ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2024 Справа № 914/664/24

За позовною заявою: Комунального підприємства Адміністративно-технічне управління, м.Львів

до відповідача: ОСОБА_1 , м.Львів

за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, м.Львів

про: стягнення 7041,00 грн витрат, пов`язаних з проведенням демонтажу тимчасової споруди

Суддя У.І. Ділай

Секретар Ю.І.Кохановська

За участі представників:

Від позивача: Паращак І.В.- представник

Від відповідача: не з`явився

Від третьої особи: не з`явився

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2024, справу №914/664/24 розподілено судді У.І.Ділай.

Ухвалою від 12.03.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 26.03.2024.

Ухвалами від 26.03.2024, від 09.04.2024 та від 16.04.2024 розгляд справи відкладено.

17.04.2024 від Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМСУ у Львівській області до суду надійшла відповідь на запит про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 . Так, відповідно до отриманої відповіді, відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (така ж адреса зазначена в позові).

18.04.2024 від третьої особи до суду надійшла заява, в якій заявник просить розглядати справу без його участі. Також зазначено, що третя особа підтримує позовні вимоги.

Представник позивача в судовому засіданні 23.04.2024 підтримав позов, з підстав наведених у позовній заяві та з посиланням на матеріали справи.

Відповідач в судове засідання від 23.04.2024 явку не забезпечив, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Поштові конверти, надіслані відповідачу на адресу, яка зазначена в позові, повернуті поштовим відділенням із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та / або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена статтями 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (близький за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 12.04.2021 у справі № 910/8197/19, від 09.12.2021 у справі № 911/3113/20, від 19.12.2022 у справі №910/1730/22).

Разом з тим, суд звертає увагу, що ГПК України не передбачено обов`язок суду повторно направляти на адреси учасників справи процесуальні документи, які раніше вже повернулися до суду з відміткою «за закінчення терміну зберігання».

Відповідач протягом розгляду справи не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, господарським судом виконані всі можливі заходи щодо сповіщення відповідача про час та місце судового засідання.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

У зв`язку з тим, що відповідач не використав наданого законом права на подання відзиву на позов та доказів, а матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін і неявка відповідача не перешкоджає вирішенню спору, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку ч. 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України за наявними у ній матеріалами.

В процесі розгляду матеріалів справи суд

встановив:

Як зазначено в позові відповідачем було самовільно встановлено тимчасову споруду на АДРЕСА_2 , без документів, передбачених пунктом 1.3. «Порядку розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові», затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 23.04.2015 № 4526 (далі - Порядок).

01.08.2022 виконавчим комітетом Львівської міської ради було прийнято рішення № 628 «Про демонтаж тимчасової споруди у Франківському районі (надалі- Рішення), яким зобов`язано демонтувати самовільно встановлені тимчасові споруди для здійснення підприємницької діяльності на АДРЕСА_2 (суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 ).

У п. 2 Рішення рекомендовано відповідачу здійснити демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд у добровільному порядку у термін протягом 30 календарних днів.

Листом Франківської районної адміністрації від 16.08.2022 № 35-вих-60097 було скеровано Відповідачу вищезазначене Рішення до відома.

Пунктами 1, 2 рішення виконавчий комітет вирішив демонтувати самовільно встановлену тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності на АДРЕСА_2 , та визначити уповноваженою особою на виконання демонтажу тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності на комунальне підприємство «Адміністративно-технічне управління» спільно з Франківською районною адміністрацією.

Пунктом 3 Рішення зобов`язано КП «Адміністративно-технічне управління» здійснити демонтаж за участю представника Франківської районної адміністрації.

У зв`язку з тим, що на вказане Рішення відповідач не відреагував та не здійснив демонтаж тимчасової споруди власними силами у добровільному порядку 07.09.2022 КП «Адміністративно-технічне управління» було здійснено примусовий демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_2 , в результаті чого позивачу було завдано майнової шкоди, яка полягала у понесенні витрат, пов`язаних з демонтажем та доставкою на майданчик тимчасового зберігання відповідача тимчасової споруди.

Виконуючи рішення виконавчого комітету, 07.09.2022 позивач здійснив демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди на АДРЕСА_2 , із залученням підрядної служби ФОП ОСОБА_2 У Специфікації до Договору від 07.09.2022 передбачена плата за демонтаж самовільно встановлених (розміщених) об`єктів (малих архітектурних форм) та доставка їх на майданчик тимчасового зберігання в розмірі 900 грн. за кв. м. без ПДВ.

Вартість демонтованих робіт виконаних ФОП ОСОБА_2 складає (6,52 кв. м * 900,00 грн = 5868,00 грн + 20% (1173,00) = 7041,00 грн).

У порядку досудового врегулювання спору позивач скеровував на адресу відповідача лист-вимогу № 2410-10-572 від 01.03.2023 про відшкодування 7041,00 грн понесених витрат, яка залишена останнім без відповіді та задоволення.

Спір виник внаслідок завданої позивачу майнової шкоди, яка полягала у понесенні витрат, пов`язаних з демонтажем та доставкою на майданчик тимчасового зберігання тимчасової споруди. Відтак, КП «Адміністративно-технічне управління» подало позов до Господарського суду Львівської області про стягнення з відповідача 7041,00 грн вказаних витрат.

При прийнятті рішення суд виходить із наступного.

При зверненні до суду з позовом позивач надав відомості про те, що відповідач був зареєстрований як фізична особа-підприємець 15.02.2011.

Однак, на момент звернення позивача до суду відповідач була припинена господарська діяльність, 06.01.2015, про що був внесений відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Частиною 8 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" передбачено, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

У відповідності до ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, однією із особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Згідно ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (наприклад, п. п. 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 N 2147-VIII, одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відтак, з дати набрання чинності ГПК України в указаній вище редакції, а саме, з 15.12.2017, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 25.06.2019 у справі N 904/1083/18.

Отже, позивач підставно звернувся до Господарського суду Львівської області.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з часиною 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною.

Підставою для застосування такого заходу цивільно-правової відповідальності, як відшкодування шкоди, є вина, шкода, причинний зв`язок, протиправність поведінки.

Щодо протиправної поведінки в цій справі слід зазначити, що розміщення тимчасових споруд на земельних ділянках комунальної власності потребує дозволу (згоди) органу місцевого самоврядування. Необхідність отримання такого дозволу випливає з пункту 5 частини 1 статті 16 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" та відповідає повноваженням, наданим статтею 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Недотримання Відповідачем встановленого порядку на отримання дозволу (не отримання) дозволу свідчить про протиправність його дій.

Так, відповідачу було надіслано листи з пропозиціями добровільно демонтувати тимчасову споруду. Однак відповідач не демонтував тимчасову споруду у добровільному порядку у строк, запропонований Позивачем.

Відповідно до частини 2 статті 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже, законом встановлено презумцію вини заподіювача шкоди. Суду не було подано доказів відсутності вини у вчиненні правопорушення у сфері розміщення тимчасової споруди, а тому наявним є такий елемент складу цивільного правопорушення, як вина.

Розміщення відповідачем тимчасової споруди з порушенням встановлених правил призвело до необхідності вчинення дій позивачем з демонтажу цієї тимчасової споруди. А тому суд наявний елемент складу правопорушення причинний зв`язок.

Відповідно до статті 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як встановлено судом позивач вчиняв дії з демонтажу тимчасової споруди, сплативши за це грошові кошти. При цьому демонтаж тимчасових споруд можливий не лише у виконавчому провадженні у результаті прийняття судом рішення про демонтаж та видачі виконавчого документа, але й на підставі законодавства про місцеве самоврядування.

Підпунктом 7 пункту "а" абзацу 1 статті 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження з організації благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів…

Пунктом 2.29 наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244 "Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності" встановлено, що у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки тимчасової споруди, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу.

Пунктом 7.1.1 ухвали Львівської міської ради від 23.04.2015 № 4526 "Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові та Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові" (далі Ухвала ЛМР) демонтажу підлягають тимчасові споруди, для встановлення яких закінчився термін дії договору оренди окремих конструктивних елементів благоустрою або термін дії договору оренди земельної ділянки і суб`єкту господарювання відмовлено у його продовженні.

Пунктом 7.4 Ухвали ЛМР встановлено, що якщо власник (користувач) відмовився добровільно демонтувати тимчасову споруду, районна адміністрація скеровує примірник акта, вимоги про демонтаж, матеріали фотофіксації в управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування для підготовки рішення виконавчого комітету про демонтаж.

У пунктах 7.5. та 7.6 Ухвали ЛМР врегульовано порядок прийняття виконавчим комітетом рішення про демонтаж та власне демонтаж тимчасових споруд.

Зважаючи на вказане, позивач діяв правомірно розпочав демонтаж тимчасової споруди відповідача.

Відповідно до пунктів 1 та 4 статті 20 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень. установлених законом.

Згідно з пунктом 2.24 Статуту Комунального підприємства "Адміністративно-технічне управління" одним із напрямків його діяльності є виконання функцій визначених окремими ухвалами міської ради, рішеннями виконавчого комітету; розпорядженнями міського голови, наказами та дорученнями департаменту містобудування.

Отже, позивач виконує делеговані Виконавчим комітетом Львівської міської ради повноваження щодо виконання програми благоустрою на території міста Львова.

З урахуванням наведеного суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та з відповідача підлягає до стягнення 7041,60грн витрат, пов`язаних з проведенням демонтажу тимчасової споруди на вул. Академіка А. Сахарова, 19.

Судовий збір покладається на відповідача, оскільки спір виник з його вини.

Керуючись статтями 4, 7, 13, 14, 73, 74, 76-79, 91, 96, 120, 123, 129, 233, 236, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

Вирішив:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Комунального підприємства "Адміністративно-технічне управління" (79005, Львівська область, місто Львів, площа Міцкевича, будинок 6/7; ідентифікаційний код 13804591) 7041,60грн витрат, пов`язаних з проведенням демонтажу тимчасової споруди на вул. Академіка А. Сахарова, 19 та 3028,00грн судового збору.

3.Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки передбачені ст.ст. 241, 256, 257 ГПК України та може бути оскаржено в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повне рішення складено 29.04.2024.

Суддя Ділай У.І.