ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22 квітня 2024 року Справа № 903/1244/23 (903/1325/23)

Господарський суд Волинської області у складі судді Дем`як В.М., за участі секретаря судового засідання Назарова Н.В., розглянувши справу

за позовом: Заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради

до відповідачів: Комунального підприємства "Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади", м. Луцьк

Дочірнього підприємства "Евода Трейд" Комунального підприємства "Луцькводоканал", м. Луцьк

про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 1 406 696,25 грн.

у межах справи №903/1244/23

за заявою боржника Дочірнього підприємства "ЕВОДА ТРЕЙД" Комунального підприємства "Луцькводоканал", м. Луцьк

про банкрутство

Представники сторін:

прокурор: Коломий Оксана Олегівна, службове посвідчення №071846 від 01.03.2023;

від позивача: не прибули;

від відповідача-1: Ковальчук Ольга Іванівна

від відповідача-2: не прибули

Встановив: в позовній заяві від 22.12.2023 №15-2161вих23 Заступник керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради просить суд визнати недійсними додаткові угоди №2 від 12.03.2021, №4 від 25.08.2021, №5 від 28.08.2021, №6 від 20.10.2021, №7 від 11.11.2021, №8 від 12.11.2021, №10 від 15.12.2021, №11 від 16.12.2021 до договору від 01.02.2021, які укладені між відповідачами - КП "Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади" та ДП "Евода Трейд" КП "Луцькводоканал"; стягнути з ДП "Евода Трейд" КП "Луцькводоканал" на користь Луцької міської ради 1 406 696 грн. 25 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачами при укладенні спірних додаткових угод приписів ч. 5 ст. 41 ЗУ "Про публічні закупівлі".

Ухвалою суду від 11.01.2024 (суддя Шум М.С.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 13.02.2024.

25.01.2024 через електронний суд надійшов відзив відповідача КП "Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади" з доказами надіслання іншим сторонам у справі.

31.01.2024 до суду надійшла відповідь Волинської обласної прокуратури на відзив відповідача КП "Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади" від 30.01.2024 №15-186вих.-24 з доказами надіслання іншим сторонам у справі.

17 січня 2024 року відкрито провадження у справі про банкрутство Дочірнього підприємства "ЕВОДА ТРЕЙД" Комунального підприємства "Луцькводоканал" у справі №903/1244/23.

Ухвалою суду від 13.02.2024 (суддя Шум М.С.) справу №903/1325/23 за позовом: Заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради до відповідачів: Комунального підприємства "Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади", Дочірнього підприємства "Евода Трейд" Комунального підприємства "Луцькводоканал" про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 1 406 696 грн. 25 коп. передано Господарському суду Волинської області, в провадженні якого перебуває справа №903/1244/23 про банкрутство Дочірнього підприємства "Евода Трейд" Комунального підприємства "Луцькводоканал" для розгляду спору в межах цієї справи.

Ухвалою суду від 19.02.2024 (суддя Дем`як В.М.) постановлено прийняти справу №903/1325/23 за позовом: Заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради до відповідачів: Комунального підприємства "Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади", Дочірнього підприємства "Евода Трейд" Комунального підприємства "Луцькводоканал" про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 1 406 696 грн. 25 коп. до розгляду в межах справи №903/1244/23 про банкрутство Дочірнього підприємства "ЕВОДА ТРЕЙД" Комунального підприємства "Луцькводоканал". Розгляд справи в підготовчому засіданні призначено на 04.03.2024.

Ухвалою суду від 04.03.2024 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 27.03.2024.

27.03.2024 Комунальне підприємство "Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади" через відділ документального забезпечення та контролю суду подав додаткові пояснення у справі за вх.№ 01-75/2336/24 від 22.03.2024 та клопотання про відкладення розгляду справи за вх.№ 01-75/2340/24 від 22.03.2024 у якому зазначає, що представник відповідача-1 перебуває у відпустці, а відтак просить суд відкласти розгляд справи.

Ухвалою суду від 27.03.2024 розгляд справи відкладено на 22.04.2024.

Представник позивача в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про час та дату судового засідання.

Відповідач 2 всупереч створеним судом відповідних умов та наданих строків, своїм правом на участь в судовому розгляді не скористався, причин неявки свого представника в судове засідання суд не повідомив, хоча про день на час розгляду справи в суді повідомлявся належним чином.

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає судову справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку.

Частинами ч.ч. 1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови сторонам для представлення своєї правової позиції та надання доказів і вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, а неявка представника позивача та відповідача-2 не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Присутня в судовому засідання прокурор з посиланнями на обставини, викладені у позовній заяві, а також на докази, долучені до справи, пред`явлені до відповідачів позовні вимоги підтримала, просила суд позов задоволити.

Присутня в засіданні суду представник відповідача-1 посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, додаткових письмових поясненнях, щодо позову заперечила, просить суд в задоволені позову відмовити.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив:

За змістом частини 3 статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. За приписами ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

За змістом ч. ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Так, у постанові Верховного Суду у справі №910/11919/17 від 17.10.2018 зазначено, що існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява №42454/02, пункт 35) Європейський суд з прав людини висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Водночас, Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи вище наведене, а також з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Аналіз положень ст. 53 ГПК України, у взаємозв`язку зі змістом частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 20.09.2018 у справі №924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18.

Крім цього, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави». У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин.

В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Така правова позиція висвітлена Верховним Судом у його постановах від 13.03.2018 у справі №911/620/17, від 13.11.2018 у справі №910/2989/18. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи №806/1000/17).

У пунктах 79-81 постанови від 26.05.2020 по справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом «розумного» строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. «Розумність» строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Критерій «розумності», наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, має визначатися з урахуванням великого кола чинників. До таких чинників відноситься, зокрема, але не виключно, обізнаність позивача про наявність правопорушення та вжиті ним заходи з моменту такої обізнаності спрямовані на захист інтересів держави (схожі за своїм змістом висновки також сформовані у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №927/468/20 та від 23.02.2021 у справі №923/496/20).

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Також при визначенні органу, в інтересах якого пред`являється позов, прокурор не повинен перелічувати усі без винятку органи, уповноважені державою на здійснення повноважень із захисту інтересів держави у відповідному спорі, оскільки згідно зі ст. 53 ГПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурору достатньо довести, що орган, в інтересах якого заявлено позов, уповноважений на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах і суд згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи прокурора щодо наявності чи відсутності повноважень органу (-ів) влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (крім того, Верховним Судом у постановах Суду від 13.07.2021 у справі №927/550/20, від 25.02.2021 у справі №912/9/20, від 19.08.2020 у справі №923/449/18 висловлено позицію з приводу того, що закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду; належним буде звернення в особі хоча б одного з них).

Так, згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Частиною другою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (стаття 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частини перша, четверта та восьма статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Частинами другою та четвертою статті 61 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що районні та обласні ради затверджують районні та обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціальноекономічних та культурних програм, контролюють їх виконання.

Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.12.2022 у справі №904/123/22, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території.

Так, частинами першою та другою статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Обласні та районні ради затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку відповідних областей і районів та контролюють їх виконання; затверджують районні і обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.

Згідно зі статтею 172 Цивільного кодексу України, територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

На території міста Луцька таким органом, зокрема, є Луцька міська рада.

Рішенням міської ради від 28.04.2021 №10/87 з метою оптимізації діяльності комунальних закладів охорони здоров`я та створення умов для надання на належному рівні послуг у сфері охорони здоров`я мешканцям Луцької міської територіальної громади, перейменувано комунальне підприємство «Луцька міська клінічна лікарня» у комунальне підприємство «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» та затверджено його Статут у новій редакції.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновником Комунального підприємства «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» є Луцька міська рада. При цьому, як уже раніше зазначалося, фінансування означеної вище процедури закупівлі здійснювалося за рахунок коштів міцевого бюджету.

Водночас, слід зауважити, що за правовими висновками Верховного Суду (як приклад, постанова від 14.03.2018 по справі №815/1216/16), комунальне підприємство створюється органом місцевого самоврядування на основі комунального майна та здійснює свою діяльність від імені територіальної громади, а тому всі прибутки, які отримано комунальним підприємством від своєї діяльності є власністю територіальної громади, тобто є бюджетними коштами (комунальним майном).

Відповідно до норм п. 3 ч. 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України, головними розпорядниками бюджетних коштів за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. Якщо згідно із законом місцевою радою не створено виконавчий орган, функції головного розпорядника коштів відповідного місцевого бюджету виконує голова такої місцевої ради.

Згідно з п.п. 4, 7 ч. 5 ст. 22 Бюджетного кодексу України, головний розпорядник бюджетних коштів затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством; здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень та оцінку ефективності бюджетних програм, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі. Відповідно до ст. 57 Бюджетного кодексу України, право бюджетних установ на витрачання бюджетних асигнувань, передбачених у кошторисах поточного року, припиняється 31 грудня поточного року.

Згідно із п. 2.4 Порядку бухгалтерського обліку окремих активів та зобов`язань бюджетних установ та внесення змін до деяких нормативноправових актів з бухгалтерського обліку бюджетних установ, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.04.2014 №372, суми коштів, які надходять у поточному бюджетному періоді на реєстраційні, спеціальні реєстраційні рахунки, відкриті в органах Казначейства, або поточні рахунки, відкриті в установах банків (крім власних надходжень), як повернення дебіторської заборгованості, яка виникла у попередніх бюджетних періодах, перераховуються до доходів загального фонду відповідного бюджету.

Таким чином, безпідставно сплачені бюджетні кошти за товар, стягнення яких становить предмет, в подальшому будуть неминуче перераховані до доходів загального фонду місцевого бюджету Луцької міської територіальної громади, з якого фактично були витрачені, оскільки іншого порядку повернення коштів не визначено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 під час розгляду справи №905/1907/21 зазначила, що використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб - мешканців громади. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади міста.

Окрім цього, Великою Палатою Верховного Суду вказано про те, що рада є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів місцевого бюджету, а тому є належним позивачем у цій справі.

Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22.12.2022 по справі за №904/123/22, від 26.10.2022 у справі № 904/5558/20 та від 21.12.2022 у справі №904/8332/21, від 09.08.2023 №924/1283/21.

Таким чином, Луцькаа міська рада є органом уповноваженим на захист державних інтересів у спірних правовідносинах.

Волинська обласна прокуратура, відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», поінформувала Луцьку міську раду про існування порушень інтересів держави (лист прокурора від 06.10.2023 № 15-1689вих-23).

Водночас, уповноваженим органом не було вжито заходів до усунення порушень указаних інтересів держави, зокрема, не пред`явлено до суду позову про визнання недійсними додаткових угод до договору від 01.02.2021 №55, якими збільшувалася ціна за одиницю товару, та стягнення із постачальника електроенергії до бюджету коштів, безпідставно отриманих за такими угодами.

У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зроблено висновок, згідно із яким прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після одержання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Унаслідок нездійснення позивачами належних заходів інтереси держави залишаються незахищеними. У зв`язку із викладеним, у прокурора виникло не тільки право, а й обов`язок відреагувати на їх порушення шляхом пред`явлення до суду цього позову.

Таким чином, наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі позивачів шляхом пред`явлення цього позову обґрунтовується: наявним порушенням інтересів держави і необхідністю їх комплексного захисту; органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, будучи поінформованими про існування порушення, не здійснюють захисту інтересів держави. Прокурором дотримано вимоги абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

На виконання вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" Волинська обласна прокуратура повідомила позивача про намір звернутися до господарського суду в їх інтересах із зазначеним позовом листом від 18.12.2023 №15-2108ВИХ-23, а відтак судом досліджені обставини за яких прокурор має право подати позов до господарського суду та встановив їх наявність у даній справі.

Суд встановив, що між Комунальним підприємством «Луцька міська клінічна лікарня» (на даний час - Комунальне підприємство «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади») (Замовник) проведено переговори (закупівля № UA-2021-01-19-003456-c), за результатами якої Замовник уклав із Дочірнім підприємством «Евода Трейд» Комунального підприємства «Луцькводоканал» (Постачальник) укладено договір від 01.02.2021 № 55 про закупівлю 1380390 кіловат-годин електричної енергії на суму 4 306 816,80 грн.

Замовник 29.03.2022 оприлюднив на вебсайті «prozorro.gov.ua» звіт про виконання договору від 01.02.2021 № 55 на суму 5168179,8 гривень.

Відповідачами неодноразово вносилися зміни до істотних умов договору від 01.02.2021 № 55, зокрема в частині збільшення ціни за одиницю товару, укладено вісім додаткових угод, якими збільшено ціну за одиницю товару на понад 80 відсотків (із 3,12 грн до 5,62114 грн), та, як наслідок, суттєво (майже на 33 відсотки) зменшено обсяги предмета закупівлі (до 1205603,703 кіловат-годин електричної енергії):

1) за угодою від 12.03.2021 № 2 ціна зросла до 3,43 грн за 1 кіловатгодину електроенергії (або на 9,9 відсотки від ціни за договором № 55);

2) за угодою від 25.08.2021 № 4 ціна зросла до 3,77 грн за 1 кіловатгодину електроенергії (або на 9,9 відсотки від ціни за угодою № 2);

3) за угодою від 28.08.2021 № 5 ціна зросла до 4,143 грн за 1 кіловатгодину електроенергії (або на 9,8 відсотки від ціни за угодою № 4);

4) за угодою від 20.10.2021 № 6 ціна зросла до 4,45 грн за 1 кіловатгодину електроенергії (або на 7,4 відсотки від ціни за угодою № 5).

5) за угодою від 11.11.2021 № 7 ціна зросла до 4,894 грн за 1 кіловатгодину електроенергії (або на 9,9 відсотки від ціни за угодою № 6);

6) за угодою від 12.11.2021 № 8 ціна зросла до 5 грн за 1 кіловатгодину електроенергії (або на 2,1 відсотки від ціни за угодою № 7).

7) за угодою від 15.12.2021 № 10 ціна зросла до 5,49 грн за 1 кіловатгодину електроенергії (або на 9,8 відсотки від ціни за угодою № 8);

8) за угодою від 16.12.2021 № 11 ціна зросла до 5,62114 грн за 1 кіловатгодину електроенергії (або на 2,3 відсотки від ціни за угодою № 10).

Вищенаведені додаткові угоди укладені на підставі листів Відповідача 2:угода від 12.03.2021 № 2 (лист від 04.03.2021 № 581); угоди від 25.08.2021 № 4 та від 28.08.2021 № 5 (лист від 16.08.2021 № 916); угода від 20.10.2021 № 6 (лист від 07.10.2021 № 1154); угоди від 11.11.2021 № 7 та від 12.11.2021 № 8 (лист від 10.11.2021 № 1345; угоди від 15.12.2021 № 10 та від 16.12.2021 № 11 (лист від 09.12.2021 №1698).

Прокурор зазначає, що Відповідач 2 здійснив поставку 1205603,703 кВт електроенергії згідно акуту від 09.03.2021 № 85 в кількості 125895 кВт на суму 419018,69 грн., акту від 06.04.2021 №143 в кількості 108343 на суму 371291,03 грн., акту за квітень 2021 року № 49/4/1 в кількості 02678 кВт на суму 351877,09 грн., акту за травень 2021 року від 31.05.2021 №49/5/1 в кількості 82951 кВт на суму 284272,74 грн., акту за червень 2021 року від 30.06.2021 №49/6/1 в кількості 74793 кВт на суму 256315,31 грн., акту за липень 2021 року від 31.07.2021 №49/7/1 в кількості 76254 кВт на суму 261322,15 грн., акту за серпень 2021 року від 31.08.2021 №49/8/1 в кількості 76092 кВт на суму 315249,16 грн., акту за вересень 2021 року від 13.10.2021 №49/9/1 в кількості 75364 кВт на суму 335369,50 грн., акту за вересень 2021 року від 15.12.2021 №46/9/1 в кількості 6158 кВт на суму 19520,82 грн., акту за жовтень 2021 року від 12.11.2021 №49/10/1 в кількості 95257 кВт на суму 476284,24 грн., акту за жовтень 2021 року від 15.12.2021 №44/10/1 в кількості 4580 кВт на суму 17266,56 грн., акту за жовтень 2021 року від 15.12.2021 №46/10/1 в кількості 8461 кВт на суму 31897,90 грн., акту за листопад 2021 року від 15.12.2021 №49/11/1 в кількості 92017 кВт на суму 517240,07 грн., акту за листопад 2021 року від 15.12.2021 №44/11/1 в кількості 4440 кВт на суму 19491,59 грн., акту за листопад 2021 року від 15.12.2021 №43/11/1 в кількості 11315 кВт на суму 49672,80 грн., акту за листопад 2021 року від 15.12.2021 №46/11/1 в кількості 7508 кВт на суму 32960,10 грн., акту від 30.12.2021 №942 в кількості 80624,656 кВт на суму 453202,15 грн., акту від 28.12.2021 №931 в кількості 12607 кВт на суму 55344,68 грн., акту від 28.12.2021 №929 в кількості 8934 кВт на суму 39220,22 грн., акту від 20.01.2022 №1027 в кількості 684 кВт на суму 3002,75 грн., акту від 20.01.2022 №1009 в кількості 14017 кВт на суму 78791,46 грн., акту від 20.01.2022 №1028 в кількості 1740 кВт на суму 7638,59 грн., акту від 09.09.2022 №19 в кількості 134891,047 кВт на суму 771930,2 грн.

Отже, судом встановлено, що до договору від 01.02.2021 №55 у період його виконання вносились зміни вартості одиниці електроенергії в сторону збільшення.

Відповідач 2, приймаючи участь у переговорній процедурі, запропонував ціну в розмір 3,12 грн за 1 кіловатгодину електроенергії. Замовником розміщувалося оголошення про проведення відкритих торгів на закупівлю електроенергії, єдиним учасником, яким подано тендерну пропозицію був Відповідач 2, та пропонував наступні цінові пропозиції станом на 22.12.2021- 2,5011 грн, станом на 04.01.2021 - 2,5499 гривень.

В подальшому Відповідач 2 погодився із усіма умовами договору №55. Тому, беручи участь у процедурі закупівель, пропонуючи свою ціну та укладаючи договір, Відповідач 2 діяв самостійно, ініціативно та на власний ризик, з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Прокурор доводить, що з урахуванням укладення оспорюваних угод мають місце факти суттєвого збільшення ціни за одиницю електричної енергії та істотного зменшення обсягів її поставки.

Відповідач 1 у даному випадку мав беззаперечне право на отримання електроенергії по ціні, визначеній в укладеному сторонами договорі, однак підписав оспорювані додаткові угоди без надання письмових заперечень чи проведення переговорів з приводу неодноразових пропозицій Відповідача 2 про збільшення ціни.

Відповідач 1, будучи стороною указаного договору від 01.02.2021 за №55, розпоряджався бюджетними коштами і таке використання фінансових ресурсів виявилося неефективним, оскільки здійснено із порушенням норм Закону України «Про публічні закупівлі» та засад цивільного законодавства (добросовісного користування правами).

Пунктом 5.3 Договору № 55 визначено, що ціна за одиницю товару за цим Договором може змінюватися з дотриманням Сторонами норм, передбачених частиною четвертою статті 41 Закону України «Пропублічні закупівлі», що оформлюються додатковою угодою.

Постачальник повідомляє Споживача про наступну зміну ціни та будь-яких умов Договору не пізніше ніж за 20 днів до їх застосування з урахуванням інформації про право Споживача розірвати договір. У разі незгоди із зміною ціни чи інших умов Договору Споживач має право ініціювати процедуру дострокового припинення (розірвання) Договору відповідно до законодавства України та умов цього Договору.

Відповідачем 2 під час ініціювання питання про внесення змін до договору в частині збільшення ціни за одиницю товару не дотримано вимог пунку 5.3. Договору № 55 (щодо строків повідомлення про зміни до договору).

Так, питання щодо укладення додаткової угоди № 2 ініційовано за вісім днів до її застосування, угоди № 4 за дев`ять днів, угоди № 5 - 12 днів, угоди № 6 - 13 днів, угоди № 7 за один день, угоди № 8 за два дні, угоди № 10 за шість днів, а угоди № 11 за 7 днів.

Листом від 04.03.2021 № 581 Відповідач 2 ініціював укладення додаткової угоди № 2 від 12.03.2021 до вказаного листа долучено роздруківку з сайту ДП «Оператор ринку», у якій зазначено середньозважені ціни на РДН та ВДР за 20 днів січня 2021 року, 20 днів лютого 2021 року.

Договір № 55 сторонами укладено в лютому 2021 року, у січні 2021 року правовідносини між вищевказаними сторонами ще не виникли. Окрім того, на момент укладення додаткової угоди № 2 від 12.03.2021, на офіційному сайті ДП «Оператор ринку» 12.03.2021 оприлюднено порівняльний аналіз роботи ринку «на добу наперед» та внутрішньодобовому ринку за першу декаду березня 2021 року.

Відповідно до зазначеного аналізу середньозважена ціна на РДН складає 1396,73 грн/МВт.год (без ПДВ), це на 18,03% нижче, ніж за 10 днів лютого та на 14,73% нижче, ніж за лютий в цілому. На ВДР за 10 днів березня 2021 середньозважена ціна складає 1338 грн/МВт.год (без ПДВ), що нижче на 27,09% від аналогічного періоду лютого та на 23,83% нижче в порівнянні з лютим місяцем в цілому.

Також 05.03.2021 на офіційному сайті ДП «Оператор ринку» оприлюднено подекадний аналіз середньозважених цін на ринку «на добу наперед» та внутрішньодобовому ринку за лютий 2021 року.

Середньозважені ціни на електричну енергію, у другій декаді лютого 2021 року були нижчими ніж за першу декаду лютого 2021 року.

Відтак, прокурор вважає, що додаткова угода від 12.03.2021 №2 суперечить вимогам п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а тому така угода, згідно норм ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, підлягає визнанню судом недійсною.

Додаткові угоди № 4 та № 5 укладені на підставі одного листа від 16.08.2021 № 916.

Крім того, уклавши додаткову угоду від 20.10.2021 № 6 сторони вкотре підвищили ціну за одиницю товару більш як на 10 відсотків у порівнянні з основним правочином.

Тому, додаткову угоду від 20.10.2021 № 6 укладено із порушенням вимог п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» і така угода, згідно норм ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, підлягає визнанню судом недійсною.

З приводу додаткових угод за № № 7-8, які укладено в проміжчу часу один день 11.11.2021-12.11.2021.Відповідач 1 погодився із пропозицією Відповідача 2, уклавши означені додаткові угоди № 7, № 8 на підставі листа від 10.11.2021 № 1345.

Зважаючи на порушення, допущенні відповідачами при укладенні додаткових угод за №№ 2, 4-8, наявні підстави для визнання недійсними у судовому порядку решти оспорюваних прокурором угод (угоди за №.№ 10-11).

Прокурор вивчивши вказані додаткові угоди та документи на підставі яких вони укладені, встановив, що додаткові угоди укладені з порушенням вимог п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», у зв`язку з чим вони підлягають визнанню недійсними.

Враховуючи вище викладене, прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Луцької міської ради та доводить, що додаткові угоди №2 від 12.03.2021, №4 від 25.08.2021, №5 від 28.08.2021, №6 від 20.10.2021, №7 від 11.11.2021, №8 від 12.11.2021, №10 від 15.12.2021, №11 від 16.12.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 01.02.2021 №55, укладені з порушенням чинного законодавства, та підлягають визнанню недійсними на підставі ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", ч. 1, ст. 215 ЦК України, а також кошти, які сплачені позивачем за товар, який так і не був поставлений продавцем, підлягають стягненню з відповідача 1.

Надаючи правову оцінку даним спірним правовідносинам суд виходив із такого:

У відповідності до п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.

В силу вимог ч. 4 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Сторони у випадку коливання, а саме збільшення ціни товару на ринку, наділені правом вносити зміни до істотних умов правочину (п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі"). При цьому, кожна така зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документи, що підтверджують коливання ціни товару на ринку, повинні бути наявні саме на момент внесення таких змін.

Тобто, не будь-яка довідка уповноваженого органу про ціну товару на ринку, є належним підтвердженням та підставою для зміни ціни в договорі після його підписання, а лише та, яка містить інформацію про коливання ціни такого товару на ринку.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №915/346/18, від 12.02.2020 у справі №913/166/19, а також у постановах від 21.03.2019 у справі №912/898/18, від 25.06.2019 у справі №913/308/18 та від 12.09.2019 у справі №915/1868/18.

Системний аналіз положень ч. 1 ст. 525, ст. 526, ч. 1 ст. 651 ЦК України, 188 ГК України та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону «Про публічні закупівлі» дає підстави для висновку про те, що зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов (подібний висновок наведений Верховним Судому у постанові від 07.12.2022 у справі №927/189/22): відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, який входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку (обґрунтоване і документально підтверджене постачальником); ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше, ніж на 10 відсотків; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.

Електрична енергія є товаром у розумінні п. 34 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі». Так, переглядаючи справу №903/383/22, Верховний Суд (постанова Верховного Суду від 16.02.2023) зазначив про необґрунтованість доводів скаржника, що положення п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» не застосовуються у випадках зміни умов договору про закупівлю електричної енергії, оскільки згідно з вказаною нормою не застосовуються в частині строків зміни ціни, а не в частині обмежень більш ніж на 10 відсотків збільшення ціни за одиницю товару.

Разом з тим, Верховний Суд у постанові № 927/491/19 від 18.06.2021 зазначив, що постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).

Верховний Суд у постанові від 28.09.2023 по справі №927/56/23 зазначив про те, що право сторін договору на внесення змін до нього не може відбуватися з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, відповідно, свобода договору не може превалювати над дотримання вимог закону.

Відтак, обов`язкові умови, необхідні для зміни ціни за одиницю електричної енергії (як товару), визначені саме у п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі». Згідно вимог п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції, чинній на момент укладення договору від 10.12.2021 №07/12), істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.

Таким чином, законодавець не лише встановив обов`язкову вимогу щодо пропорційного збільшення ціни за одиницю товару по відношенню до збільшення ціни товару на ринку, а й відсоткове обмеження такого збільшення (до 10 відсотків).

Верховний Суд у постанові від 16.02.2023 по справі №903/366/22 зазначає, що виключно коливання цін на ринку електричної енергії не може бути беззаперечною підставою для автоматичного перегляду (збільшення) погодженої сторонами ціни за одиницю товару. При цьому, Верховний Суд зазначим, що обмеження 10 відсотків застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни - кількість підписаних додаткових угод (як приклад, постанови від 16.02.2023 у справах №903/366/22 та №903/383/22, де досліджувалося питання щодо правовірності внесення змін до договорів про постачання електричної енергії споживачам).

Як встановлено судом вище, замовником розміщувалося оголошення про проведення відкритих торгів на закупівлю електроенергії, єдиним учасником, яким подано тендерну пропозицію був Відповідач 2, та пропонував наступні цінові пропозиції станом на 22.12.2021- 2,5011 грн., станом на 04.01.2021 - 2,5499 гривень.

Листом від 04.03.2021 № 581 Відповідач 2 ініціював укладення додаткової угоди № 2 від 12.03.2021 до вказаного листа долучено роздруківку з сайту ДП «Оператор ринку», у якій зазначено середньозважені ціни на РДН та ВДР за 20 днів січня 2021 року, 20 днів лютого 2021 року. Договір № 55 сторонами укладено в лютому 2021 року, у січні 2021 року правовідносини між вищевказаними сторонами ще не виникли.

На момент укладення додаткової угоди №2 від 12.03.2021, на офіційному сайті ДП «Оператор ринку» 12.03.2021 оприлюднено порівняльний аналіз роботи ринку «на добу наперед» та внутрішньодобовому ринку за першу декаду березня 2021 року.

Відповідно до зазначеного аналізу середньозважена ціна на РДН складає 1396,73 грн/МВт.год (без ПДВ), це на 18,03% нижче, ніж за 10 днів лютого та на 14,73% нижче, ніж за лютий в цілому. На ВДР за 10 днів березня 2021 середньозважена ціна складає 1338 грн/МВт.год (без ПДВ), що нижче на 27,09% від аналогічного періоду лютого та на 23,83% нижче в порівнянні з лютим місяцем в цілому.

Також 05.03.2021 на офіційному сайті ДП «Оператор ринку» оприлюднено подекадний аналіз середньозважених цін на ринку «на добу наперед» та внутрішньодобовому ринку за лютий 2021 року.

Відтак, на ринку «на добу наперед» середньозважені ціни на електричну енергію, що склалися у третій декаді лютого 2021 року становили 1 572,22 грн/МВт, що на 3,6 % нижче, ніж у другій декаді лютого того ж року - 1630,10 грн/МВт. Крім того, середньозважені ціни товару на внутрішньодобовому ринку за третю декаду лютого 2021 року становили 1615,24 грн/МВт, що на 10,2% нижче, ніж у другій декаді лютого того ж року - 1780,65 грн/МВт.

Середньозважені ціни на електричну енергію, у другій декаді лютого 2021 року були нижчими ніж за першу декаду лютого 2021 року.

Суд дослідивши додаткову угоду №2 від 12.03.2021 до договору №55 встановив, що постачальник довів підвищення тарифу із 3,12 грн./кВт до 3,43 грн./кВт належними документами та в порядку який визначений п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» і згідно усталеної практики Верховного Суду, викладеної вище.

Прокурор в судовому засіданні не спростував додані докази в обгрунтування коливання ціни, однак стверджує, що таких доказів є недостатньо. При цьому, самостійно не зазначає, як саме докази є достатніми для зміни ціни в договорі в сторону збільшення, не посилається також на правову норму яка б передбачала такий перелік.

В наданні правової оцінки додаткової угоди №2 до договору суд взяв до у ваги висновки Великої Палати Верховного Суду у даній категорії спорів про те, що таке збільшення ціни не може перевищувати 10% від початкової впродовж всього строку дії договору.

Дану вимогу сторони дотримали, оскільки збільшення ціни відбулось на 9,9%.

Відтак, додаткова угода від 12.03.2021 № 2 не суперечить вимогам п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання додаткової угоди від 12.03.2021 №2 недійсною.

Разом з тим, суд дійшов висновку, що додаткові угоди №№4, 5, 6, 7, 8, 10, 11 укладено не у зв`язку з коливанням ціни на ринку, а з метою збільшити її на 10 %, незалежно від реального відсотка коливання, тому такі угоди укладені із порушенням вимог п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та підлягають визнанню недійсними.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави встановлює Закон України "Про публічні закупівлі (далі - Закон).

Метою Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища, запобігання проявам корупції, розвиток добросовісної конкуренції.

Відповідно до ст. 5 Закону, закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія, ефективність та пропорційність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників та рівне ставлення до них; об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі; запобігання корупційним діям і зловживанням.

Статтями 1, 8 Конституції України також визначено, що зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

У абз. 2 ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

В силу вимог ч. 4 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За приписами частини першої статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Матеріалами справи підтверджено, що оспорювані додаткові угоди до договору були укладені з порушенням умов договору та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про державні закупівлі".

З цих підстав позовні вимоги в частині визнання угод недійсними підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення з Дочірнього підприємства "Евода Трейд" Комунального підприємства "Луцькводоканал"1 406 696,25 грн. суд зазначає наступне.

За приписами ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правовий не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Визнання недійсною будь-якої додаткової угоди тягне за собою визнання недійсними всіх послідуючих додаткових угод, оскільки кожна наступна додаткова угода має фіксовану ціну за одиницю товару, а тому є похідною від попередніх додаткових угод та автоматично незаконною, оскільки без попередньої додаткової угоди ціна за послідуючими угодами фактично перевищуватиме ціну за одиницю товару більше, ніж на 10%, визначених в ст. 41 Закону, у порівнянні із основним договором.

Згідно статті 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 669 ЦК України визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється в договорі купівлі-продажу в відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Відповідно до частини першої статті 670 ЦК України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений,- вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Оскільки недійсність додаткових угод означає, що зобов`язання сторін регулюються договором, тому постачання електричної енергії споживачу і його оплата мали здійснюватися сторонами відповідно до умов укладеного договору від 01.02.2021 №55

Суд встановив, що під час дії договору від 01.02.2021 №55 Відповідач 2 поставив Замовнику 1 205 603,703 кіловат-годин електричної енергії (за умовами цього ж правочину у первинній його редакції передбачалася поставка 1380390 кіловат-годин), за які Відповідач 1 сплатив виділені із бюджету кошти на загальну суму 5 168 179,80 грн. (з ПДВ).

Судом досліджено та встановлено, що відповідачу 2 надмірно сплачено 1 187 237,93 грн. коштів за електроенергію, яку фактично не було поставлено, що зумовило істотне зменшення обсягу товару (електричної енергії), що становить предмет закупівлі.

Суд приймає до уваги заперечення відповідача 1 в частині того, що оплата по Договору № 55 здійснювалась не тільки за кошти місцевого бюджету, але і за власні кошти підприємства, про що свідчить річний план закупівлі, повідомлення про намір укласти договір, п.5.1, пп.5.1.1., пп. 5.1.2. Договору, додаткові угоди №1, 9,12, 14 Договору № 55, платіжні доручення АТ КБ "Приватбанк".

В Бюджетному кодексі України від 8 липня 2010 року N 2456-VI (далі - БК України) чітко розмежовується поняття бюджетної установи і одержувача бюджетних коштів, і це є абсолютно не тотожні поняття. Відповідно до частини першої статті другої БК України бюджетні кошти (кошти бюджету) - належні відповідно до законодавства надходження бюджету та витрати бюджету.

Бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

Одержувач бюджетних коштів - суб`єкт господарювання, громадська чи інша організація, яка не має статусу бюджетної установи, уповноважена розпорядником бюджетних коштів на здійснення заходів, передбачених бюджетною програмою, та отримує на їх виконання кошти бюджету.

Отримані Відповідачем 1 від Національної служби охорони здоров`я, інших юридичних і фізичних осіб (наприклад, оплачують оренду) не мають статус бюджетних. І враховуючи визначення публічних коштів, їх слід вважати коштами, отриманими від господарської діяльності.

Важливим моментом є те, що у КНП, за умов отримання коштів з різних джерел фінансування, повинні бути відкриті окремі рахунки (казначейський і банківський).

Комунальні некомерційні підприємства у випадку отримання бюджетних коштів, повинні складати бюджетну звітність, що має містити інформацію про виконання планів використання бюджетних коштів.

Комунальні некомерційні підприємства, які здійснюють господарську діяльність, подають звітність до органів ДФС у загальному порядку.

Відповідно, Відповідач 1 не є бюджетною установою, він перебуває в статусі комунального неприбуткового підприємства. Підтвердженням цього є також той факт, що Відповідач 1 відповідно до рішення Луцької ДПІ Головного управління ДПС України у Волинській області відноситься до неприбуткових організацій не за ознакою 0031- бюджетні установи, за а ознакою 0048 - інші юридичні особи, діяльність яких відповідає вимогам, встановленим пунктом 133.4. статті 133 Податкового кодексу України.

Зважаючи на вищевикладене, необхідно розрізняти кошти, отримані від Луцької міської ради як бюджетні та кошти, отримані з інших джерел (власні надходження підприємства).

Відтак, суд в задоволені позову в частині стягнення 511 736,21 грн. відмовляє у зв`язку з тим, що зазначені кошти отримані в результаті господарської діяльності Комунального підприємства "Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади".

В позові в частині стягнення з відповідача 219 458,32 грн. надмірно сплачених коштів відмовити у зв`язку з безпідставністю нарахування (не враховано умови додаткової угоди №2).

Відтак, як встановлено судом відповідачу 1 надмірно сплачено 675 501,72 грн. коштів за електроенергію, яку фактично не було поставлено, що зумовило істотне зменшення обсягу товару (електричної енергії), що становить предмет закупівлі, а відтак позовні вимоги в частині стягнення 675 501,72 грн. підлягають задоволенню.

Згідно із частинами 2, 3 ст. 13, частиною 1 ст. 74 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 9 статті 129 ГПК України визначено, що у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Витрати по сплаті судового збору понесені при поданні позовної заяви до суду у розмірі 28 920,52 грн. відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, слід покласти на ДП "Евода Трейд" Комунального підприємства "Луцькводоканал".

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 75, 76-80, 123, 126, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

в и р і ш и в :

1. Позов задоволити частково.

2. Визнати недійсними додаткову угоду №4 від 25.08.2021, №5 від 28.08.2021, №6 від 20.10.2021, №7 від 11.11.2021, №8 від 12.11.2021, №10 від 15.12.2021, №11 від 16.12.2021 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 01.02.2021 №55 укладеного між Комунальним підприємством "Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади" (м. Луцьк, пр. Відродження, 13, ) та Дочірнім підприємством "Евода Трейд" Комунального підприємства "Луцькводоканал" (м. Луцьк, проспект Соборності, 25, ).

3. Стягнути з Дочірнього підприємства "Евода Трейд" Комунального підприємства "Луцькводоканал" (м. Луцьк, проспект Соборності, 25, ) на користь Луцької міської ради (м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 19, ) 675 501,72 грн. зайво сплачених коштів.

4. Стягнути з Дочірнього підприємства "Евода Трейд" Комунального підприємства "Луцькводоканал" (м. Луцьк, проспект Соборності, 25, ) на користь Волинської обласної прокуратури (м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, ) понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 28 920,52 грн.

5. В решті позову відмовити.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення складено 26.04.2024.

Суддя В. М. Дем`як