СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. Харків Справа № 922/82/20

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Плахов О.В. , суддя Терещенко О.І.

за участю секретаря судового засідання Голозубової О.І.,

та представників учасників справи:

прокурора О.М. Ногіна;

позивача У.А. Суховолець (в режимі відеоконференції);

першого відповідача не з`явився;

другого відповідача не з`явився;

третього відповідача Ю.В. Мица;

четвертого відповідача О.Р. Квартенко;

першої третьої особи - не з`явився;

другої третьої особи - не з`явився;

третьої третьої особи - не з`явився;

четвертої третьої особи - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури (вх.№411Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2024 (суддя А.М.Буракова, повний текст рішення складено 22.01.2024) у справі №922/82/20

за позовом Заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №2, м.Харків, в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України, м.Київ;

до 1-го відповідача Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, м. Суми;

до 2-го відповідача Державного підприємства СЕТАМ, м.Київ;

до 3-го відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Консалт-Буд 2011, м.Харків;

до 4-го відповідача Фізичної особи-підприємця Мігунова Володимира Івановича, м.Харків;

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1. Українського державного науково-дослідного інституту проблем водопостачання, водовідведення та охорони навколишнього природного середовища Укрводгео, м.Харків;

2. Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Прядко Олесі Сергіївни, м.Харків;

3. Державного реєстратора Комунального підприємства Центр інвентаризації та реєстрації нерухомості Протопопівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Жбадинського Олега Михайловича, с.Протопопівка, Дергачівський район, Харківська область;

4. Товариства з обмеженою відповідальністю Агенство нерухомості РЕСТРІЕЛТ, м.Харків;

про визнання недійсними торгів, свідоцтва про право власності; скасування рішень; повернення майна, -

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 звернувся до господарського суду Харківської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України до 1) Головного територіального управління юстиції у Харківський області 2) ДП "СЕТАМ", 3) ТОВ "Консалт-Буд 2011", 4) ФОП Мігунова Володимира Івановича, в якому прокурор, з урахуванням подальшої зміни предмета позову та учтонення позовних вимог, просить суд:

визнати недійсними електронні торги щодо продажу частини нежитлової будівлі за адресою: м. Харків, вул. Шевченка, 6, проведені 06.01.2017 державним підприємством "Сетам" та оформлені протоколом проведення електронних торгів від 24.01.2017 № 230798;

визнати недійсним свідоцтво про право власності від 17.02.2017 № 207, видане ТОВ "Консалт-Буд 2011" приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прядко Олесею Сергіївною;

скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Прядко Олесі Сергіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 34670644 від 07.04.2017;

скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства "Центр інвентаризації та реєстрації нерухомості" Протопопівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Жбадинського Олега Михайловича від №40083589 від 13.03.2018 ;

скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр інвентаризації та реєстрації нерухомості» Протопопівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Жбадинського Олега Михайловича №40084930 від 13.03.2018;

- витребувати у фізичної особи - підприємця Мігунова Володимира Івановича (код НОМЕР_1 ) на користь держави в особі Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України () нежитлові приміщення підвалу №№112-132, 134-143 загальною площею 1154,5 кв.м.; 1-го поверху №№1-19 загальною площею 1035,9 кв.м.; частину приміщення 1-го поверху №20 загальною площею 70,8 кв.м.; 2-го поверху №№26-66 загальною площею 1208,1 кв.м.; 3-го поверху №№67-111 загальною площею 1226,0 кв.м. в літ. "А-2" за адресою: м. Харків, вулиця Шевченка, буд. 6.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 02.06.2020, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 22.10.2020, у позові відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 12.09.2023 касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задоволено частково, постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.10.2020 та рішення Господарського суду Харківської області від 02.06.2020 у справі № 922/82/20 скасовано, справу № 922/82/20 направлено на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

При цьому суд касаційної інстанції вказав на передчасність висновків судів першої та апеляційної інстанції з огляду на необхідність дослідити питання відповідності чи невідповідності спірних електронних торгів вимогам Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна».

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 16.10.2023 було прийнято на новий розгляд справу № 922/82/20 та постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.11.2023 було відмовлено в задоволенні клопотання Харківської обласної прокуратури про заміну позивача у справі правонаступником. Задоволено клопотання Харківської обласної прокуратури про заміну відповідача у справі правонаступником. Замінено відповідача у справі № 922/82/20 - Головне територіальне управління юстиції у Харківській області на його правонаступника Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції ().

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 11.01.2024 було відмовлено в задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі у якості позивача Фонду державного майна України, як правонаступника Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 11.01.2024 у справі №922/82/20 в позові відмовлено повністю.

Заступник керівника Харківської обласної прокуратури з рішенням суду першої інстанції не погодилось, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд: Прийняти апеляційну скаргу до розгляду; скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 11.01.2024 у справі №922/82/20 та ухвали нове, яким задовольнити позов прокурора; в повному обсязі; судові витрати за подання позову, двох апеляційних та касаційної скарг покласти на відповідачів у справі; справу розглянути за участі представника Харківської обласної прокуратури; про дату, час та результати розгляду апеляційної скарги повідомити сторони, Київську окружну прокуратуру м.Харкова, Харківську обласну прокуратуру.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відчуження спірних приміщень з електронних торгів, проведених 06.01.2017 суперечить положенням ст. ст. 1, 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», ч. 9 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», а також суперечить інтересам держави, оскільки майно вибуло у приватну власність поза волею держави в особі Мінрегіону та всупереч зазначеним вище законодавчим обмеженням.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2024 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В., суддя Плахов О.В., суддя Терещенко О.І.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.02.2024 зокрема відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Харківської області від 11.01.2024 у справі №922/82/20. Встановлено позивачу, відповідачам та третім особам десятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання його скаржнику. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/82/20.

23.02.2024 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/82/20.

Представник позивача подав до суду апеляційної інстанції заяву (письмові пояснення) щодо апеляційної скарги прокурора, у якій зазначив про обґрунтованість вимог прокурора, просив їх задовольнити (вх.№5117 від 11.04.2024).

Представник відповідача ТОВ «Консалт-Буд 2011» подав до суду відзив на апеляційну скаргу прокурора, у якому проти доводів апеляційної скарги заперечив у повному обсязі, просив залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення. При цьому представник відповідача ТОВ «Консалт-Буд 2011» просив суд апеляційної інстанції поновити строк для подання відзиву, а також долучити до матеріалів справи окремі додаткові докази, що спростовують доводи прокурора (вх.№5187 від 12.04.2024)..

Також представник відповідача ТОВ «Консалт-Буд 2011» надав суду апеляційної інстанції пояснення щодо заяви представника позивача (вх.№5231 від 12.04.2024).

Інші учасники справи заяв по суті справи до суду апеляційної інстанції не подавали.

У судове засідання 17.04.2024 з`явилися прокурор, представник позивача (в режимі відеоконференції), відповідача ТОВ «Консалт-Буд 2011» та ФОП Мігунов В.І. третьої особи ТОВ «Агентство нерухомості «РЕСТРІЕЛТ».

Відповідачі Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції та ДП «СЕТАМ», треті особи УДНДІ «Укрводгео», приватний нотаріус ХМНО Прядко О.С., державний реєстратор Комунального підприємства «Центр інвентаризації та реєстрації нерухомості» Протопопівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Жбадинський О.М. та ТОВ «Агентство нерухомості «РЕСТРІЕЛТ» про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, однак, наданим їм процесуальним правом не скористалися та в судове засідання не з`явилися, своїх повноважних представників не направили, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю вказаних осіб.

Розглянувши клопотання представника ТОВ «Консалт-Буд 2011» про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу прокурора, колегія суддів доходить висновку про його задоволення з наступних підстав. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 13 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено у тому числі змагальність сторін, яка по суті виключається, якщо під час розгляду справи представлена позиція лише однієї сторони (учасника справи). Право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Тому рішення суду будь-якої інстанції не може ґрунтуватися на доводах однієї сторони без вивчення та належної оцінки правової позиції іншої сторони. Крім того, суд оцінює як загальновідомі умови здійснення діяльності усіма суб`єктами права в місті Харкові, де внаслідок постійних обстрілів з боку військових формувань держави-агресора дотримання звичайних процедур (у тому числі вчасне складання та подання процесуальних документів) є істотно утрудненим з огляду на спричинені обстрілами пошкодження інфраструктури, тривалі відключення електроенергії та зв`язку. З урахуванням наведеного суд задовольняє клопотання представника відповідача ТОВ «Консалт-Буд 2011» про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу прокурора.

Стосовно клопотання представника ТОВ «Консалт-Буд 2011» про залучення до матеріалів справи додаткових доказів колегія суддів зауважує, що відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. При цьому представник відповідача ТОВ «Консалт-Буд 2011» просить суд апеляційної інстанції залучити у якості додаткових доказів копію рішення господарського суду Харківської області від 15.02.2024 у справі № 953/24224/19, копію вироку Київського районного суду м.Харкова від 05.02.2024 у справі № 953/13139/20, відомості щодо УДНДІ «Укрводгео» з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, відомості щодо динаміки податкового боргу УДНДІ «Укрводгео» з інформаційної системи «Ліга-Закон:Контрагент». Разом з тим, колегія суддів зауважує, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність. Вищезазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 11.09.2019 у справі №922/393/18, від 16.12.2020 у справі №908/1908/19. З цих причин суд відмовляє у прийнятті в якості доказів копії рішення господарського суду Харківської області від 15.02.2024 у справі № 953/24224/19 та копії вироку Київського районного суду м.Харкова від 05.02.2024 у справі № 953/13139/20. Водночас, колегія суддів наголошує, що вказані судові рішення (рішення господарського суду Харківської області від 15.02.2024 у справі № 953/24224/19 та вирок Київського районного суду м.Харкова від 05.02.2024 у справі №953/13139/20) ухвалені судами у відкритому судовому засіданні, а тому є загальнодоступними і посилання учасника справи на відомості, що в них містяться, не вимагає залучення копій цих судових рішень до матеріалів справи у якості письмових доказів. Останнє міркування стосується також і відомостей щодо УДНДІ «Укрводгео» з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Стосовно відомостей щодо динаміки податкового боргу УДНДІ «Укрводгео» з інформаційної системи «Ліга-Закон:Контрагент» судова колегія вважає за необхідне прийняти вказаний доказ, оскільки представником відповідача ТОВ «Консалт-Буд 2011» переконливо доведено перед судом, що йдеться про податковий борг УДНДІ «Укрводгео», який існував на час розгляду справи судом першої інстанції, і крім того відповідні відомості подаються відповідачем на спростування тверджень прокурора про припинення внаслідок спірних електронних торгів можливості для УДНДІ «Укрводгео» здійснювати успішну господарську діяльність, на що в суді першої інстанції не посилалися ані прокурор у заявах по суті справи, ані позивач, ані сам УДНДІ «Укрводгео».

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, заслухавши у судовому засіданні прокурора, уповноважених представників позивача, відповідача ТОВ «Консалт-Буд 2011», третьої особи ТОВ «Агентство нерухомості «Рестріелт», перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно 33396285, виданого 10.02.2015 року Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції у Харківській області, Державі Україна в особі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (правонаступником якого є позивач у справі) належало право власності на об`єкт нерухомості з реєстраційним номером 01, який був розташований по вулиці Шевченка, 6 у місті Харкові й складався з нежитлових будівель літ. А-2 загальною площею 4 905,0 кв.м., літ. «Б-1» загальною площею 104,2 кв.м., літ. «В-1» загальною площею 111,2 кв.м., літ. «Г-1» загальною площею 11,4 кв.м., літ. «Д-1» загальною площею 28,6 кв.м., літ. «Е-1» загальною площею 124,5 кв.м., літ. «Ж-1» загальною площею 140,9 кв.м., літ. «З-1» загальною площею 144,0 кв.м., літ. «К-1» загальною площею 269,6 кв.м., літ. «Л-1» загальною площею 108,8 кв.м. Право власності Держави Україна в особі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на вказаний об`єкт нерухомості було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно « 10» лютого 2015 року Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції у Харківській області, номер запису про право власності: 8672824. Зазначений об`єкт нерухомості з реєстраційним номером 01, який був розташований по вулиці Шевченка, 6 у місті Харкові, був закріплений за УДНДІ «Укрводгео» (третя особа-1) на праві господарського відання.

У подальшому 06 січня 2017 року Державним підприємством «СЕТАМ» (відповідач-2) Міністерства юстиції України було проведено електронні торги, переможцем яких стало ТОВ «КОНСАЛТ-БУД 2011» (відповідач-3). Результат вказаних торгів було оформлено протоколом проведення електронних торгів №230798. Зазначені електронні торги було проведено в межах здійснення зведеного виконавчого провадження №18535583 (Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області; державний виконавець Бойченко В.В.). Надалі 26 січня 2017 року за результатами проведених Державним підприємством «СЕТАМ» Міністерства юстиції України 06 січня 2017 року електронних торгів, результат яких оформлено протоколом проведення електронних торгів № 230798, було складено Акт про проведені електронні торги, затверджений керівником Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Відповідно до вказаного Акту про проведені електронні торги від 26.01.2017 р. ТОВ «КОНСАЛТ-БУД 2011» (відповідач-3) є переможцем електронних торгів з реалізації майна, а саме: частини нежитлової будівлі літ. «А-2» за адресою: м. Харків, вул. Шевченка, буд. № 6, що складається з: приміщень підвалу №№ 112-132, 134-143, загальною площею 1154,5 кв.м.; приміщень 1-го поверху №№ 1-19, загальною площею 1035,9 кв.м.; частини приміщення 1-го поверху № 20, загальною площею 70,8 кв.м.; приміщень 2-го поверху №№ 26-66, загальною площею 1208,1 кв.м.; приміщень 3-го поверху №№ 67-111, загальною площею 1226,0 кв.м.

17 лютого 2017 року на підставі вищевказаного Акту про проведені електронні торги від 26.01.2017 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прядко О.С. (третя особа-2) в порядку статті 72 Закону України «Про нотаріат» видано ТОВ «КОНСАЛТ-БУД 2011» (відповідач-3) Свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) за р.н. № 207. Відповідно до зазначеного Свідоцтва Товариству з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ-БУД 2011», , місцезнаходження юридичної особи: 61103, Харківська область, місто Харків, вул. Дерев`янка, буд. 16-А, належить на праві власності майно, що складається з: частини нежитлової будівлі літ. «А-2», що складається з приміщення підвалу №№ 112-132, 134-143, загальною площею 1154,5 кв.м.; приміщення 1-го поверху №№1-19, загальною площею 1035,9 кв.м.; частина приміщення 1-го поверху №20, загальною площею 70,8 кв.м.; приміщення 2-го поверху №№26-66, загальною площею 1208,1 кв.м.; приміщення 3-го поверху №№67-111, загальною площею 1226,0 кв.м., які розташовані за адресою: м. Харків, вул. Шевченка, 6, яке придбане Товариством з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ-БУД 2011» за 4000000 (чотири мільйона) гривень 01 копійок, що раніше належало на праві власності Державі Україна в особі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та на праві господарського відання Українському державному науково-дослідному інституту проблем водопостачання, водовідведення та охорони навколишнього природного середовища на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно 33396285, виданого « 10» лютого 2015 року Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції у Харківській області.

У подальшому на виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2017 р. у справі №820/779/17 право власності ТОВ «КОНСАЛТ-БУД 2011» (відповідач-3) на придбане на спірних електронних торгах нерухоме майно було зареєстроване відповідно до рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Прядко О.С. (третя особа-2) від 30.03.2017 р. №34550776.

За договором міни нерухомого майна від 07.04.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Прядко О.С. за р.н. 467, спірне нерухоме майно було передано ТОВ «КОНСАЛТ-БУД 2011» (відповідач-3) у власність фізичної особи підприємця Мігунова Володимира Івановича (відповідач-4), право власності якого на відповідне нерухоме майно (частку у праві власності на нерухоме майно) зареєстроване 07.04.2017 р., про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 84538808 від 07.04.2017р. Реєстраційний номер зазначеного об`єкта нерухомого майна 01.

Відповідно до рішення господарського суду Харківської області від 11.12.2017р. у справі № 922/3711/17 здійснено поділ об`єкта нерухомості з реєстраційним номером 01, що складається з нежитлових будівель: літ. «А-2» заг. площею 4905,0 кв.м, літ. «Б-1» заг. площею 104,2 кв.м, літ. «В-1» заг. площею 111,2 кв.м, літ «Г-1» заг. площею 11,4 кв.м, літ. «Д-1» заг. площею 28,6 кв.м, літ. «Е-1» заг. площею 124,5 кв.м, літ. «Ж-1» заг. площею 140,9 кв.м, літ. «З-1» заг. площею 144,0 кв.м, літ. «К-1» заг. площею 269,6 кв.м, літ. «Л-1» заг. площею 108,8 кв.м, які розташовані за адресою: Харківська область, місто Харків, вулиця Шевченка, будинок 6 (шість), на такі об`єкти об`єкти нерухомого майна:

- об`єкт нерухомого майна у складі частини нежитлової будівлі літ. «А-2», розташованої за адресою: м. Харків, вулиця Шевченка, будинок № 6 (шість), що складається з приміщень підвалу №№ 112-132, 134-143, загальною площею 1154,5 кв.м.; приміщень 1-го поверху №№ 1-19, загальною площею 1035,9 кв.м.; частини приміщення 1-го поверху № 20, загальною площею 70,8 кв.м.; приміщення 2-го поверху №№ 26-66, загальною площею 1208,1 кв.м.; приміщення 3-го поверху №№ 67-111, загальною площею 1226,0 кв.м.;

- об`єкт нерухомого майна у складі: частини нежитлової будівлі літ. «А-2», розташованої за адресою: м. Харків, вулиця Шевченка, будинок № 6 (шість), що складається з приміщень підвалу №№ 133, 144 загальною площею 55,2 кв.м.; частини приміщення 1-го поверху № 20 загальною площею 48,0 кв.м. та приміщень першого поверху №№ 21-25 загальною площею 127,2 кв.м., та нежитлових будівель літ. «Б-1» заг. площею 104,2 кв.м, літ. «В-1» заг. площею 111,2 кв.м, літ «Г-1» заг. площею 11,4 кв.м, літ. «Д-1» заг. площею 28,6 кв.м, літ. «Е-1» заг. площею 124,5 кв.м, , літ. «З-1» заг. площею 144,0 кв.м, літ. «К-1» заг. площею 269,6 кв.м, літ. «Л-1» заг. площею 108,8 кв.м, які розташовані за адресою: Харківська область, місто Харків, вулиця Шевченка, будинок 6 (шість);

- об`єкт нерухомого майна у складі нежитлової будівлі літ. «Ж-1» заг. площею 140,9 кв.м., яка розташована за адресою: Харківська область, місто Харків, вулиця Шевченка, будинок 6 (шість).

Також рішенням господарського суду Харківської області від 11.12.2017 р. у справі №922/3711/17 визнано право власності фізичної особи підприємця Мігунова Володимира Івановича на об`єкт нерухомого майна у складі частини нежитлової будівлі літ. «А-2», розташованої за адресою: м. Харків, вулиця Шевченка, будинок № 6 (шість), що складається з приміщень підвалу №№ 112-132, 134-143, загальною площею 1154,5 кв.м.; приміщень 1-го поверху №№ 1-19, загальною площею 1035,9 кв.м.; частини приміщення 1-го поверху № 20, загальною площею 70,8 кв.м.; приміщення 2-го поверху №№ 26-66, загальною площею 1208,1 кв.м.; приміщення 3-го поверху №№ 67-111, загальною площею 1226,0 кв.м.

На підставі вказаного рішення господарського суду Харківської області від 11.12.2017 р. у справі № 922/3711/17, а також постановлених господарським судом Харківської області в межах справи № 922/3711/19 ухвал від 20.02.2018 р. про роз`яснення рішення суду та від 28.02.2018 р. про встановлення порядку виконання рішення суду вчинено, зокрема, наступні реєстраційні дії:

- відповідно до рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр інвентаризації та реєстрації нерухомості» Протопопівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Жбадинського Олега Михайловича №40083589 зареєстровано право власності фізичної особи підприємця Мігунова Володимира Івановича на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 у складі частини нежитлової будівлі літ. «А-2», розташованої за адресою: м. Харків, вулиця Шевченка, будинок № 6 (шість), що складається з приміщень підвалу №№ 112-132, 134-143, загальною площею 1154,5 кв.м.; приміщень 1-го поверху №№ 1-19, загальною площею 1035,9 кв.м.; частини приміщення 1-го поверху № 20, загальною площею 70,8 кв.м.; приміщення 2-го поверху №№ 26-66, загальною площею 1208,1 кв.м.; приміщення 3-го поверху №№ 67-111, загальною площею 1226,0 кв.м.;

- відповідно до рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр інвентаризації та реєстрації нерухомості» Протопопівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Жбадинського Олега Михайловича №40084930 погашено право власності на поділений об`єкт нерухомості з реєстраційним номером 01, що складався з нежитлових будівель: літ. «А-2» заг. площею 4905,0 кв.м, літ. «Б-1» заг. площею 104,2 кв.м, літ. «В-1» заг. площею 111,2 кв.м, літ «Г-1» заг. площею 11,4 кв.м, літ. «Д-1» заг. площею 28,6 кв.м, літ. «Е-1» заг. площею 124,5 кв.м, літ. «Ж-1» заг. площею 140,9 кв.м, літ. «З-1» заг. площею 144,0 кв.м, літ. «К-1» заг. площею 269,6 кв.м, літ. «Л-1» заг. площею 108,8 кв.м, які розташовані за адресою: Харківська область, місто Харків, вулиця Шевченка, будинок 6 (шість).

Відомості про вказані реєстраційні дії на підставі зазначених рішень державного реєстратора внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 13.03.2018 р.

Відповідно до статті 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. Порядок реалізації арештованого майна регулюється, зокрема, Законом України «Про виконавче провадження» і Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 2831/5 від 29.09.2016 р.

Відповідно до абз. 12 п. 1 Порядку реалізації арештованого майна електронні торги це продаж майна за принципом аукціону засобами системи електронних торгів через Веб-сайт, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.

Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів, та складання за результатами їх проведення акту про проведення прилюдних торгів, що передбачено п. 4 розділу X Порядку реалізації арештованого майна. Відповідно до п. 8 розділу X Порядку реалізації арештованого майна акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, у випадках, передбачених законодавством. У випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги. Отже, складання за результатами їх проведення акту про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, відтак, аукціон (електронні торги, публічні торги) є правочином.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 4 ст. 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Ураховуючи те, що відчуження майна з електронних торгів належить до договорів купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених чч. 1- 3 та чч. 5, 6 ст. 203 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК Українита іншим актам цивільного законодавства (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що для застосування наслідків недотримання установлених чч. 1- 3 та чч. 5, 6 ст. 203 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу), при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, по-перше, чи мало місце порушення вимог порядку проведення торгів з продажу арештованого майна та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів, а по-друге, чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів, а саме, чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. Саме таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №910/28435/15, від 10.10.2019 у справі №918/376/17, а також у постанові Верховного Суду України від 24.10.2012 у справі №6-116цс12.

Крім того, виходячи з аналізу правової процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів, враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за їх результатами акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином, відповідно для визнання прилюдних торгів недійсними слід встановити порушення саме норм Порядку реалізації арештованого майна. Саме така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі №678/301/12, Верховним Судом у постановах від 14.02.2018 р. у справі №490/5475/15, від 02.05.2018 року у справі №910/10136/17, від 30.01.2020 у справі № 903/41/18 та від 30.10.2023 у справі № 278/1419/21, а також у постанові Верховного Суду України від 24.10.2012 у справі № 6-116цс12.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час розгляду справи прокурором та позивачем не доведено порушення державним виконавцем вимог чинного законодавства щодо порядку організації та проведення спірних електронних торгів. Посилання прокурора на те, що в порушення приписів пункту 2 розділу ІІ, пункту 9 розділу ІІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2831/5, державним виконавцем не було зазначено, яка саме частина майна виставляється на торги свого підтвердження не знайшли. Адже у заявці на реалізацію арештованого майна від 07.10.2016 №18525583/07.01/В-3 державним виконавцем чітко визначено та подано до ДП «СЕТАМ» інформацію, яку вимагають приписи пункту 2 розділу ІІ, пункту 9 розділу ІІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2831/5, що спростовує відповідні доводи прокурора.

Крім того, колегія суддів не погоджується з доводами прокурора про те, що виконавчі провадження № 18535583 та № 54568549, за якими проводилися торги з реалізації майна УДНДІ «Укрводгео», всупереч приписам пункту 3.8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень (наказ Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5) існували у провадженні Відділу примусового виконання рішень ГТУЮ у Харківській області одночасно і паралельно. Колегія суддів зауважує, що в порушення приписів ч. 1 ст. 74 ГПК України прокурором не надано жодного доказу на підтвердження вказаної обставини. Зазначене в контексті достатньо переконливих пояснень з цього приводу, наданих суду апеляційної інстанції представником відповідача ТОВ «Консалт-Буд 2011», спонукає суд апеляційної інстанції поставитися до відповідних доводів прокурора критично та відхилити їх.

З урахуванням викладеного твердження прокурора про те, що суд першої інстанції звузив межі заявлених прокурором позовних вимог, оцінивши законність проведення спірних електронних торгів виключно в контексті дотримання процедури їх проведення, не знайшли свого підтвердження. Колегія суддів також зауважує, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції розглянув усі доводи прокурора та позивача та надав їм відповідну правову оцінку. Висновок же суду першої інстанції про відсутність порушення державним виконавцем вимог чинного законодавства щодо порядку організації та проведення спірних електронних торгів не був єдиною підставою для ухвалення оскаржуваного рішення.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Дії, які не стосуються власне процедури проведення торгів, а належать лише до кола дій з їх організації та підготовки, не стосуються правил проведення електронних торгів та мають самостійний спосіб та строки оскарження, а відтак не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними, якщо їх не оскаржено та не визнано незаконними у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження» (саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.10.2012 у справі № 6-116цс12, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 678/301/12 та постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 490/5475/15-ц, від 02.05.2018 у справі № 910/10136/17, від 30.01.2020 у справі № 903/41/18, від 08.07.2020 у справі № 201/18443/17, від 16.12.2020 у справі № 910/8302/18), від 26.05.2022 у справі № 905/857/19 (905/1455/20) та від 06.02.2024 у справі № 910/1539/21 (910/4002/23). При цьому колегія суддів відхиляє доводи відповідача ТОВ «Консалт-Буд 2011» щодо того, що прокурор сам по собі мав можливість звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця відповідно до приписів п. 2 ч. 6 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Прокурор здійснює свої повноваження щодо представництва інтересів держави в суді відповідно до приписів чинного процесуального закону (абз. 1 ч. 6 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»). При цьому стаття 29 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017, що була чинною в період здійснення виконавчих дій за зведеним виконавчим провадженням №18525583) не надавала прокурору права вступати у справу, порушену за ініціативою інших осіб, шляхом подання скарг чи заяв в порядку судового контролю за виконанням судових рішень.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що протягом усього здійснення зведеного виконавчого провадження № 18525583 ані позивачем, ані боржником (УДНДІ «Укрводгео») будь-які дії державного виконавця не оскаржувалися. Доводи ж прокурора по те, що сам він не мав можливості здійснити таке оскарження на стадії виконавчого провадження, колегія суддів відхиляє, адже в конкретній справі прокурор не є повністю самостійним учасником судового процесу, оскільки звернувся з позовом в інтересах держави в особі певного органу державної влади позивача. З цих причин заяви та процесуальні дії (бездіяльність) прокурора мають розглядатися під кутом зору дій, бездіяльності та попередньої поведінки позивача Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (у тому числі в особі його правопередників). Відтак, колегія суддів доходить висновку, що сама по собі бездіяльність позивача, який не вживав жодних заходів щодо оскарження дій державного виконавця у зведеному виконавчому провадженні № 18525583, унеможливлює для прокурора посилання на неможливість саме для нього звертатися зі скаргою на дії державного виконавця в межах зведеного виконавчого провадження № 18525583.

З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведеності того факту, що під час призначення та проведення в межах зведеного виконавчого провадження № 18525583 електронних торгів, результати яких були оформлені протоколом проведення електронних торгів №230798 від 24.01.2017, ані державним виконавцем Бойченко В.В., ані будь-ким з відповідачів не допущено порушень вимог законодавства України, що регламентують порядок організації та проведення торгів з реалізації арештованого майна.

Стосовно посилань прокурора та позивача на порушення державним виконавцем приписів ст.ст. 1, 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ст. 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державного підприємства та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків (далі підприємства), до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв`язку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобов`язань боржника з перерахування фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

При цьому рішенням Конституційного Суду України від 10.06.2003 р. у справі №11-рп/2003 вказано, що за змістом статті 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» мораторій не поширюється на відчуження рухомого та іншого майна підприємств, що не забезпечує ведення їх виробничої діяльності.

Колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи наявні докази того, в процесі виконавчого провадження боржник УДНДІ «Укрводгео» самостійно повідомив Відділ примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Харківській області, що УДНДІ «Укрводгео» не використовує відповідне нерухоме майно для здійснення виробничої діяльності, що підтверджується, зокрема, листом УДНДІ «Укрводгео» від 03.10.2016 р. за № 93. Натомість ані прокурором, ані позивачем не подано суду доказів того, яку саме діяльність УДНДІ «Укрводгео» забезпечувало спірне нерухоме майно і того, що така діяльність була саме виробничою.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02.08.2018 у справі № 502/3008/14-ц, повідомлення юридичною особою, за якою закріплено державне майно (основні фонди), про невикористання такого майна у виробничій діяльності та надання органам Державної виконавчої служби документів для реалізації такого майна є вирішальним для висновку про те, чи забезпечує відповідне майно виробничу діяльність підприємства державної форми власності. Аналогічну правову позицію також висловив і Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 30.01.2020 у справі № 903/41/18 (пункт 5.10), погодившись із судом апеляційної інстанції, який відмовив у позові про визнання недійсними електронних торгів та зобов`язання повернути майно (що заявлявся з посиланням на мораторій стосовно державного майна) з тих мотивів, що суду не були надані в порядку статей 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України докази того, що спірний об`єкт основних фондів державної власності використовувався державним підприємством, причому саме у виробничій діяльності. З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відхилення посилань прокурора та позивача на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 24.06.2015 у справі № 3-262гс15, адже останні, по-перше, не мають категоричного характеру (Верховний Суд України вказав, що «фактичне використання чи невикористання цього майна у господарській діяльності підприємства в силу Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" не має визначального значення», тобто по суті може мати юридичне значення в конкретній правовій ситуації), а по-друге, суперечать вищевикладеним висновкам Верховного Суду, які краще відповідають змінам в умовах суспільства і тому мають застосовуватися переважно перед позиціями Верховного Суду України.

Крім того, колегія суддів зауважує, що встановлений Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» мораторій за буквальним змістом вказаного закону стосується майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків. УДНДІ «Укрводгео», у свою чергу, не є ані господарським товариством, ані державним підприємством, адже відповідно до наявної в матеріалах справи копії статуту УДНДІ «Укрводгео» ця юридична особа є державною установою, а не підприємством.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що запроваджений Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» мораторій не можна вважати таким, що поширювався на нерухоме майно, продане на спірних електронних торгах, оформлених протоколом проведення електронних торгів № 230798 від 24.01.2017, оскільки таке майно не забезпечувало ведення виробничої діяльності УДНДІ «Укрводгео», який не є ані господарським товариством з відповідною часткою держави у статутному капіталі, ані державним підприємством, що в контексті дійсного змісту приписів абзацу першого статті 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» виключає застосування правил про мораторій до спірних правовідносин.

З наведених причин питання про дотримання під час проведення спірних електронних торгів правил, визначених абзацем другим статті 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», в частині дотримання меж спеціальних виключень за природою вимог стягувачів (пільгові вимоги щодо мораторію) має другорядне значення, адже мораторій взагалі не поширювався на спірні правовідносини в силу незабезпечення спірним майном ведення виробничої діяльності УДНДІ «Укрводгео» та невідповідності організаційно-правової форми УДНДІ «Укрводгео» тим, на які поширюється відповідний мораторій (абзац перший статті 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна»).

Разом з тим, з урахуванням вказівок, викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.09.2023 у розглядуваній справі, судова колегія не може залишити поза увагою висновків, які зробив суд першої інстанції щодо питання про склад виконавчих документів в межах зведеного виконавчого провадження № 18525583.

Прокурор, стверджуючи в уточненій позовній заяві про включення до числа рішень, які виконувалися у зведеному виконавчому провадженні № 18535583, більше половини рішень з непільговими (в розумінні приписів абз. 2 ст. 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна») вимогами, керується у своєму судженні фактом розподілу коштів за наслідками проведених торгів, що було підтверджено в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції самим прокурором. Копій відповідних виконавчих документів, включених у переліки, на які посилається прокурор і які він додає до своєї позовної заяви, матеріали справи не містять. При цьому в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі №233/4365/18 вказується на відсутність значення власне розподілу коштів за результатами виконавчого провадження, за одночасного виключного значення мети погашення заборгованості позивача перед його працівниками, як і те, що саме для цього проведений опис і арешт майна боржника. Доказів на спростування вказаної мети зведеного виконавчого провадження №18535583 ані прокурор, ані позивач суду не надали.

Крім того, колегія суддів наголошує, що засади розумності та справедливості (пункт 6 статті 3 ЦК України) послідовно оцінюються в практиці Верховного Суду як фундаментальні принципи, норми прямої дії, які визначають зміст усіх інших норм цивільного законодавства та підходи до їх тлумачення і застосування (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.04.2022 у справі №520/1185/16-ц, постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.08.2022 у справі №607/5148/20 тощо).

У контексті наведеного колегія суддів не може залишити поза увагою твердження прокурора про допущення під час звернення стягнення на майно боржника в межах зведеного виконавчого провадження №18535583 у формі стверджуваного прокурором включення до погашених за рахунок продажу відповідного майна також і сум податку на доходи фізичних осіб.

Прокурор відповідно до свого статусу завжди виступає в судовому процесі від імені та в інтересах держави Україна. Тому колегія суддів звертає увагу прокурора та позивача, що у спірних правовідносинах: торги були проведені державним підприємством за заявкою державного виконавця, тобто усі дії з відчуження спірного майна були вчинені державою Україна; податкові платежі стягуються на користь держави Україна; прокурор, виступаючи в суді в інтересах держави Україна, вимагає визнати недійсним аукціон, організований власне державою Україна в особі своїх повноважених органів, за результатами якого саме держава Україна (за твердженням прокурора) отримала задоволення своїх вимог, що прокурор вважає протиправним (в частині фактичного стягнення сум податків). При цьому негативні результати задоволення позовних вимог прокурора він та позивач пропонують покласти на приватних осіб, які придбали спірне нерухоме майно як з торгів, так і в подальшому, покладаючись на сумлінне виконання низкою органів та представників держави Україна своїх обов`язків.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вчиняючи так прокурор діє недобросовісно, зловживаючи своїми правами, всупереч доктрині «venire contra factum proprium».

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Одним з аспектів вказаного стандарту поведінки є доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої принцип добросовісності. У статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що приватно-правовий інструментарій не може використовуватися «на зло», зловживання правом є неприпустимим (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.02.2021 у справі №754/5841/17, від 18.05.2022 у справі №303/7119/19 тощо). Водночас, принцип добросовісності є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і його порушення у вигляді недодержання вимог доктрини «venire contra factum proprium» свідчить про зловживання, якому за жодних умов не можна потурати, адже зловживання правом забороняється і право, яким зловживають, судом не захищається (частини 4 6 статті 13 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів також погоджується з відхиленням судом першої інстанції посилань прокурора та позивача на порушення державним виконавцем приписів ч. 9 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності».

Відповідно до ч. 9 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» нерухоме майно об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може бути відчужене, вилучене, передане до статутного капіталу господарських організацій і щодо такого майна не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути їх відчуження.

Разом з тим, абсолютно необхідно чітко розмежовувати дві різні групи правовідносин, у межах яких (крім процедур приватизації) може бути здійснено продаж майна, що є об`єктом права державної власності:

1) Правовідносини у сфері реалізації прав держави та уповноважених нею органів на здійснення повноважень управління господарською діяльністю державного підприємства та повноважень власника державного майна в межах господарської діяльності. Такі правовідносини врегульовані Законом України «Про управління об`єктами державної власності» та ст. 136 ГК України.

2) Правовідносини у сфері примусового виконання виконавчих документів щодо державних юридичних осіб Державною виконавчою службою України. Такі правовідносини регламентовані ст. 219 ГК України, Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», які є спеціальними законами.

Зважаючи на викладене, Закон України «Про управління об`єктами державної власності» жодним чином не обмежує і не може обмежувати діяльність органів Державної виконавчої служби щодо звернення стягнення на державне майно, закріплене за державними юридичними особами (у тому числі на праві господарського відання). Інший підхід за наявності вже існуючих обмежень у вигляді мораторію на примусову реалізацію майна свідчив би про запровадження додаткових необґрунтованих привілеїв держави як власника й грубо суперечив би положенням ч. 4 ст. 13 Конституції України та ч. 2 ст. 318 ЦК України щодо рівності усіх суб`єктів права власності перед законом.

Колегія суддів зауважує, що складовою виконавчого провадження є звернення стягнення на майно боржника. Згідно статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції) у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з цивільного обороту, або обмежено оборотоздатного майна, майна, на яке не може бути звернено стягнення), незалежно від того, хто фактично використовує таке майно.

Безпосередньо порядок продажу арештованого майна визначено статтею 61 Закону України «Про виконавче провадження», за якою реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. При цьому безпосередньо у Законі України «Про виконавче провадження» обмеження щодо реалізації державного майна в межах виконавчого провадження визначені лише тільки у пункті 10-1 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» і стосуються такі обмеження лише звернення стягнення на активи публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування.

Окремі обмеження щодо звернення стягнення на певні об`єкти права державної власності за певних умов запроваджено Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», яким введено законодавчу заборону мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна; при цьому під примусовою реалізацією майна розуміється відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом звернення стягнення на майно боржника, за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв`язку з трудовими відносинами, та рішень щодо зобов`язань боржника з перерахування фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування.

Суд першої інстанції встановив, що державним виконавцем в межах зведеного виконавчого провадження №18535583 виконано вимоги ч. 3 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-ХIV (був чинний у початковий період здійснення зведеного виконавчого провадження до 05.10.2016) й відповідним чином повідомлено Міністерство регіонального розвідку, будівництва та житлово-комунального господарства України (правопопердника позивача), Фонд Державного майна України та ДПІ у Київському районі листом від 25.04.2016 р. за № 18535583/07-01/В-3. На вказане повідомлення надійшла відповідь Фонду державного майна України про те, що під час звернення стягнення на відповідне нерухоме майно державний виконавець має діяти відповідно до закону (лист від 26.05.2016 р. за № 10-52-9639). Ні про що інше вказаний лист Фонду державного майна України, на переконання колегії суддів, не свідчить, адже просте цитування у ньому набору різних законодавчих приписів не може вважатися підтвердженням заборони відчуження майна УДНДІ «Укрводгео» в межах виконавчого провадження.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що у спірних правовідносинах мала місце примусова реалізація майна УДНДІ «Укрводгео» органом державної виконавчої служби в межах виконавчого провадження шляхом звернення стягнення на майно боржника, за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою. Через це до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення законодавства, яке регулює порядок примусової реалізації майна державних підприємств в межах виконавчого провадження, а не в межах нормальної господарської діяльності державного підприємства та управління відповідним державним майном.

Зазначене цілком узгоджується з правовою позицією, викладеною в аналогічній справі у постанові Вищого господарського суду України від 19.11.2013 у справі №907/433/13, на яку вочевидь розумно та послідовно мав покладатися відповідач ТОВ «Консалт-Буд 2011» оцінюючи значення ч. 9 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» для спірних торгів в період їх підготови і проведення, адже на той момент вказана правова позиція ВГСУ була єдиною правовою позицією суду касаційної інстанції з приводу співвідношення правил Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна».

У контексті наведеного колегія суддів також вказує на правову позицію, викладену в п. 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №910/22858/17, відповідно до якої Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції правильно відхилив посилання прокурора в обґрунтування своїх доводів у відповідній частині на постанову Великої Палати Верховного Суду, від 04.07.2023 у справі №233/4365/18 з огляду на відсутність в ній висновків щодо питання про співвідношення правил Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна».

Стосовно посилань прокурора та позивача на порушення державним виконавцем приписів ч. 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

За буквальним змістом ч. 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, лише у разі встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2 - 4, 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Водночас, судом першої інстанції правильно встановлено, що жодної з вказаних обставин під час здійснення зведеного виконавчого провадження №18535583 не було в наявності. У контексті наведеного суд першої інстанції правильно врахував, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №910/8302/18, передумовою застосування визначеного ч. 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» механізму виконання рішення суду є саме встановлення державним виконавцем наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу у визначених нормами пунктів 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" випадках.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26.06.2013 по справі №1-7/2013, виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, зазначив, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року №2-рп (II)/2019). Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

У пункті 37 Рішення по справі «Деркач та Палек проти України» (заяви №№34297/02 та 39574/02) від 21.12.2004, остаточне з 06.06.2005, Європейський Суд з прав людини зазначив: « 37. Суд знову наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 (рішення у справі «Бурдов проти Росії», заява №589498/00, п. 34)».

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок. За певних обставин така затримка може бути виправданою, але вона не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст. 6 Конвенції права (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

У рішенні від 17.05.2005 по справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що необхідність застосування під час здійснення виконавчого провадження приписів ч. 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» зумовлена метою і спрямованістю відповідної норми закону забезпечити прискорене та гарантоване виконання судових рішень, за реальне виконання яких держава бере на себе позитивну відповідальність. Водночас, таке можливе лише у разі, коли відповідне судове рішення дійсно може бути виконане за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, як цього вимагає ч. 2 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Інше розуміння вказаних приписів законодавства матиме наслідком створення штучних перешкод та зволікань з виконанням судових рішень, що набрали законної сили, та інших виконавчих документів, що не узгоджуватиметься з принципами верховенства права (ст. 8 Конституції України), обов`язковості судових рішень (ст.129-1 Конституції України) і, найголовніше, із змістом діяльності держави як його визначає стаття 3 Конституції України.

Судом першої інстанції встановлено, що більшість виконавчих документів, виконання яких здійснювалося в межах зведеного виконавчого провадження №18535583 були видані у 2013-2014 роках, а значна частина навіть у 2010-2011 роках, і станом на 2016 рік, як випливає з матеріалів справи, ці виконавчі документи ще не були виконані. При цьому ані прокурором, ані позивачем не було доведено, що у 2016 році відповідною бюджетною програмою взагалі були передбачені будь-які кошти для забезпечення виконання рішень суду. Не було доведено ані прокурором, ані позивачем також і того, що буквальне, без врахування дійсного змісту та мети закону, виконання державним виконавцем у межах виконавчого провадження приписів ч. 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» призвело б до скорішого та повнішого виконання відповідних судових рішень та інших виконавчих документів, аніж це було фактично зроблено державним виконавцем у спірних правовідносинах.

Колегія суддів також відхиляє посилання прокурора на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 19.09.2018 у справі №808/2227/17, адже вказана правова позиція була сформульована Верховним Судом за відмінних обставин справи, зокрема в адміністративному спорі про законність дій державного виконавця за наявності судового рішення про зобов`язання виконавця вчинити певні дії, від виконання якого він ухилявся.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи прокурора та позивача про проведення спірних електронних торгів, оформлених протоколом проведення електронних торгів №230798 від 24.01.2017, з порушенням вимог чинного законодавства України є хибними й не відповідають дійсним обставинам справи.

Колегія суддів також зауважує, що Велика Палата Верховного Суду вказала, що позовні вимоги про визнання недійсними результатів аукціону та договору купівлі-продажу не є ефективними способами захисту інтересу та права позивача (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі №914/2618/16).

Стосовно ж заявленого прокурором (з урахуванням уточнень) позову про витребування спірного майна з володіння відповідача ФОП Мігунова В.І. прокурор і в суді першої інстанції, і в суді апеляційної інстанції підтвердив, що відповідна вимога становить віндикаційний позов.

З наведених причин суд першої інстанції правильно врахував, що спірне майно було продане державним виконавцем на електронних торгах в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» і Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 2831/5 від 29.09.2016, тобто в порядку, встановленому для виконання судових рішень. При цьому прокурором та позивачем не доведено порушень порядку підготовки та проведення спірного електронного аукціону, які могли б бути підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до приписів абз. 1 ч. 2 ст. 388 ЦК України національний правопорядок України закріплює широкий віндикаційний імунітет майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

При цьому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відхилення доводів прокурора про недобросовісність відповідачів ТОВ «Консалт-Буд 2011» та ФОП Мігунова В.І., висловлених з посиланням на презумпцію правознайомства (в частині приписів ч. 9 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності»). Адже єдина правова позиція суду касаційної інстанції щодо співвідношення вказаних законодавчих приписів із мораторієм на примусову реалізацію державного майна, яка існувала у період підготовки та проведення спірних електронних торгів (а так само і подальшого набуття спірного майна ФОП Мігуновим В.І.), була викладена у постанові Вищого господарського суду України від 19.11.2013 у справі № 907/433/13. Ця правова позиція була чіткою, ясною та зрозумілою і зводилася до неприпустимості застосування обмежувальних приписів ч. 9 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» до процедур примусового продажу державного майна у процедурах виконавчого провадження. Тому відповідачі, які могли (хоча і не були зобов`язані) знати про цю правову позицію й розумно покладатися на неї, не можуть бути визнані недобросовісними набувачами з підстав, що наведені прокурором. Більше того, у розглядуваному контексті колегія суддів також підкреслює, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 02.11.2021 у справі №925/1351/19, покупець майна на прилюдних торгах позбавлений можливості перевірки дотримання спеціальною установою ДП «Сетам» та державним виконавцем порядку проведення торгів, а тому не допускається покладання на такого покупця як сторону укладеного на торгах договору купівлі-продажу додаткового обов`язку перевіряти та аналізувати обставини правомірності вибуття майна з володіння з метою встановлення добросовісності чи недобросовісності такого покупця.

Будь-яких інших доводів та відповідних доказів на підтвердження недобросовісності відповідачів як набувачів спірного майна ані прокурор, ані позивач як суду першої інстанції, так і апеляційному суду не надали. Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що відповідно до загальних для всіх видів цивільних правовідносин положень ч. 5 ст. 12 ЦК України особа вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. У свою чергу, ані судом першої інстанції, ані судом апеляційної інстанції не встановлено (а прокурором і позивачем не доведено) жодних ознак недобросовісності чи нерозумності дій відповідачів ТОВ «Консалт-Буд 2011» та ФОП Мігунова В.І. як набувачів спірного майна.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що як ТОВ «Консалт-Буд 2011», так і ФОП Мігунов В.І. є добросовісними набувачами спірного майна, яке вони придбали у власність оплатно, причому першому з них ТОВ «Консалт-Буд 2011» це майно було продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Зміст віндикаційного імунітету, закріпленого в абз. 1 ч. 2 ст. 388 ЦК України, не передбачає врахування обставин вибуття майна з володіння власника (за його волею чи поза нею), адже таке врахування властиве іншому віндикаційному імунітету загальному імунітету добросовісності, що разом з його обмеженнями встановлюється приписами ч. 1 ст. 388 ЦК України. Колегія суддів враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, яка неодноразово вказувала, що Європейський суд з прав людини зауважив, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення від 06 грудня 2007 року у справі "Воловік проти України" № 15123/03, § 45) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 145/1330/17 та від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19). Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про розумність та доречність зауваження в контексті правової оцінки спірних правовідносин, що відповідно до сучасних доктринальних позицій у вітчизняній науці цивільного (приватного) права для застосування віндикаційного імунітету, передбаченого ч. 2 ст. 388 ЦК України, не має значення, чи відразу вибуло майно з володіння власника або управненої ним особи безпосередньо внаслідок продажу на виконання судового рішення або спочатку таке майно вибуло з володіння цих осіб іншим шляхом, а вже після було продано в порядку виконання судового рішення. Тому наявність в «ланцюгу подальших відчужень» факту продажу спірної речі в порядку, встановленому для виконання судових рішень, надає усім наступним набувачам у складі такого «ланцюга» віндикаційний імунітет за правилами ч. 2 ст. 388 ЦК України, сутність якого полягає в тому, що спірна річ не підлягає витребуванню у добросовісного набувача: 1) навіть у тому випадку, якщо наявні підстави, які в силу ч. 1 ст. 388 ЦК допускають витребування речі у добросовісного набувача; 2) незалежно від того, відплатно чи безвідплатно була набута така річ добросовісним набувачем після того, як воно було продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень; 3) незалежно від допущених під час продажу порушень; 4) незалежно від визнання недійсним відповідного правочину з продажу майна (у тому числі продажу на торгах).

За вказаних умов спірне майно в будь-якому разі не може бути витребуване у відповідача ФОП Мігунова В.І. як таке, що було продане особі, від якої він його набув (ТОВ «Консалт-Буд 2011») в порядку, встановленому для виконання судових рішень. При цьому колегія суддів відхиляє доводи прокурора про неможливість обмеження витребування майна від відповідача ФОП Мігунова В.І. внаслідок вибуття такого майна з володіння власника (Держави Україна) поза його волею. Зміст відповідного віндикаційного імунітету, закріпленого в абз. 1 ч. 2 ст. 388 ЦК України, не передбачає врахування обставин вибуття майна з володіння власника за волею останнього чи поза його волею (аналогічна правова позиція сформульована в п. 5.59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №908/976/19).

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про неприпустимість ігнорування таких, що набрали законної сили, судових рішень, які безпосередньо легітимують дії та правове становище відповідачів стосовно предмету спору.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2017 у справі №820/779/17 було скасовано рішення про відмову у державній реєстрації прав від 17 лютого 2017 р. №33910717, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прядко Олесею Сергіївною; зобов`язано державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Прядко Олесю Сергіївну провести державну реєстрацію права спільної часткової власності з часткою 7894/10000 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, що розташований за адресою: Харківська область, місто Харків, вулиця Шевченка, будинок 6, і складається з нежитлових будівель літ. А-2 площею 4905,0 кв.м., літ. Б-1 площею 104,2 кв.м., літ. В-1 площею 111,2 кв.м., літ. Г-1 площею 11,4 кв.м., літ. Д-1 площею 28,6 кв.м., літ. Е-1 площею 124,5 кв.м., літ. Ж-1 площею 140,9 кв.м, літ. З-1 площею 144,0 кв.м., літ. К-1 площею 269,6 кв.м., літ. Л-1 площею 108,8 кв.м., за Товариством з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ-БУД 2011» ().

Саме на підставі вказаної постанови Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2017 у справі №820/779/17 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прядко Олесею Сергіївною здійснено реєстраційні дії щодо державної реєстрації права спільної часткової власності з часткою 7894/10000 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, що розташований за адресою: Харківська область, місто Харків, вулиця Шевченка, будинок 6, і складається з нежитлових будівель літ. А-2 площею 4905,0 кв.м., літ. Б-1 площею 104,2 кв.м., літ. В-1 площею 111,2 кв.м., літ. Г-1 площею 11,4 кв.м., літ. Д-1 площею 28,6 кв.м., літ. Е-1 площею 124,5 кв.м., літ. Ж-1 площею 140,9 кв.м, літ. З-1 площею 144,0 кв.м., літ. К-1 площею 269,6 кв.м., літ. Л-1 площею 108,8 кв.м., за Товариством з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ-БУД 2011» (). Причому саме в межах здійснення вказаних реєстраційних дій, тобто саме на виконання вищевказаної постанови Харківського окружного адміністративного суду, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прядко Олесею Сергіївною ухвалено рішення від 30.03.2017 №34550776.

Крім того, рішенням господарського суду Харківської області від 11.12.2017 у справі № 922/3711/17, яке набрало законної сили 21.12.2017 р., визнано право власності фізичної особи підприємця Мігунова Володимира Івановича на об`єкт нерухомого майна у складі частини нежитлової будівлі літ. "А-2", розташованої за адресою: м.Харків, вулиця Шевченка, будинок № 6 (шість), що складається з приміщень підвалу №№ 112-132, 134-143, загальною площею 1154,5 кв.м; приміщень 1-го поверху №№1-19, загальною площею 1035,9 кв.м; частини приміщення 1-го поверху №20, загальною площею 70,8 кв.м; приміщення 2-го поверху №№ 26-66, загальною площею 1208,1 кв.м; приміщення 3-го поверху № 67-111, загальною площею 1226,0 кв.м.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, дотримання принципів законності, остаточності та незмінності судового рішення, а також принципів правової визначеності та "res judicata" (остаточне рішення повноважного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін спору і не може бути переглянуте) є обов`язковими елементами права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Практика Європейського суду з прав людини підтверджує необхідність дотримання національними судами принципу правової визначеності та остаточності і незмінності судового рішення. Так, у своєму рішенні у справі «Кехайя та інші проти Болгарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що на думку Суду, принцип, згідно з яким остаточне рішення є res judicata («вирішена справа») і вирішує спір між сторонами остаточно, є основоположним елементом права на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У цій справі Суд встановив, що повторне вирішення одного й того ж питання, яке вже було вирішено судом у іншій судовій справі, є порушенням принципу res judicata та принципу правової визначеності та, відповідно, права на справедливий суд.

Крім того, аналогічних висновків Суд дійшов у справі «Рябих проти Російської Федерації». Зокрема, у рішенні у цій справі Суд вказав, що Конвенція повинна тлумачитися в світлі Преамбули до Конвенції, яка у відповідній частині проголошує, що законність є частиною спільної спадщини договірних держав. Одним з основоположних аспектів законності є принцип правової визначеності, який вимагає, серед іншого, щоб якщо суди винесли остаточне рішення з питання, то рішення не ставилося б під сумнів. Правова визначеність передбачає повагу принципу res judicata, тобто принципу остаточності судових рішень.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги прокурора про визнання недійсним свідоцтва про право власності №207 від 17.02.2017 р., про скасування рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Прядко О.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 34670644 від 07.04.2017 р., а також про витребування у фізичної особи підприємця Мігунова Володимира Івановича спірного нерухомого майна не можуть бути задоволені також і з урахуванням того, що це суперечило б принципам правової визначеності та res judicata, закріпленим ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які є одним з фундаментальних аспектів верховенства права.

Судом першої інстанції встановлено, що Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, що є правопопередником позивача у справі, було обізнано про існування зведеного виконавчого провадження №18535583 та наявність на боці УДНДІ «Укрводгео» значних сум заборгованості по заробітній платі та іншим пов`язаним з трудовими відносинами виплатам. Зазначене однозначно випливає з факту повідомлення позивача про це листом державного виконавця від 25.04.2016 р. за № 18535583/07-01/В-3, а також з факту участі представника позивача у судовому засіданні Харківського окружного адміністративного суду під час розгляду справи №820/6213/16. Однак всупереч приписам статті 5 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) позивач не вживав жодних заходів для відновлення платоспроможності УДНДІ «Укрводгео» й недопущення звернення стягнення на державне майно.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої принцип добросовісності. У статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що поведінка позивача, який протягом тривалого часу не вживав будь-яких заходів щодо виправлення фінансового становища УДНДІ «Укрводгео» як підприємства, що знаходиться в його управлінні, був обізнаним про існування зведеного виконавчого провадження №18535583 (адже був повідомлений про його існування державним виконавцем іще у квітні 2016 року), не подавав жодних скарг на дії державного виконавця у вказаному зведеному виконавчому провадженні, був учасником судового процесу в Харківському окружному адміністративному суді у справі №820/6213/16 і заперечував проти того, щоб виступати боржником у виконавчому провадженні, а після спливу значного проміжку часу підтримує позовні вимоги прокурора про витребування придбаного на прилюдних торгах нерухомого майна, слід кваліфікувати як очевидне порушення позивачем принципу добросовісності, на якому ґрунтується доктрина «venire contra factum proprium».

Водночас, принцип добросовісності є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і його порушення у вигляді недодержання вимог доктрини «venire contra factum proprium» свідчить про зловживання з боку позивача правом на захист, якому не можна потурати, адже зловживання правом забороняється і право, яким зловживають, судом не захищається (частини 4 6 статті 13 Цивільного кодексу України).

У контексті наведеного не можуть вважатися прийнятними доводи прокурора про руйнування внаслідок відчуження в межах зведеного виконавчого провадження №18535583 відповідного майна, закріпленого за УДНДІ «Укрводгео», успішної господарської діяльності останнього.

Крім того, колегія суддів також звертає увагу на правову позицію, висловлену в пунктах 17, 21, 22 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Шмакова проти України» від 11.01.2024 (заява № 70445/13), відповідно до якої позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам (див., наприклад, згадане рішення у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), пункт 45 з подальшими посиланнями). Наведених міркувань достатньо для визнання Судом того, що позбавлення заявниці права власності на її земельну ділянку без надання будь-якої форми компенсації чи відшкодування не забезпечило справедливий баланс між вимогами суспільного інтересу, якщо такі були, з одного боку, і правом заявниці на мирне володіння своїм майном, з іншого.

Колегія суддів зауважує, що прокурор, вимагаючи визнати недійсними спірні електронні торги та витребувати на користь держави в особі позивача спірне нерухоме майно, не ставить питання про компенсацію вартості цього майна відповідачам, включаючи як поточного володільця (ФОП Мігунова В.І.), так і особу, яка першою набула спірне майно з відповідних електронних торгів (ТОВ «Консалт-Буд 2011»). При цьому щодо останньої з вказаних осіб необхідність беззастереженої одночасної двосторонньої реституції у разі визнання спірних електронних торгів недійсними, безумовно випливала б з буквального змісту приписів абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Огляду на вищевикладене, колегія суддів звертає увагу, що задоволення позовних вимог прокурора становило б порушення права мирного володіння відповідачами своїм майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені прокурором, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 11.01.2024 у справі №922/82/20 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного суду у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 29.04.2024.

Головуючий суддя П.В. Тихий

Суддя О.В. Плахов

Суддя О.І. Терещенко