ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2024 р.м. ХарківСправа № 922/584/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Рильової В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод засобів індивідуального захисту" (місцезнаходження: 61075, місто Харків, вулиця Механізаторов, будинок 4; )
до 1) Індустріального відділу Державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (місцезнаходження: 61003, місто Харків, вулиця Кооперативна, будинок 12/14; ) , 2) Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місцезнаходження: 40003, місто Суми, вулиця Герасима Кондратьєва, будинок 28; ) , 3) Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області (місцезнаходження: 61166, місто Харків, вулиця Бакуліна, будинок 18; )
про стягнення 128 068,98 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський завод засобів індивідуального захисту" (позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Державного бюджету України 128 068,98 (127 699,98 грн. - виконавчого збору та 369,00 грн. - мінімальних витрат на виконавче провадження). Також у позовній заяві позивач просить розглянути справу за правилами спрощенного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 29.02.2024 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод засобів індивідуального захисту" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/584/24, справу № 922/584/24 постановлено розглядати без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку частини п`ятої статті 252 Господарського процесуального кодексу України, встановлно відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали Господарського суду Харківської області від 29.02.2024 про відкриття провадження у справі №922/584/24 було направлено до Електронного кабінету відповідачів. З довідки про доставку документа в кабінет електронного суду, яка отримана з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" вбачається, що документ в електронному вигляді "Ухвала про відкриття провадження" від 29.02.2024 у справі №922584/24 (суддя Рильова В.В.) було надіслано відповідачам в їх Електронні кабінети. Документ доставлено до електронного кабінету: 01.03.2024 о 02:09 годині.

Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Згідно з абз. 2 ч. 6 цієї статті, якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, таке рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Отже, датою вручення відповідачам ухвали суду від 29.02.2024 у справі №922/584/24 про відкриття провадження у справі є 02.03.2024, оскільки документ було надіслано 01.03.2024 після 17:00.

Враховуючи наведені приписи чинного законодавства, оскільки копія ухвали про відкриття провадження у справі є врученою відповідачам 02.03.2024, а тому вони мали право подати відзиви на позов не пізніше 17.03.2024 ( включно).

Проте, оскільки 17.03.2024 є вихідним днем ( неділя), то останній день строку для подачі відзиву на позов - 18.03.24 (включно).

Отже, суд належним чином виконав вимоги Господарського процесуального кодексу України щодо направлення процесуальних документів учасникам справи та здійснив всі необхідні дії з метою належного їх повідомлення про розгляд даного позову, а відповідач, у відповідності до пункту 5 частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України визнається таким, що був належним чином повідомленим про розгляд даної справи.

19.03.2024 до Господарського суду Харківської області від першого відповідача- Індустріального відділу Державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надійшов відзив на позовну заяву (вх.№7485 від 19.03.2024), в якому перший відповідач зазначає, що вирішення питання щодо повернення стягнутого виконавчого збору та витрат виконавчого провадження не належить до компетенції Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харків Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, перший відповідач не є розпорядником бюджетних коштів, а тому Індустріальним відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було підготовлено та направлено подання на повернення коштів, помилково або надмірно зарахованих до державного та місцевого бюджетів. Також перший відповідач просить суд постановити рішення, яким відмовити позивачу у відшкодуванні судових витрат або зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Крім цього, 19.03.2024 до Господарського суду Харківської області через систему "Електронний суд" від другого відповідача - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшов відзив на позовну заяву (вх.№7495 від 19.03.2024), в якому другий відповідач просить суд у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод засобів індивідуального захисту" відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.03.2024 прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву першого відповідача (вх.№7485 від 19.03.2024) та відзив на позовну заяву другого відповідача (вх.№7495 від 19.03.2024).

Разом з цим 20.03.2024 до Господарського суду Харківської області від другого відповідача Східного міжрегінонального управління Міністерства юстиції надійшов відзив на позовну заяву (вх.№7654 від 20.03.2024). Вказаний відзив подано у строк, встановлений судом, а тому судом прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву (вх.№ 7654 від 20.03.2024). В обґрунтування вказаного відзиву, другий відповідач зазначає, що мінімальні витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа поверненню не підлягають. Також, на думку другого відповідача, оскільки на час стягнення з ТОВ "Харківськиій завод засобів індивідуального захисту" виконавчого збору були юридичні підстави для такого платежу - наказ у справі №922/1813/23 від 05.09.2023, неможливо вважати що з позивача кошти стягнуто помилково. Також другий відповідач не погоджується з нарахованим розміром витрат позивача на правничу допомогу, оскільки позивачем не надано до суду доказів перерахування адвокату грошових коштів у якості правничої допомоги.

25.03.2024 до Господарського суду Харківської області від першого відповідача надійшло доповнення до відзиву (вх.№8015 від 25.03.2024). Судом прийнято до розгляду доповнення до відзиву (вх.№8015 від 25.03.2024) та долучено до матеріалів справи. У вказаному доповненні, першим відповідачем зазначено, що мінімальні витрати, понесені з організацією та проведенням виконавчих дій щодо примусового виконання виконавчого документа, поверненню не підлягають. Крім того, першивій відповідач вказує на те, що Постанова СхАГС у справі №922/1813/23 від 09.11.2023, якою скасовано рішення Господарського суду Харківської області від 03.08.2023 не містить зобов`язання про повернення стягнутих з рахунків позивача коштів, а тому підстави для повернення таких коштів, на думку прешого відповідача, відсутні.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, третій відповідач - ГУ Державної казначейської служба України у Харківській області наданими відповідачу процесуальними правами не скористалося; у встановлений статтею 251 ГПК України п`ятнадцятиденний строк відзив на позовну заяву до суду не подало.

Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини другої статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частиною четвертою статті 240 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши справу № 922/584/24 в межах строку, встановленого статтею 248 Господарського процесуального кодексу України; всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для вирішення спору по суті, суд встановив таке

Рішенням Господарського суду Харківської області від 03.08.2023 року по справі №922/1813/23 було повністю задоволено позовні вимоги ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський завод засобів індивідуального захисту" (надалі - Позивач) про стягнення штрафних санкцій за договором N311-22 від 15.07.2022 року у сумі 1 254 127,90 грн. (де подвійна облікова ставка НБУ 77 068,49 грн., інфляційні нарахування - 382 795,30 грн.; пеня 3% річних - 47 224,11 грн.; пеня 0,1% - 41 040,00 грн.), а також суму судового збору 18 871,92 грн.

05.09.2023 року Господарським судом Харківської області було видано наказ про примусове виконання Рішення Господарського суду Харківської області від 03.08.2023 року по справі N922/1813/23.

На підставі даного Наказу Індустріальним відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (надалі - Відповідач 1) 13.09.2023 року було відкрито виконавче провадження №72779095.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Харківської області Позивачем було подано апеляційну скаргу. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 09.11.2023 року по справі №922/1813/23, апеляційну скаргу Відповідача задоволено, Рішення Господарського суду Харківської області від 03.08.2023 року по справі №922/1813/23 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

13.09.2023 року Головним державним виконавцем Власик В.А. було винесено постанови про арешт коштів боржника у сумі 1 258 127,90 грн., постанову про стягнення виконавчого збору у сумі 127 699,98 грн., постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 369,00 грн.

На підставі вищевказаних постанов 14.09.2023 року з депозитного рахунку Позивача було списано 1 405 068,80 грн. за ВП №7277909 з виконання виконавчого документа: наказ №922/1813/23 виданий 05.09.2023 Господарським судом Харківської області, по BK 230913PBNKI15, що підтверджуєтсья платіжною інструкцією №093828397 (а.с.61).

З метою здійснення повороту виконання Рішення Господарського суду Харківської області від 03.08.2023 року по справі №922/1813/23, Позивачем було подано заяву про поворот виконання, яка задоволена Ухвалою Господарского суду Харківської області від 30.11.2023 року у справі №922/1813/23 та Стягнуто з Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України на користь Позивача 1 276 999 (один мільйон двісті сімдесят шість тисяч девятсот дев`яносто дев`ять) грн. 82 коп.

Таким чином з Позивача було стягнуто виконавчий збір у сумі 127 699,98 грн. та витрати виконавчого провадження у сумі 369,00 грн., які, на думку позивача, підлягають поверненню Позивачу, так як підстави для стягнення даних витрат відпала (Рішення Господарського суду Харківської області від 03.08.2023 року по справі №922/1813/23 було скасовано).

З метою повернення виконавчого збору у сумі 127 699,98 грн. та витрат виконавчого провадження у сумі 369,00 грн. Позивачем 17.11.2023 року було подано заяву до першого Відповідача про повернення стягнутого виконавчого збору та витрат виконавчого провадження №72779095 (вх.№19523 від 17.11.2023).

25.12.2023 року першим Відповідачем було направлено на адресу Позивача лист № 178674 від 25.12.2023 року у якому першим Відповідачем відмовлено Позивачу у поверненні виконавчого збору та витрат на виконавче провадження. Відмова обґрунтована тим, що на дату отримання першим відповідачем вказаної заяви, відсутні грошові кошти на депозитному рахунку відділу по виконавчому провадженню №72779095, тому повернути виконавчий збір та витрати виконавчого провадження саме першив відповідачем (Індустріальним відділом державної виконавчої служба у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не вбачається за можливе).

Позивачем було повторно подано заяви до Департаменту державної виконавчої служби та другого Відповідача (вих. № 122602 від 26.12.2023 року) про повернення стягнутого виконавчого збору та витрат виконавчого провадження №72779095.

25.01.2024 року другим Відповідачем Позивачу було відмовлено у поверненні виконавчого збору та витрат на виконавче провадження, на підставі наступного. Як зазначає другий відповідач у своїй відповіді, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Харківській завод засобів індивідуального захисту" на рішення Господарського суду Харківської області від 03.08.2023 у справі №922/1813/23 було відкрито 02.10.2023, тобто після закінчення виконавчого провадження №72779095 у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, що підтверджеється ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.10.2023. Крім того, постановою СхАГС у справі від 09.11.2023 скасовано рішення Господарського суду Харківської області від 03.08.2023 у справі №922/1813/23. Однак, як зазначає другий відповідач, постанова СхАГС від 09.11.2023 не містить зобов`язання про повернення зарахованих до Державного бюджету коштів, які були стгянуті з рахунків Позивача.

На думку позивача, скасування рішення, у зв`язку з виконанням якого стягнутий виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, є підставою для повернення відповідних коштів, адже правова підстава для їх стягнення є такою, що відпала. Вищевказане, на думку позивача, свідчить про безпідставне стягнення Відділом примусового виконання виконавчого збору в сумі 127 699,98 грн. та витрат виконавчого провадження у сумі 369,00 грн. грн, у зв`язку з чим підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України.

Обставини щодо стягнення вказаних коштів в примусовому порядку стали підставою для звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод засобів індивідуального захисту" до суду з даним позовом.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить із наступного.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому у майно. Також особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Дані положення Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

З аналізу наведеної норми для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи. Тобто обов`язковими передумовами є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зокрема, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 Цивільного кодексу України.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що набуття однієї із сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (Постанова Верховного Суду від 06.02.2020 р. у справі № 910/13271/18).

Згідно зі статтею 42 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір, стягнутий з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, та стягнуті з боржника кошти на витрати виконавчого провадження належать до коштів виконавчого провадження (ч. 1). Зокрема, витратами виконавчого провадження є витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень (ч. 2). На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення (ч. 4).

Відповідно до статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Оскільки відповідно до наведеної вище норми набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України.

Згідно з ч. 7 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем з боржника до Державного бюджету України у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (ч.ч. 2, 3 ЗУ "Про виконавче провадження").

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню (ч. 7 ЗУ "Про виконавче провадження" ).

Отже, скасування рішення, у зв`язку з виконанням якого стягнутий виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, є підставою для повернення відповідних коштів, адже правова підстава для їх стягнення є такою, що відпала.

Оскільки відповідно до наведених норм набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України.

Відповідно до частини 2 статті 45 Бюджетного кодексу України (в редакції, яка регулює спірні у справі правовідносини) повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, здійснює казначейство України за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень до бюджету.

На виконання зазначеної статті Кодексу наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787 затверджений "Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів", положення якого встановлюють порядок взаємодії державних органів (казначейства України та органів, що контролюють справляння надходжень до бюджету).

Відповідно до пункту 5 Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов`язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. Подання надається до органу Державного казначейства України за формою, передбаченою відповідними спільними нормативно-правовими актами Державного казначейства України та органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, з питань повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів, або в довільній формі на офіційному бланку установи, за підписом керівника установи або його заступників відповідно до їх компетенції з обов`язковим зазначенням такої інформації: обґрунтування необхідності повернення коштів з бюджету, найменування (П. І. Б.) платника, ідентифікаційного коду за ЄДРПОУ або реєстраційного номера облікової картки платника податків з ДРФО, або серії та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті), суми платежу, що підлягає поверненню, дати та номера розрахункового документа, який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

Подання в довільній формі надається платником до органу Державного казначейства України разом із його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією розрахункового документа (квитанції, платіжного доручення тощо), який підтверджує перерахування коштів до бюджету.

Таким чином, територіальний орган Державної казначейської служби України є органом, який здійснює повернення коштів, що були помилково або надмірно зараховані до бюджету, за поданням органу стягнення, яким у цьому спорі виступає Державна виконавча служба України.

Зазначені положення встановлюють порядок взаємодії державних органів між собою. Тому у разі, коли орган стягнення в установлений законом строк не надає відповідний висновок органу державного казначейства, платник вправі скористатись своїм правом на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів (повернення надміру сплаченої суми) з державного бюджету.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

При цьому в господарському процесі відповідно до частини четвертої статті 56 ГПК України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

Отже, у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Відділ примусового виконання (дії якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету) .

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що в разі якщо держава вступає у цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність на рівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, зокрема, у цивільних (господарських) відносинах розглядається як поведінка держави у цих відносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава (зокрема, цивільних, господарських), органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах (пункти 6.21, 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 5023/10655/11 від 20 листопада 2018 року, пункти 4.19, 4.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що і в судовому процесі, зокрема в цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови ВП від 27 лютого 2019 року, справа № 761/3884/18). Такий же висновок справедливий щодо господарського процесу.

Отже, під час розгляду спору в суді фактичною стороною у справі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

У даному випадку, позивач просить стягнути з державного бюджету України на користь ТОВ "Харківський завод засобів індивідуального захисту" 127 699,98 грн. виконавчого збору та 369,00 грн. мінімальних витрат на виконавче провадження. Отже, відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, а саме Відділ примусового виконання (дії якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

В свою чергу Індустріальний відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України є органом державної виконавчої служби, який входить до системи ориганів Міністерства юстиції України, є структурним підрозділом та підпорядковується міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції України. Таким чином, Індустріальний відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України є самостійним учаником цивільно - процесуальних правовідносин, виконує покладені на нього функції в силу закону.

З вищевказаного вбачається, що є безпідставним та необгрунтованим зазначення в позові другим відповідачем - Східне міжрегіональне управіління міністерства юстиції.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність правової підстави для пред`явлення позивачем позовних вимог до другого відповідача - Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції, у з`язку з чим в позові до Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції відмовляє, як в безпідставно пред`явлених до неналежного відповідача.

При цьому, суд зазначає, скасування рішення, у зв`язку з виконанням якого стягнутий виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, є підставою для повернення відповідних коштів, адже правова підстава для їх стягнення є такою, що відпала.

У разі неповернення таких коштів у встановлений законом строк, зокрема внаслідок ненадання органом стягнення відповідного подання (висновку) органу державного казначейства), платник має право на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Оскільки відповідно до наведених норм набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України.

Із матеріалів справи вбачається і не оспорюється сторонами, що повернення коштів з стягувача було вирішено у порядку повороту виконання рішення і питання повернення коштів, отриманих без достатньої правової підстави, а саме коштів виконавчого провадження регулюються нормами ст. 1212 ЦК України.

Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, урегульовані нормами, закріпленими у главі 83 Цивільного кодексу України.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Передбачений інститутом кондикції вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Отже предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (подібні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 (провадження №14-32цс19)).

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`яана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз положень статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що ця стаття стосується позадоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого, збереженого майна (кондикційні зобов`язання), що виникають за наявності одночасно таких умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна(відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

При цьому, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Такі висновки щодо застосування положень глави 83 Цивільного кодексу України та, зокрема статті 1212 Цивільного кодексу України, є сталими у судовій практиці та викладені у численних постановах Верховного Суду, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 грудня 2021 року у справі № 911/1101/21, від 06 червня 2022 року у справі № 903/142/21, від 19.06.2018 № 910/23967/16 та в інших.

Отже, основна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або звертає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок меж збільшенням майна в однієї особи i відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення (відповідний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20, від 04.05.2022 у справі №903/359/21, від 05.10.2022 у справі №904/4046/20).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 16.09.2022 у справі №913/703/20).

Cуд зазначає, що для стягнення виконавчого збору, мінімальних витрат на виконавче провадження та коштів, які присуджено судом у 2023 році існували підстави. Але у зв`язку із скасуванням у 2023 році рішення суду у справі № 922/1813/23 від 03 серпня 2023 року, на підставі якого було видано виконавчий лист і відкрито виконавче провадження та винесено постанову про стягнення виконавчого збору та мінімальних витрат на виконавче провадження, який у подальшому перераховано у зв`язку з фактичним виконанням рішення, підстави надалі відпали.

За таких обставин у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Отже, суд дійшов висновку, що кошти стягнутого виконавчого збору та витрати виконавчого провадження, які були стягнуті в ході виконавчого провадження з виконання рішення Господарського суду Харківської області від 03.08.23 у справі № 922/1813/23, поворот виконання якого здійснено ухвалою Господарського суду Харківської області від 30.11.23 у справі № 922/1813/23 у зв`язку із скасуванням даного рішення постановою Східного апеляційного господарського суду від 09.11.23, підстава для стягнення 128 068,98 грн. є такою, що відпала, а тому відповідно є підстава для повернення вказаних коштів в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.

Згідно п. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За приписами ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Щодо судових витрат слід зазначити наступне.

Рішення у справі є таким, що ухвалено на користь позивача, втім таке рішення підлягає виконанню шляхом стягнення спірної суми з Державного бюджету України, судові витрати в справі також підлягають стягненню з Державного бюджету України (правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 19.06.2018 у справі №910/23967/16).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.1, 2, 4, 5, 12, 13, 14, 15, 42, 73, 74, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 256, 257, 259 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод засобів індивідуального захисту" - задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод засобів індивідуального захисту" (місцезнаходження: 61075, місто Харків, вулиця Механізаторов, будинок 4; ) - 127 699,98 грн. виконавчого збору та 369,00 грн. мінімальних витрат на виконавче провадження, а також 3028,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині позовних вимог до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції суд відмовляє.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "29" квітня 2024 р.

Суддя В.В. Рильова

Справа 922/584/24