених у письмових поясненнях.
У судовому засіданні 09.04.2024 після повернення з нарадчої кімнати судом відповідно до ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення і повідомлено присутніх учасників справи про орієнтований час складення повного рішення.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, суд
Матеріали справи свідчать, що Одеською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону під час вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у сфері державної власності встановлено факт порушення вимог законодавства України під час користування та розпорядження військовим майном.
Так 01 жовтня 2002 року між Одеською квартирно-експлуатаційною частиною району, правонаступником якої є Одеське квартирно-експлуатаційне управління (надалі Одеське КЕУ або Орендодавець) і приватним підприємцем Жатковським Олександром Миколайовичем (надалі ПП ОСОБА_1 , ФОП Жатковський О.М. або Орендар) був укладений Договір № 59с/2002/ГоловКЕУ оренди нерухомого військового майна, розташованого в Одеському гарнізоні за адресою: АДРЕСА_3 (надалі Договір оренди).
Пунктом 1.1 Договору оренди (зі змінами, внесеними Додатковою угодою №11д/2015/КЕВ від 01.03.2015) встановлено, що Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме військове майно загальною площею 557,6 кв.м., а саме: нежитлові приміщення адміністративної будівлі інв. № 24 загальною площею 35 кв.м., нежитлові приміщення будівлі (склад (ПММ) інв. № 37 загальною площею 82,6 кв.м., нежитлові приміщення будівлі (склад СРМ (ангар) інв. № 35 загальною площею 340 кв.м., відкритий майданчик загальною площею 100 кв.м. військового містечка № 9 (далі Майно), яке знаходиться на балансі КЕВ м. Одеса, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Дальницька, 47, вартість якого визначена за незалежною оцінкою та становить 131390 грн без ПДВ.
Згідно Акту прийому-передачі нерухомого майна в оренду від 01.10.2002 військове нерухоме майно за Договором оренди передано ПП Жатковському О.М.
Пунктом 2.2 Договору оренди (в редакції від 01.03.2015) встановлено, що передача Майна в оренду не тягне за собою виникнення права власності на це Майно. Власником Майна залишається Держава а Орендар користується ним протягом строку оренди.
Відповідно до умов п. 10.1 Договору оренди (в редакції від 01.03.2015) строк дії Договору становить з 01.03.2015 по 31.09.2018 включно.
У разі відсутності заяви Орендаря про припинення чи укладення Договору оренди на новий строк за місяць до закінчення строку оренди, дія Договору оренди припиняється після закінчення строку, на який його було укладено (п. 10.4 Договору в редакції від 01.03.2015).
Прокурор у позові зазначає, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (ч.1 ст. 764 ЦК України в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).
Таким чином, за відсутності заперечень Міністерства оборони України, КЕВ м. Одеса, є достатні підстави стверджувати що Договір оренди від 01.10.2002 пролонговано.
Існування вказаних договірних зобов`язань між КЕВ м. Одеса та ФОП Жатковським О.М. додатково підтверджується щомісячним нарахуванням Орендодавцем орендної плати за користування спірним нерухомим військовим майном та, відповідно, її часткова сплата Орендарем у період 2018-2022 років.
Пунктами 3.1-3.3 Договору оренди (в редакції від 01.03.2015) встановлено, що орендна плата встановлена без ПДВ за базовий місяць (лютий 2015 року) на рівні 5147,56 грн за результатами конкурсу (домовленості) з врахуванням орендної плати на аналогічних об`єктах оренди, але не нижче орендної плати визначеної на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Постановою КМУ від 04.10.1995 № 786 (зі змінами), яка становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (лютий 2015 року) 5147,56 грн. (Додаток № 3 до цієї Додаткової угоди). Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць, згідно з законодавством.
Відповідно до умов п. 3.6 Договору оренди (в редакції від 01.03.2015) орендна плата у розмірі 100% перераховується Орендарем до спеціального фонду державного бюджету на спеціальний рахунок Орендодавця в територіальному органі Державного казначейства щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним.
Пунктом 5.3. Договору оренди (в редакції від 01.03.2015) встановлено, що Орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.
Прокурор зазначає, що відповідно до інформації Одеського КЕУ, ФОП Жатковським О.М. всупереч вимог п. 5.3 Договору оренди (в редакції від 01.03.2015) систематично порушує умови Договору в частині своєчасності та повноти сплати орендної плати.
Окрім того, згідно інформації Одеського КЕУ в порушення вимог п. 5.15 Договору оренди (зі змінами, внесеними Додатковою угодою № 11д/2015/КЕВ від 01.03.2015) заборгованість ФОП Жатковський О.М. з компенсації податку на землю станом на 01.06.2023 складає 170548,03 грн (за період з червня 2020 року по квітень 2023 року).
Згідно п. 3.7 Договору оренди № 59с/2002/ГоловКЕУ від 01.10.2002 (зі змінами, внесеними Додатковою угодою № 11д/2015/КЕВ від 01.03.2015) орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до держбюджету у визначеному пунктом 3.6 Договору співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації, за кожний день прострочення, включаючи день оплати.
Відповідно до умов п. 3.8 Договору оренди (зі змінами, внесеними Додатковою угодою № 11д/2015/КЕВ від 01.03.2015) у разі якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить 30 днів та більше, Орендар додатково сплачує штраф у розмірі 7% суми заборгованості.
Таким чином, заборгованість ФОП Жатковського О.М. за Договором оренди № 59с/2002/ГоловКЕУ від 01.10.2002 (зі змінами) станом на 01.06.2023 складає 819937,43 грн, а саме:
- з орендної плати 304996,60 грн (за період з серпня 2021 року по квітень 2023 року);
- з компенсації податку на землю 170548,03 грн (за період з червня 2020 року по квітень 2023 року);
- інфляційні втрати 108993,92 грн (304 996,60 x 1.35736109 - 304 996,60);
- пеня 197027,80 грн (за період з 15 серпня 2021 року по 01 червня 2023 року).
Прокурор вказує, що несплата відповідачем орендної плати в повному обсязі упродовж десяти місяців поспіль вказує про неналежне виконання ФОП Жатковським О.М. умов Договору оренди, а тому наявні підстави для розірвання Договору оренди та повернення майна.
Таким чином, враховуючи те, що відповідач допустив порушення договірних зобов`язань зі сплати орендних платежів до Державного бюджету України понад три місяці (з серпня 2021 року по квітень 2023 року), заборгованість за Договором оренди у розмірі 819937,43 грн підлягає стягненню з відповідача, вказаний Договір розірванню, а майно поверненню Одеському КЕУ в судовому порядку.
Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з таких підстав.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.
Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст. 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Як встановлено судом, 01 жовтня 2002 року між Одеською квартирно-експлуатаційною частиною району, правонаступником якої є Одеське квартирно-експлуатаційне управління і приватним підприємцем Жатковським Олександром Миколайовичем був укладений Договір № 59с/2002/ГоловКЕУ оренди нерухомого військового майна, розташованого в Одеському гарнізоні за адресою: м. Одеса, вул. Дальницька, 47, військове містечко № 9, згідно до умов п. 1.1. якого (в редакції від 01.03.2015) Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме військове майно загальною площею 557,6 кв.м., а саме: нежитлові приміщення адміністративної будівлі інв. № 24 загальною площею 35 кв.м., нежитлові приміщення будівлі (склад (ПММ) інв. № 37 загальною площею 82,6 кв.м., нежитлові приміщення будівлі (склад СРМ (ангар) інв. № 35 загальною площею 340 кв.м., відкритий майданчик загальною площею 100 кв.м. військового містечка № 9 (далі Майно), яке знаходиться на балансі КЕВ м. Одеса, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Дальницька, 47, вартість якого визначена за незалежною оцінкою та становить 131390 грн без ПДВ.
Договір діє з 01.03.2015 по 31.09.2018 включно (п. 10.1. Договору в редакції від 01.03.2015) (т. 1, а/с 59-64).
У разі відсутності заяви Орендаря про припинення чи укладення Договору оренди на новий строк за місяць до закінчення строку оренди, дія Договору оренди припиняється після закінчення строку, на який його було укладено (п. 10.4. Договору в редакції від 01.03.2015).
Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази що наявності заяви Орендаря про припинення чи укладення Договору оренди на новий строк за місяць до закінчення строку оренди.
Чинність цього Договору припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено (п. 10.7. Договору в редакції від 01.03.2015).
Суд також звертає увагу на наявні в матеріалах справи попередження-пропозиція від 05.07.2022 (т. 1, а/с 102) та лист від 09.10.2023 (т. 2, а/с 114) з тексту яких слідує, що Орендодавець повідомляє Орендаря про припинення терміну дії Договору 31.09.2018. Тобто сам Орендодавець підтверджує той факт, що договір Оренди припинив свою дію саме 30.09.2018 (31 день вересня місяця в календарі відсутній).
Суд відхиляє доводи прокурора, викладені у позовній заяві щодо посилань на приписи ч. 1 ст. 764 ЦК України, оскільки умовами п. 10.4. Договору в редакції від 01.03.2015 сторони чітко узгодили за наявності або відсутності яких дій сторін Договору він продовжується або припиняється.
Отже, з аналізу умов п. 10.1. п. 10.4. п. 10.7. Договору зі змінами, внесеними Додатковою угодою № 11д/2015/КЕВ від 01.03.2015 та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що Договір оренди припинив свою дію 30.09.2018.
Щодо укладеної між сторонами Додаткової угоди від 12.03.2020 до Договору оренди від 01.10.2002 про тимчасове припинення дії Договору оренди від 01.10.2002 (т. 2, а/с 111-112), то суд дійшов висновку, що ця Додаткова угода є нікчемною, яка не створює правових наслідків, оскільки не може бути укладена 12.03.2020 Додаткова угода до Договору оренди, останнім днем дії якого було 30.09.2018.
Відповідно до частин 1, 6 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною четвертою статті 284 Господарського кодексу України передбачено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін.
Положеннями частин 2, 4 Господарського кодексу України визначено, що договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.
Частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Приписи частини 7 статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Згідно зі статтями 202 Господарського кодексу України та 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.
Матеріали справи свідчать, що Договір оренди припинився 30.09.2018 за закінченням строку його дії.
Враховуючи умови п. 10.9. Договору зі змінами, внесеними Додатковою угодою № 11д/2015/КЕВ від 01.03.2015 та положення ст. 530 Цивільного кодексу України відповідач повинен був повернути орендоване майно за актом приймання-передачі не пізніше трьох робочих днів з моменту припинення Договору.
Відповідач свого зобов`язання щодо своєчасного повернення об`єкта оренди не виконав та продовжив користування орендованим майном по теперішній час, чим порушив умови Договору та вимоги закону.
Вказані обставини підтверджені матеріалами справи та не спростовані відповідачем.
Положеннями статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом ст. 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст. 614 цього Кодексу.
Частиною першою статті 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Прокурор у позовній заяві просить стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати за період користування відповідачем об`єктом оренди з 01.01.2021 по 30.04.2023, тобто після припинення Договору оренди, заявив до стягнення з останнього 304996,60 грн орендної плати (п. 5.3. Договору в редакції від 01.03.2015).
Оскільки відповідно до частини першої статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, то припинення дії договору унеможливлює покладення на сторону договору зобов`язань за цим договором, лише - відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
З огляду на наведене вимога прокурора про стягнення з відповідача на підставі п. 5.3. Договору оренди основного боргу з орендної плати в сумі 304996,60 грн за період з 01.01.2021 по 30.04.2023 задоволенню не підлягає.
Також суд відмовляє прокурору у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на підставі п. 5.15. Договору оренди суми з компенсації податку на землю за період з червня 2020 року по квітень 2023 року у розмірі 170548,03 грн, оскільки як вже було вищезазначено судом, Договір оренди припинився 30.09.2018 за закінченням строку його дії оренди. Припинення дії договору унеможливлює покладення на сторону договору зобов`язань за цим договором, лише - відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Також суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині розірвання спірного Договору, оскільки не може бути розірваним Договір, останнім днем дії якого було 30.09.2018, а прокурор звернувся до суду з позовною заявою 22.06.2023, тобто після дня припинення його дії.
Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача повернути Міністерству оборони України в особі Одеського квартирно-експлуатаційного управління орендовані приміщення, то суд вважає, що у задоволенні цих позовних вимог також слід відмовити, виходячи з наступного.
Частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Після спливу строку дії договору найму (оренди) невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.
Позовна ж вимога про зобов`язання відповідача повернути займані приміщення є похідною від вимоги про розірвання договору і ґрунтується на виникненні у відповідача зобов`язання негайно повернути приміщення внаслідок розірвання спірного договору оренди безпосередньо за рішенням суду.
Фактично підставою позовної вимоги про зобов`язання відповідача повернути займані приміщення є виникнення у нього зобов`язання повернути це приміщення власнику внаслідок припинення дії Договору оренди по судовому рішенню.
Між тим, як зазначалось вище, останнім днем дії спірного договору було 30.09.2018 і з цієї дати, і саме з цієї підстави, у позивача виникло право на звернення до суду з вимогами про виселення відповідача із займаного приміщення.
Однак, з вказаної підстави (припинення договору у зв`язку із закінченням терміну його дії) позовних вимог позивачем не заявлялось, а як зазначалось вище, - позовна вимога про зобов`язання відповідача повернути займані приміщення ґрунтується на підставі розірвання спірного Договору в судовому порядку.
Тобто, підстави для зобов`язання відповідача повернути займані приміщення внаслідок закінчення терміну дії Договору і підстави для зобов`язання відповідача повернути займані приміщення внаслідок розірвання цього Договору в судовому порядку є різними.
До такого висновку суд доходить, приймаючи до уваги ще й наступне.
Так, мотивуючи доводи позовної заяви в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача повернути займані приміщення, прокурор посилається на ч. 1 ст. 782 ЦК України та пункт 8.6, укладеного між сторонами Договору в редакції від 01.03.2015.
Умовами п. 4.7. Договору в редакції від 01.03.2015 встановлено, що Орендодавець має право відмовитись від Договору оренди і вимагати повернення Майна, якщо Орендар не вносить плату за користування Майном протягом трьох місяців підряд.
Відповідно до ч. 1 ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд.
Суд зазначає, що частиною 1 статті 785 ЦК України встановлено, що разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено у договорі.
Отже, зі змісту позовної заяви вбачається, що прокурор просить зобов`язати відповідача повернути займані приміщення саме внаслідок дострокового розірвання в судовому порядку, укладеного між сторонами спірного Договору оренди, а не внаслідок припинення дії Договору внаслідок закінчення терміну на який цей договір було укладено.
Прокурором, у встановленому чинним законодавством порядку, підстави позову не змінювались.
Так, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 Цивільного кодексу України).
З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного з`ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому як ефективний спосіб слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.
За таких обставин, для того щоб в судовому порядку захистити порушене право або законний інтерес особи, яка звертається за захистом такого права до суду, по-перше, право такої особи має бути порушено, по-друге, особа має довести, що саме діями відповідача порушуються її права (законні інтереси), а по-третє, обраний позивачем спосіб захисту має поновити порушені права (законні інтереси) позивача.
Згідно зі ст. 14 ГПК України ("Диспозитивність господарського судочинства") суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Так, відповідно до п. 4, 5 ч. 3 ст. 162 ГПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
Тобто, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Отже, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки Позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.
У даному випадку, як зазначалось вище, правовими підставами позову в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача повернути займані приміщення є саме обов`язок відповідача звільнити орендоване приміщення, як похідна вимоги від вимоги про дострокове розірвання в судовому порядку, укладеного між сторонами Договору оренди, оскільки прокурор та позивачі, як на момент звернення до суду з позовом по цій справі, так і на момент вирішення спору вважали і вважають спірний Договір таким, що не припинив свою дію внаслідок закінчення терміну на який цей договір було укладено і на цей час є діючим.
Згідно з ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.
Проте, відповідна заява прокурором до закінчення підготовчого засідання у справі подана не була.
За таких обставин, приймаючи до уваги неможливість самостійної зміни судом підстав з яких заявлені позовні вимоги, у задоволенні позову в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача повернути Міністерству оборони України в особі Одеського квартирно-експлуатаційного управління орендовані приміщення, також слід відмовити.
Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Серявін та інші проти України", № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Щодо інших доводів сторін у справі, викладених в обґрунтування власних правових позицій по наявному спору, то суд не вбачає підстав для надання таким оцінки у межах розглядуваного спору, оскільки вищенаведені аргументи суду у даному рішенні, на думку суду, є самостійною та достатньою підставою для висновку про відмову у задоволенні позову.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на прокуратуру.
Куруючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
1. У задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-Західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.

Повне рішення складено 26 квітня 2024 р.

Суддя Нікітенко С.В.