РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.05.2024Справа № 910/2724/24

За позовом Державного підприємства "АДМІНІСТРАЦІЯ МОРСЬКИХ ПОРТІВ УКРАЇНИ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ"

про стягнення 133 704,78 грн

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Патрікеєва Т.В.

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "АДМІНІСТРАЦІЯ МОРСЬКИХ ПОРТІВ УКРАЇНИ" (далі - позивач, ДП "АМПУ") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ" (далі - відповідач, ТОВ "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ") про стягнення 133 704,78 грн, з яких: 62 728, 05 грн основного боргу, 52 105, 53 грн пені, 3 695, 80 грн 3% річних, 15 175, 40 грн інфляційних нарахувань. Крім того, позивач просив суд постановити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення, нарахувати, починаючи з 01.03.2024 і до моменту виконання рішення, проценти за такою формулою: Сума заборгованості (62 728, 05 грн.) х 3 відсотків річних х Кількість днів прострочення (починаючи з 01.03.2024) / Кількість днів у відповідному році/ 100; пеню за такою формулою: Сума заборгованості (62 728, 05 грн.) х Подвійна облікова ставка НБУ в день прострочення х Кількість днів прострочення (починаючи з 01.03.2024) / 100, та стягнути отриману суму процентів та пені із ТОВ "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ" на користь ДП "АМПУ".

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов Договору № 40-П-АМПУ-21 про надання послуг від 04.06.2022, Договору № 41-П-АМПУ-21 про надання послуг від 04.06.2022, в частині здійснення розрахунків за надані позивачем послуги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.03.2024 постановлено прийняти позовну заяву ДП "АМПУ" до розгляду та відкрити провадження у справі № 910/2724/24, розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Суд повідомляв позивача та відповідача про відкриття провадження у справі № 910/2724/24.

25.03.2024 відповідачем сформовано в системі "Електронний суд" та зареєстровано в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду" відзив відповідача на позовну заяву. Відповідно до даного відзиву відповідач просить суд відмовити ДП "АМПУ" у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, відмовити позивачу у задоволенні вимоги про нарахування органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення, починаючи з 01.03.2024 і до моменту виконання рішення, процентів за вказаною позивачем формулою у повному обсязі, застосувати позовну давність до позовної вимоги щодо стягнення пені та надати ТОВ "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ" відстрочку виконання рішення в частині задоволеного позову до закінчення воєнного стану в Україні.

01.04.2024 позивачем сформована в системі "Електронний суд" та 02.04.2024 зареєстрована в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду" відповідь на відзив, відповідно до якої позивач заперечив доводи відповідача у відзиві, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

05.04.2024 відповідачем сформовані в системі "Електронний суд" та зареєстровані в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду" заперечення на відповідь на відзив.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено заяви по суті справи та з процесуальних питань, а також додані до них докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до статей 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

04.06.2021 між ТОВ "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ" (далі - замовник) та ДП "АМПУ" (далі - виконавець) був укладений Договір №40-П-АМПУ-21 про надання послуг (далі - Договір №1), відповідно до п. 1.1 якого, виконавець зобов?язується на умовах визначених цим Договором надати, а замовник прийняти та оплатити послуги, пов?язані з проведенням перегляду оцінки охорони портового засобу UANLV-0010 «Вантажний термінал ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (далі - послуги), для перегляду плану охорони портового засобу.

Умовами п. 2.1 Договору №1 сторони встановили, що ціна Договору складається з вартості послуг, які надаються виконавцем згідно з цим Договором, визначається протоколом погодження договірної ціни, згідно з Додатком 1 до цього Договору, який є його невід?ємною частиною, та становить 37 841,70 грн. (тридцять сім тисяч вісімсот сорок одна грн. 70 коп.) без ПДВ, крім того ПДВ 7 568,34 грн. (сім тисяч п?ятсот шістдесят вісім грн. 34 коп.), разом 45 410,04 грн. (сорок п?ять тисяч чотириста десять грн. 04 коп.) з ПДВ.

Згідно з п. 2.2 Договору №1, замовник здійснює попередню оплату (аванс) у розмірі 50 % від ціни Договору, визначеної згідно з Додатком 1 до цього Договору, який є його невід?ємною частиною, протягом 5 (п?яти) робочих днів, з дня наступного за днем отримання виставленого виконавцем рахунку.

Як стверджує позивач, 27.08.2021 відповідачем було здійснено авансовий платіж у розмірі 50 % від ціни Договору №1 у розмірі 22 705,02 грн.

Остаточна оплата наданих виконавцем послуг у розмірі 50% ціни Договору здійснюється замовником протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту підписання сторонами Акту здачі-приймання наданих послуг (п. 2.3 Договору №1).

Відповідно до п. 3.2 Договору №1, після закінчення надання послуг виконавець надає замовнику підписаний зі свого боку Акт здачі-приймання наданих послуг у 2-х примірниках та комплект документів, передбачених технічним завданням (Додаток 2 до цього Договору).

У п. 3.3 Договору №1 сторони узгодили, що замовник протягом 5 (п?яти) робочих днів з дня одержання Акту здачі-приймання наданих послуг та документів, визначених у п. 3.2. цього Договору, зобов?язаний повернути виконавцю один примірник підписаного зі свого боку Акту здачі-приймання наданих послуг або надати виконавцю мотивовану відмову від приймання наданих послуг.

Згідно з п. 3.5 Договору №1 у разі, якщо замовник не повернув виконавцеві підписаний зі свого боку примірник Акту здачі-приймання наданих послуг у строк, визначений п. 3.3 цього Договору, та не надав мотивовану відмову від приймання наданих послуг, або ухиляється від вчинення дій, передбачених п. 3.4 Договору, послуги, надані виконавцем, вважаються прийнятими замовником та наданими належним чином.

04.06.2021 між ТОВ "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ" (далі - замовник) та ДП "АМПУ" (далі - виконавець) був укладений Договір №41-П-АМПУ-21 про надання послуг (далі - Договір №2), відповідно до п. 1.1 якого, виконавець зобов?язується на умовах визначених цим Договором надати, а замовник прийняти та оплатити послуги, пов?язані з переглядом плану охорони портового засобу UANLV-0010 «Вантажний термінал ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (далі - послуги).

Умовами п. 2.1 Договору №2 сторони встановили, що ціна Договору складається з вартості послуг, які надаються виконавцем згідно з цим Договором, визначається протоколом погодження договірної ціни, згідно з Додатком 1 до цього Договору, який є його невід?ємною частиною, та становить 66 705,07 грн. (шістдесят шість тисяч сімсот п`ять грн. 07 коп.) без ПДВ, крім того ПДВ 13 341,01 грн. (тринадцять тисяч триста сорок одна грн. 01 коп.), разом 80 046,08 грн. (вісімдесят тисяч сорок шість грн. 08 коп.) з ПДВ.

Згідно з п. 2.2 Договору №2, замовник здійснює попередню оплату (аванс) у розмірі 50 % від ціни Договору, визначеної згідно з Додатком 1 до цього Договору, який є його невід?ємною частиною, протягом 5 (п?яти) робочих днів, з дня наступного за днем отримання виставленого виконавцем рахунку.

Як стверджує позивач, 27.08.2021 відповідачем було здійснено авансовий платіж у розмірі 50 % від ціни Договору №1 у розмірі 40 023,05 грн.

Остаточна оплата наданих виконавцем послуг у розмірі 50% ціни Договору здійснюється замовником протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту підписання сторонами Акту здачі-приймання наданих послуг (п. 2.3 Договору №2).

Відповідно до п. 3.2 Договору №2, після закінчення надання послуг виконавець надає замовнику підписаний зі свого боку Акт здачі-приймання наданих послуг у 2-х примірниках та комплект документів, передбачених технічним завданням (Додаток 2 до цього Договору).

У п. 3.3 Договору №2 сторони узгодили, що замовник протягом 5 (п?яти) робочих днів з дня одержання Акту здачі-приймання наданих послуг та документів, визначених у п. 3.2. цього Договору, зобов?язаний повернути виконавцю один примірник підписаного зі свого боку Акту здачі-приймання наданих послуг або надати виконавцю мотивовану відмову від приймання наданих послуг.

Відповідно до витягу з протоколу № 03/2021 засідання Комісії з питань схвалення оцінок і планів охорони портів та портових засобів від 29.12.2021, комісією вирішено схвалити оцінки та плани охорони портових засобів, зокрема UANLV-0010 «Вантажний термінал ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (морський порт Миколаїв).

Позивач зазначив, що ним листом від 03.02.2022 №10-01-05/Од10дск надіслано на адресу відповідача оцінку охорони та план охорони портового засобу UANLV-0010 «Вантажний термінал ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ», що підтверджується реєстром №6 приймання відправлень, зданих в Одеський обласний вузол спеціалізованого зв`язку та квитанцією №1184 від 07.02.2022.

Листом від 08.02.2022 № 413/10-03.09/Вих позивач надіслав відповідачу Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 03.02.2022 № 9 на суму 45 410,04 грн та рахунок на оплату від 03.02.2022 № 41 на суму 22 705, 02 грн щодо Договору №1 та Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 03.02.2022 № 10 на суму 80 046,08 грн та рахунок на оплату від 03.02.2022 № 43 на суму 40 023,03 грн щодо Договору №2.

Відповідно до інформації, зазначеної в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення №420, лист від 08.02.2022 № 413/10-03.09/Вих, яким відповідачу надіслані Акти здачі-приймання робіт (надання послуг) та рахунки на оплату щодо Договорів №1,2, отримано відповідачем 21.02.2022.

Однак, підписані примірники наведених Актів здачі-приймання робіт (надання послуг) відповідач не повернув та не надав мотивованої відмови від приймання наданих послуг.

28.04.2023 позивачем було направлено на адресу відповідача претензії №1314/10-03-10/Вих на суму 32 482,12 грн щодо стягнення заборгованості за Договором №1, №1313/10-03-10/Вих на суму 57 257,50 грн щодо стягнення заборгованості за Договором №2.

Проте, відповідно до інформації щодо поштового відправлення №672, зазначені претензії повернені позивачу за закінченням строку зберігання.

Позивачем повторно було направлено на адресу відповідача претензії №3588/10-03-10/Вих від 07.11.2023 на суму 45 173,43 грн щодо стягнення заборгованості за Договором №1, №3617/10-03-10/Вих від 09.11.2023 на суму 79 628,97 грн щодо стягнення заборгованості за Договором №2.

Листом №69 від 12.12.2023 відповідач відповів на претензію позивача №3588/10-03-10/Вих від 07.11.2023 на суму 45 173,43 грн, листом №67 від 12.12.2023 - на претензію позивача №3617/10-03-10/Вих від 09.11.2023 на суму 79 628,97 грн. У наведених відповідях на претензії позивача, відповідач просив скасувати нарахування та не нараховувати штрафні санкції за період дії воєнного стану за Договорами №1,2 та зупинити/скасувати/відкликати/не враховувати рахунки та Акти здачі-приймання робіт (надання послуг) за Договорами №1,2 та прийняти рішення щодо відстрочення проведення оплати за спірними Договорами на час дії воєнного стану до повного відновлення судноплавства або до встановлення рівня охорони не нижче 3 в Порту Миколаїв.

З огляду на невиконання відповідачем грошового зобов`язання за Договорами №1,2, позивач звернувся з даним позовом до суду з вимогами про стягнення з відповідача 62 728, 05 грн основного боргу, 52 105, 53 грн пені, 3 695, 80 грн 3% річних, 15 175, 40 грн інфляційних нарахувань.

Відповідач заперечив проти позову у повному обсязі, зазначивши таке:

- позивачем не надано обґрунтованого розрахунку сум, що заявлені до стягнення, а саме сум основного боргу, пені, 3% річних, інфляційних нарахувань, а також позивачем не обґрунтовується заявлена вимога про стягнення з відповідача на майбутнє виконавчим органом процентів;

- позивачем не надано до позовної заяви результат послуг, а саме оцінку охорони та план охорони портового засобу UANLV-0010 «Вантажний термінал ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ», зокрема позивач не вказує у позовній заяві дату отримання листа від 03.02.2022 №10-01-05/Од10дск із результатами наданих послуг;

-позивачем у позовній заяві не зазначено дату отримання відповідачем визначених Договорами комплектів документів, передбачених технічним завданням із Актами здачі-приймання наданих послуг, дату прийняття відповідачем послуг за Договорами, дату підписання сторонами відповідних Актів здачі-приймання наданих послуг та дату початку перебігу 10-ти денного строку оплати;

-відповідач не допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, так як у відповідача не виникло зобов`язання з оплати, а для позивача не настав строк пред`явлення вимог виконання зобов`язання по оплаті заявлених рахунків, оскільки відсутні належним чином оформлені та двосторонньо підписані первинні документи;

-листом №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 Торгово-промислова палата Україна підтвердила настання з 24.02.2022 форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), у зв`язку з чим відповідач вважає, що відповідно до умов п. 8.1 Договорів №1,2 відповідач звільняється від відповідальності за часткове або повне не виконання своїх зобов`язань;

-у разі, якщо суд дійде висновку про необхідність стягнення з відповідача штрафних санкцій, необхідно застосувати позовну давність в один рік до вимог про стягнення пені;

-у разі, якщо суд дійде висновку про необхідність стягнення з відповідача штрафних санкцій, необхідно зменшити розмір санкцій, які перевищуються суму основного боргу;

-у разі, якщо суд дійде висновку про необхідність стягнення з відповідача суми боргу, є необхідність визначення у рішенні порядку його виконання із наданням відстрочення виконання після закінчення воєнного стану в Україні.

Відхиляючи заперечення відповідача, позивач зазначив таке:

- детальний розрахунок відповідних сум, що стягуються наведений у Додатках 1 та 2 до позовної заяви;

- 21.02.2022 є днем отримання відповідачем необхідних документів та Актів надання послуг, 26.02.2022 є днем прийняття послуг, а 15.03.2022 є останнім днем проведення відповідачем оплати послуг за Договорами №1,2;

- відповідач не вчинив жодних дій щодо повідомлення позивача про неможливість виконання ним взятих на себе зобов`язань за відповідними Договорами №1,2, що у відповідності до п. 8.2. Договорів №1,2 позбавляє відповідача права посилатися на форс-мажорні обставини;

- лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 лише констатує, у зв`язку із введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану, настання обставин непереборної сили, натомість, вплив цих обставин на конкретного суб`єкта в конкретних правовідносинах потребує доведення шляхом отримання індивідуального сертифікату ТПП та/або в загальному порядку. Матеріали справи не містять сертифікату індивідуальної дії, виданого за зверненням відповідача;

-позивач вважає, що враховуючи продовження строків позовної давності на період дії в Україні воєнного стану, строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості та штрафних санкцій з відповідача за Договорами №1,2 не є пропущеним. Крім того, відповідно до п. 6.3 Договорів №1,2 нарахування пені здійснюється до моменту фактичного погашення суми боргу (частини боргу) за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами статей 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статей 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на встановлений ст. 204 ЦК України принцип презумпції правомірності правочину, суд приймає Договір як належну підставу, у розумінні норм статті 11 ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами Договір є договором надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм статей 901-907 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України (далі - ГК України). Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Судом встановлено, що 27.08.2021 відповідачем було сплачено авансовий платіж (50% від ціни Договору №1) у розмірі 22 705,02 грн з призначенням платежу «Оплата за проведення перегляду оц_нки охор.порт.засобу по рах №72 в_д 05.08.2021 в т.р. ПДВ-3784,17 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1500_8R00X/456 від 27.08.2021.

Судом встановлено, що 27.08.2021 відповідачем було сплачено авансовий платіж (50% від ціни Договору №2) у розмірі 40 023,05 грн з призначенням платежу «Оплата за перегляд плану охор.порт.засобу по рах №73 в_д 05.08.2021 в т.р. ПДВ-6670,51 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1501_8R00X/459 від 27.08.2021.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договорів №1 та 2, позивачем надавались відповідачу послуги, пов?язані з проведенням перегляду оцінки охорони та з переглядом плану охорони портового засобу UANLV-0010 «Вантажний термінал ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» загальною вартістю 125 456,12 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи Актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 9 від 03.02.2022 на суму 45 410,04 грн, № 10 від 03.02.2022 на суму 80 046,08 грн.

Суд встановив, що вказані акти підписані та скріплені печаткою позивача та не містять позначення про відмову відповідача від їх підписання.

Так, згідно з п. 3.5 Договорів №1, 2 у разі, якщо замовник не повернув виконавцеві підписаний зі свого боку примірник Акту здачі-приймання наданих послуг у строк, визначений п. 3.3 цього Договору, та не надав мотивовану відмову від приймання наданих послуг, або ухиляється від вчинення дій, передбачених п. 3.4 Договору, послуги, надані виконавцем, вважаються прийнятими замовником та наданими належним чином.

З урахуванням викладеного, суд приймає вказані акти як належні та допустимі, у розумінні статей 76, 77 ГПК України, докази на підтвердження надання позивачем послуг за Договорами №1 та 2 та їх прийняття відповідачем.

При цьому суд відхиляє як безпідставні доводи відповідача, який вважає, що підписані позивачем в односторонньому порядку акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) не можуть бути первинними документами, які оформлені належним чином. Суд зазначає, що саме умовами Договору передбачений механізм визначення дати отримання послуг у разі не повернення Актів здачі-приймання наданих послуг та не надання мотивованої відмови від приймання послуг - зі спливом 5-ти робочих днів з дня одержання акту здачі-приймання наданих послуг, надані виконавцем послуги, вважаються прийнятими замовником та наданими належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З наявних матеріалів справи, суд доходить до висновку, що 21.02.2022 відповідач отримав Акти здачі-приймання наданих послуг у 2-х примірниках та комплекти документів, передбачених технічними завданнями, враховуючи умови п. 3.3, 3.5 Договорів №1,2 та встановлені судом обставини, 01.03.2023 послуги, надані позивачем, вважаються прийнятими відповідачем та наданими належним чином.

Отже, відповідно до п. 2.3 Договорів №1,2 відповідач мав здійснити остаточну оплату у розмірі 22 705,02 грн за Договором №1 та у розмірі 40 023,03 грн за Договором №2, наданих позивачем послуг до 15.03.2022 (включно), у зв`язку з цим, строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за Договорами №1,2 є таким, що настав.

Щодо форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Відповідач посилається на факт настання форс-мажорних обставин у зв`язку з чим зазначає, що відповідно до умов п. 8.1 Договорів №1,2 відповідач звільняється від відповідальності за часткове або повне не виконання своїх зобов`язань.

Пунктом 8.1 Договорів №1,2 встановлено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання своїх зобов?язань за цим Договором, у разі якщо вказане невиконання є наслідком дії обставин непереборної сили (форс-мажору), які матимуть місце після того, як цей Договір буде підписаний, тобто є наслідком екстраординарних подій, які відповідна сторона не може ані передбачати, ані запобігти доступними засобами. Такі обставини непереборної сили (форс-мажор) включають, але не обмежуються: повені, пожежі, землетруси, вибухи, шторми, зсуви, епідемії та інші природні лиха, війни, військові дії, введення надзвичайного стану або воєнного стану на відповідній території, зміни законодавства, яке регулює відповідні положення Договору, інші події непередбачуваного характеру, які не можуть бути відвернені силами і засобами, які є у сторін.

Сторона, для якої виникли обставини непереборної сили (форс-мажор), зобов`язана в строк (не пізніше 5 календарних днів з дня їх виникнення) сповістити іншу сторону про настання і/або припинення таких обставин. (п. 8.2 Договорів №1,2).

Підтвердженням виникнення обставин непереборної сили (форс-мажору) є документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України, або уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами. Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про настання або припинення обставин непереборної сили (форс-мажору) позбавляє сторону права посилатися на них (п. 8.3 Договорів №1,2).

Згідно зі статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

За визначенням, наведеним у пп. 3.1.1 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженому рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 № 40(3), форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (Force Majeure) - це надзвичайні та невідворотні обставини, які об`єктивно впливають на виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків за законодавчими і іншими нормативними актами, дію яких неможливо було передбачити та дія яких унеможливлює їх виконання протягом певного періоду часу.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

При цьому, сторона, яка не виконує зобов`язання, повинна довести існування конкретних обставин, які мають непереборний характер і які унеможливили виконання зобов`язання. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 в справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Відповідач вважає, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України настали форс-мажорні обставини, які засвідчені листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022.

Перший лист, яким відповідач повідомив позивача про неможливість оплати за Договором, із посиланням на лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, датований лише 12.12.2023. Отже, відповідач не виконав обов`язку, встановленого п. 8.2, 8.3 Договорів №1,2, щодо повідомлення позивача у 5-денний строк про вплив обставин, визначених як непереборна сила.

Щодо листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, яким засвідчено, що військова агресія рф проти України є форс-мажорною обставиною, то судом враховано, що такий лист ТПП України фактично не свідчить про наявність причинно-наслідкового зв`язку між введенням військового стану, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором. Матеріали справи не містять сертифікату Торгово-промислової палати України, виданого за зверненням відповідача.

Отже, відповідачем не надано належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 ГПК України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем за Договорами №1,2, як і не надано доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку про безпідставність тверджень відповідача про звільнення від відповідальності за часткове або повне не виконання своїх зобов`язань відповідно до п. 8.1 Договорів №1,2.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що подані позивачем в обґрунтування заявлених ним позовних вимог докази є більш вірогідними, ніж докази, подані відповідачем на їх спростування.

З огляду на викладене, оскільки невиконання грошового зобов`язання відповідачем у строк, встановлений Договорами №1,2, підтверджується матеріалами справи, доказів сплати боргу в повному обсязі відповідач не надав, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 62 728,05 грн визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 52 105, 53 грн пені, 3 695, 80 грн 3% річних, 15 175, 40 грн інфляційних нарахувань.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3 695, 80 грн 3% річних та 15 175, 40 грн інфляційних нарахувань у період з 16.03.2022 по 01.03.2024.

Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" перевірку наведених позивачем у позовній заяві розрахунків 3% річних, суд визнає такі розрахунки обґрунтованими та арифметично правильними, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 695, 80 грн 3% річних підлягають задоволенню в повному обсязі.

Здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" перевірку наведених позивачем розрахунків інфляційних втрат за період з 16.03.2022 по 01.03.2024, судом встановлено, що інфляційні втрати за вказаний період складають 15 409,11 грн.

Разом з тим, частиною першою статті 14 ГПК України передбачено, зокрема, що суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, згідно з частиною другою статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Відтак, оскільки суд не може виходити за межі вимог позивача щодо стягнення інфляційних втрат, то судом визнаються обґрунтованими та підлягають стягненню з відповідача 15 175, 40 грн інфляційних втрат, у межах заявлених позовних вимог.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 52 105, 53 грн пені.

Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконав зобов`язання щодо оплати послуг згідно Актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) №9,10 у строк, встановлений Договорами №1,2, відтак допустив порушення зобов`язання.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватись, зокрема, неустойкою.

Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення зобов`язання.

Статтею 1 Закону України № 543/96-ВР від 22.11.1996 "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону України, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 6.3 Договорів №1,2, у випадку порушення замовником строку оплати наданих Послуг, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені здійснюється до моменту фактичного погашення суми боргу (частини боргу).

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню в загальній сумі 52 105, 53 грн, яка складається з сум пені, розрахованих позивачем окремо за кожним спірним актом приймання-передачі наданих послуг.

Дослідивши розрахунок пені, наведений позивачем у позовній заяві, судом встановлено, що позивач вірно визначив період прострочення відповідачем грошового зобов`язання за кожним спірним актом, починаючи з 16.03.2022 по 01.03.2024, що відповідає умовам пункту 6.3 Договорів №1,2.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові, у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц та міститься у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.01.2018 у справі № 910/7394/17, від 14.08.2018 у справі № 9/057-09/6/13, від 18.07.2018 у справі № 910/24346/16, від 17.07.2018 у справі № 910/10056/17 та від 10.07.2018 у справі № 922/1898/17.

Судом встановлено порушенням відповідачем строків оплати наданих позивачем послуг за Договорами №1,2, а отже, встановлено порушення прав позивача, на захист яких він звернувся з даним позовом до суду.

Отже, з огляду на встановлене порушення і наявність заяви відповідача про застосування позовної давності, судом здійснено дослідження наявності підстав для застосування позовної давності та наслідків її спливу у спірному випадку до вимог про стягнення пені.

Відповідно до частини 1 статті 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.

У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою статті 263 ЦК України, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Суд зазначає, що 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. В подальшому, Указами Президента воєнний стан неодноразово продовжено, зокрема, Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 05.02.2024 № 49/2024 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05:30 14.02.2024 строком на 90 діб.

Таким чином, станом на теперішній час продовжено строк дії воєнного стану в Україні до 14.05.2024.

Згідно з Законом України від 15 березня 2022 № 2120-IX від 15.03.2022 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Відповідно, строки позовної давності щодо вимог про стягнення пені продовжуються на строк дії воєнного стану.

З огляду на наведене, судом встановлено відсутність підстав для застосування позовної давності та наслідків її спливу до вимог про стягнення пені.

Щодо клопотання відповідача про зменшення суми пені.

В обґрунтування наведеного клопотання відповідач вказує на ряд надзвичайних обставин, сукупність яких вплинула на здатність ТОВ "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ" своєчасно виконати свої зобов`язання перед позивачем, а саме.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, в Україні введено воєнний стан, який триває з 24.02.2022 по теперішній час.

ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» є Портовим оператором зареєстрованим у Порту Миколаїв за Причалом №9, що підтверджується інформацією з Реєстру морських портів України, що розміщено на офіційному сайті ДП "АМПУ", який ведеться відповідно до Порядку ведення Реєстру морських портів України, затвердженого Постановою КМУ № 496 від 11.07.2013.

Після початку військової агресії та бомбардування м. Миколаєва в цілому та Порту окремо, Портовий оператор частково призупинив свою діяльність, практично усі робітники виїхали за межи міста, офіс компанії було зачинено.

Починаючи з 01.10.2022 ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» офіційно повністю законсервувало своє виробництво та тимчасово призупинило свою діяльність на час воєнного стану. Вказаний факт підтверджується Наказом №31 від 30.09.2022 про тимчасове призупинення діяльності на час воєнного стану - простій підприємства.

Відповідно Постанови Кабінету Міністрів України №1364 від 06.12.2022 "Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією" (п.1 вказаної Постанови):

- ??перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій;

??- території для яких не визначена дата завершення бойових дій (можливі бойові дії) - вважаються такими, на яких ведуться бойові дії.

Відповідно до "Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією", затвердженого Наказом №309 від 22.12.2022 Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією" (далі - Перелік) - у п. 1.5 міститься інформація про статус Миколаївської міської територіальної громади Миколаївського району Миколаївської області, згідно якої: 11.11.2022 це дата виникнення можливості бойових дій; а дата припинення можливості бойових дій не визначена.

Враховуючи вищезазначене - з 11.11.2022р. м. Миколаїв Миколаївської області є територією на якій до цього часу ведуться бойові дії.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача, у зв`язку з простроченням останнім строку оплати, суд враховує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Так, згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Водночас зазначені норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, а саме статті 551 ЦК України та 233 ГК України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, від 26.07.2018 у справі № 924/1089/17, від 12.12.2018 у справі № 921/110/18, від 14.01.2019 у справі № 925/287/18, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 27.03.2019 у справі № 912/1703/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 03.06.2019 у справі № 914/1517/18, від 23.10.2019 у справі № 917/101/19, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі № 916/545/19, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 у справі № 911/873/19, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19 від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20.

У постановах від 12.06.2019 у справі № 904/4085/18 та від 09.10.2019 у справі № 904/4083/18 Верховний Суд вказав на те, що зменшення розміру пені є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Слід зауважити, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання).

Указану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 ЦК України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Така правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 918/289/19.

Згідно з частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Відповідно до частин 1, 2 статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" перевірку наданого позивачем розрахунку пені у сумі 52 105, 53 грн суд визнає його вірним.

Суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання відповідача та зменшення розміру пені за рішенням суду відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України, враховуючи зазначені відповідачем обставини, а також те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що для позивача мали місце будь-які негативні наслідки (збитки тощо) через прострочення відповідачем оплати послуг, так само, як відсутні докази й того, що вказаних негативних наслідків зазнали будь-які інші учасники господарських правовідносин.

За таких обставин стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 10 000,00 грн. пені. В іншій частині вимоги про стягнення пені у сумі 42 105, 53 грн. задоволенню не підлягають.

Відповідно до частин 1, 2, 3, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Державного підприємства "АДМІНІСТРАЦІЯ МОРСЬКИХ ПОРТІВ УКРАЇНИ" та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ" 10 000,00 грн пені, 3 695, 80 грн 3% річних та 15 175, 40 грн інфляційних втрат.

Крім того, позивач просить суд зазначити в рішенні про нарахування 3% річних та пені на суму боргу з 01.03.2024 до моменту виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 10 ст. 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

За змістом ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 5 ГПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що застосування ч. 10 ст. 238 ГПК України сприятиме найшвидшому виконанню відповідачем судового рішення в частині сплати основного боргу, а позивач позбавиться необхідності повторно звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача додатково нарахованих процентів та пені, за допущене ним прострочення після ухвалення судом рішення.

Згідно з ч. ч. 11, 12 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

Однак, суд звертає увагу на те, що таке нарахування буде здійснюватися з 02.03.2024, беручи до уваги те, що позивачем раніше були заявлені вимоги про стягнення з відповідача 52 105, 53 грн пені, 3 695, 80 грн 3% річних, 15 175, 40 грн інфляційних нарахувань у період з 16.03.2022 по 01.03.2024.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе частково задовольнити вимоги позивача в цій частині та зазначити у резолютивній частині рішення про нарахування органом (особою), який буде здійснювати примусове виконання рішення 3 % річних на основний борг за Договорами №1,2 у загальному розмірі 62 728,05 грн, починаючи з 02.03.2024 до моменту виконання рішення, з урахуванням приписів законодавства України.

Вимоги позивача про нарахування органом (особою), який буде здійснювати примусове виконання рішення пені на основний борг за Договорами №1,2 у загальному розмірі 62 728,05 грн, починаючи з 01.03.2024 до моменту виконання рішення, з урахуванням приписів законодавства України, задоволенню не підлягають, оскільки суд дійшов висновку про зменшення розміру пені яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для часткового задоволення позову не спростовує.

Щодо заяви відповідача про надання відстрочки виконання рішення суду.

У відзиві на позовну заяву, відповідач просив суд визначити порядок виконання рішення у справі №910/2724/24, надавши відповідачу відстрочення виконання в частині задоволеного позову до закінчення воєнного стану в Україні. Зокрема, відповідачем до відзиву на позовну заяву, був долучений Наказ №31 від 30.09.2022 про тимчасове призупинення діяльності на час воєнного стану - простій підприємства, як доказ на підтвердження відсутності здійснення господарської діяльності відповідача.

Частиною 1 ст. 239 ГПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Частиною 1 статті 331 ГПК України встановлено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Відповідно до частин 3, 4, 5 статті 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч. 5 ст. 331 ГПК України).

Відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк.

Вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Питання щодо надання розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Відстрочення виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком, а обґрунтування пов`язаних з цим обставин та подання доказів, які свідчать про наявність обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, покладається на зацікавлену особу.

В силу приписів ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Подані докази мають бути належними, допустимими, достовірними, вірогідними (ст. 76-79 ГПК України).

Відповідачем не підтверджено відповідно до положень статей 73, 74, 76-79 ГПК України існування виняткових обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення суду у даній справі або роблять його неможливим. За таких обставин, дотримуючись балансу інтересів сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відстрочки виконання рішення суду у даній справі.

Стосовно розподілу судових витрат.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Позивачем у позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, понесених позивачем, який складається з суми судового збору у розмірі 2 422,40 грн.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо спір виник внаслідок неправильних дій строни, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч. 9 ст. 129 ГПК України.

З огляду на наведені приписи ст. 129 ГПК України, судовий збір у сумі 2 422,40 грн покладається на відповідача.

Керуючись статтями 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ" (Україна, 01133, місто Київ, вул. Алмазова Генерала, будинок 18/7, інше "літ. В"; ідентифікаційний код 32655926) на користь Державного підприємства "АДМІНІСТРАЦІЯ МОРСЬКИХ ПОРТІВ УКРАЇНИ" (Україна, 01135, місто Київ, пр. Берестейський, будинок 14; ідентифікаційний код 38727770) 62 728,05 грн (шістдесят дві тисячі сімсот двадцять вісім гривень 05 коп.) основного боргу, 10 000,00 грн (десять тисяч гривень 00 коп.) пені, 3 695, 80 грн (три тисячі шістсот дев`яносто п`ять гривень 80 коп.) 3% річних, 15 175, 40 грн (п`ятнадцять тисяч сто сімдесят п`ять гривень 40 коп.) інфляційних втрат та 2 422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 коп.) судового збору.

3. Органу (особі), який здійснюватиме примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 01.05.2024 в справі №910/2724/24, в порядку ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України нараховувати 3 % річних на суму основного боргу в розмірі 62 728,05 грн, починаючи з 02.03.2024 до моменту виконання рішення за такою формулою: Сума заборгованості (62 728, 05 грн.) х 3 відсотків річних х Кількість днів прострочення (починаючи з 02.03.2024) / Кількість днів у відповідному році/ 100, а також стягнути вказану суму нарахованих процентів з Товариства з обмеженою відповідальністю "НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ" (Україна, 01133, місто Київ, вул. Алмазова Генерала, будинок 18/7, інше "літ. В"; ідентифікаційний код 32655926) на користь Державного підприємства "АДМІНІСТРАЦІЯ МОРСЬКИХ ПОРТІВ УКРАЇНИ" (Україна, 01135, місто Київ, пр. Берестейський, будинок 14; ідентифікаційний код 38727770).

4. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (частини 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 02.05.2024.

Суддя Оксана ГУМЕГА