ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2024 р. Справа№910/12035/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Державної податкової служби України

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2023

у справі №910/12035/23 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Газ Ресурс»

до Державної податкової служби України

про стягнення 130 989,87 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Укр Газ Ресурс» (далі- ТОВ «Укр Газ Ресурс»/позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної податкової служби України (далі відповідач) про стягнення 130 989,87 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором про постачання електричної енергії споживачу №175 від 31.12.2021, в частині неповної оплати спожитої електричної енергії за лютий 2022 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2023 у справі №910/12035/23 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державної податкової служби України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Газ Ресурс» основний борг у сумі 82 966,37 грн, судовий збір у сумі 1 700,05 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 4 117,10 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

При ухваленні рішення у справі №910/12035/23 суд першої інстанції дослідивши надані сторонами доводи та докази, дійшов висновку про обґрунтованість позовної заяви ТОВ "Укр Газ Ресурс" в частині стягнення з ДПС України заборгованості за спожиту електричну енергію у період з 01.02.2022 по 28.02.2022 в сумі 82 966,37 грн, оскільки позивач свої зобов`язання за договором виконав належним чином, зокрема, в період з 01.02.2022 по 28.02.2022 поставив відповідачу електричну енергію в обсязі 38 2120 кВт/год на загальну вартість 251 687,92 грн, що підтверджується наявним у справі актом прийняття-передавання електричної енергії №УГР00001094 та рахунком на оплату №1127 на суму 251 687,92 грн., що були направлені споживачу.

Судом першої інстанції встановлено, що акт прийняття-передавання електричної енергії №УГР00001094, підписаний та скріплений печаткою, споживач зі свого боку не повернув, проте, й не надав постачальнику письмової обґрунтованої відмови від його підписання. Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить також відсутність з боку споживача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору поставки.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Державна податкова служба України звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить задовольнити клопотання про поновлення строків; ухвалити нове рішення шляхом прийняття постанови, якою відповідно скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 11.12.2023 у справі № 910/12035/23, та відмовити в задоволені позовної заяви у справі № 910/12035/23 в повному обсязі.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що ГУ ДПС у Сумській області 08.03.2022 року було отримано акт №УГР00000646 в якому позивач визначив вартість та обсяг використаної електроенергії і 21.03.2022 було проведено сплату в сумі 168 721,55 грн. з ПДВ. Будь-яких інших документів, розрахунків щодо використання електроенергії ГУ ДПС у Сумській області позивачем на 21.03.2022 не надавалось. Відповідач, проаналізувавши акт від 28.02.2022 зазначає, що позивачем з невідомих на те підстав збільшено вартість електроенергії з 3,12564 грн за 1 кВт/год на 5,4688498 грн за 1 кВт/год тобто на 2,3432098 грн позивачем збільшено вартість електроенергії.

Також відповідач посилається на те, що дані дії були здійсненні після підписання додаткової угоди №2 від 04.05.2022, якою було узгоджену остаточну вартість договору та обсяги використаної електроенергії.

Відповідно до витягу з протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 26.02.2024 апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2023 у справі №910/12035/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

До апеляційної скарги подано клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2023 у справі №910/12035/23. Клопотання мотивоване тим, що відповідач є центральним органом виконавчої влади - суб`єктом владних повноважень, що фінансується з Державного бюджету України, а тому всі операції з коштами, зокрема, сплата судового збору здійснюється через Державне казначейство України. Проте, станом на момент усунення недоліків шляхом подання оригіналу платіжного доручення не надійшов до відповідача та майже одночасно отримавши платіжне доручення №57 з печаткою органів казначейства з відміткою про проведення сплати судового збору 30.01.2024 відповідач направив клопотання про усунення недоліків.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 28.02.2024 задовольнив клопотання та поновив Державній податковій службі України пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2023 у справі №910/12035/23. Відкрив апеляційне провадження у справі №910/12035/23. Зупинив дію рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2023 у справі №910/12035/23 на час апеляційного провадження. Розгляд апеляційної скарги Державної податкової служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2023 у справі №910/12035/23 ухвалив здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Учасникам справи надано право подати відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання, пояснення та попереджено учасників справи про те, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржниками доводи та вимоги апеляційних скарг, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Щодо наданих відповідачем до апеляційної скарги доказів, а саме: додаткової угоди №1 від 31.12.2021 до договору №175 від 31.12.2021; додаткової угоди №2 від 04.05.2022 до договору №175 від 31.12.2021, лист №23-03-55-202/Ю2 від 23.03.2022, акт від 21.03.2022 №УГР00000646, акт від 31.01.2022 №УГР00000364, платіжні доручення №240 від 26.04.2022, №316 від 26.04.2022 , то слід зазначити наступне.

Приписи частини 3 статті 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи».

Така обставина (відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції) виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України (постанови Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №822/1736/18, від 31.08.2021 у справі №914/1725/19, від 15.12.2020 у справі №925/1052/19, від 21.04.2021 у справі №906/1179/20).

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених статтею 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному учаснику справи більш сприятливі, аніж іншому умови в розгляді конкретної справи.

Відповідач надаючи суду апеляційної інстанції докази в обґрунтування вимог апеляційної скарги не просив суд апеляційної інстанції їх прийняти та не навів жодних обґрунтувань неможливості їх подання суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, вказані докази не приймається судом апеляційної інстанції до розгляду на підставі частини 3 статті 269 ГПК України, оскільки відповідачем не надано суду апеляційної інстанції доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

31.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю (постачальник) та Державною податковою службою України в особі відокремленого підрозділу Головного управління ДПС у Сумській області ( споживач) укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № 175 (надалі - договір).

Відповідно до п.1.1 договору умови цього договору розроблені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії , що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) № 312 від 14.03.2018.

Згідно з п. 2.1 договору за результатами проведеної процедури закупівлі постачальник продає електричну енергію за кодом ДК 021:2015 - 09310000 (Електрична енергія) споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п. 2.3 договору вартість електричної енергії визначається як сума очікуваної вартості цього договору та становить: 1 802 217,49 грн. (один мільйон вісімсот дві тисячі двісті сімнадцять грн. 49 коп.), крім того ПДВ - 360 443,49 грн. (триста шістдесят тисяч чотириста сорок три грн. 49 коп.), а всього з ПДВ - 2 162 660, 99 (два мільйони сто п`ятдесят дві тисячі шістсот шістдесят грн. 99 коп.), у тому числі:

- загальний фонд 2 162 660,99 грн., враховуючи ПДВ 360 443,49 грн;

- за рахунок власних коштів підприємства 2 162 660,99 грн, враховуючи ПДВ 360443,49 грн.

Згідно з п. 3.1 договору початком постачання електричної енергії споживачу є перший квартал 2022 року.

Договірні обсяги споживання електричної енергії визначаються додатком №1 до цього договору (п. 3.4 договору).

Відповідно до п. 5.6 договору постачальник до 12 числа місяця, наступного за розрахунковим, виставляє споживачу рахунок за спожиту електричну енергію та акт купівлі-продажу електричної енергії.

Оплата вартості обсягів споживання електроенергії здійснюється споживачем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника в безготівковій формі на підставі акта купівлі-продажу електричної енергії протягом 10 банківських днів з дати надходження коштів з Державного бюджету України, а також на реєстраційний рахунок споживача на зазначені цілі.

Рахунок про сплату за споживання електроенергії формується постачальником з урахуванням отриманих від споживача фактичних оплат попередніх періодів.

Постачальник підписує акт купівлі-продажу електричної енергії (у двох примірниках) за відповідний розрахунковий період та направляє споживачу його оригінал.

Споживач підписує зі свого боку акти купівлі-продажу електричної енергії та направляє один примірник акта купівлі-продажу електричної енергії постачальнику до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Відповідно до пп. 1 п 6.2 договору споживач зобов`язується забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами цього договору.

Пунктом 13.1 договору визначено, що цей договір набирає чинності з 01.01.2022 та укладається на строк до 31.12.2022, а в частині розрахунків - договір діє до повного виконання взятих зобов`язань споживачем.

У заяві-приєднанні до умов договору про постачання електричної енергії споживачу сторони погодили перелік EIC-кодів точок комерційного обліку та загальний заявлений обсяг споживання у розмірі 586 291 кВт.*год.

Позивачем складено та підписано зі своєї сторони акт приймання-передачі електричної енергії за лютий 2022 року №УГР00001094 від 28.02.2022 на суму 251 687, 92 грн, згідно якого відповідачем спожито в лютому 2022 року 38 212, 00 кВтгод.

З матеріалів справи вбачається, що обсяги спожитої відповідачем електричної енергії за ЕІС-кодом типу оператора системи 56Х70Х підтверджуються листом АТ "Сумиобленерго" (що виконує функції оператора системи розподілу) за № 851/8704 від 05.07.2023 та додатками до нього.

03.01.2023 позивач разом з претензією за вих.№18-ІЮ1 направив на адресу Головного управління ДПС у Сумській області підписаний зі своєї сторони (у двох екземплярах), зокрема, акт приймання-передачі електричної енергії за лютий 2022 року №УГР00001094 від 28.02.2022 на суму 251 687, 92 грн, рахунок на оплату №1127 на суму 251 687, 92 грн.

В претензії відповідача зазначено, що станом на дату складання цієї претензії у споживача виникла прострочена заборгованість перед постачальником в розмірі 82 966, 37 грн за поставлену електричну енергію в лютому 2022 року. Також зазначено, що відповідачем не повернуто підписані та скріплені печаткою акт приймання-передачі електричної енергії №УГР00001094 від 28.02.2022 та не надано постачальнику обґрунтованої відмови спожива від підписання акту прийому-передачі електричної енергії.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач повернув позивачу його екземпляр акта приймання-передачі електричної енергії №УГР00001094 від 28.02.2022 або надав свої заперечення щодо змісту даного акта.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК).

Укладений сторонами у справі договір за своєю правовою природою є договором постачання електричної енергії.

Відповідно до частини першої статті 714 ЦК за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Згідно з частиною другою статті 714 ЦК до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Частиною першою статті 275 ГК встановлено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію (частини шоста, сьома статті 276 ГК).

Відповідно до частини першої статті 193 ГК суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин 2, 4, 9 статті 72 Закону України "Про ринок електричної енергії" постачання електричної енергії споживачу здійснюється електропостачальником за відповідним договором постачання електричної енергії споживачу, укладеним відповідно до правил роздрібного ринку. Оператор системи передачі та оператори систем розподілу забезпечують приєднання електроустановок споживачів до електричних мереж у порядку, встановленому статтею 21 цього Закону. Відносини між учасниками роздрібного ринку регулюються правилами роздрібного ринку та договорами між його учасниками. Правила роздрібного ринку оприлюднюються на офіційних веб-сайтах Регулятора та електропостачальників. Споживач сплачує за поставлену йому електричну енергію та надані послуги згідно з умовами договорів, укладених відповідно до правил роздрібного ринку.

Пунктом 4.12 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою НКРЕКП №312 від 14.03.2018 (далі-правила №312) передбачено, що розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Рахунок за спожиту електричну енергію оплачується: протягом 5 робочих днів від дня отримання рахунка непобутовим споживачем; протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка побутовим споживачем; в інший термін, передбачений договором, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду.

Згідно з пунктом 4.13 Правил №312 для здійснення розрахунків за фактично спожиту електричну енергію електропостачальник має сформувати та виставити споживачу платіжний документ у паперовій або електронній формі (у випадку згоди споживача на отримання електронного платіжного документа), на підставі даних комерційного обліку, отриманих у порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку.

Платіжний документ (рахунок) формується електропостачальником за обсяг електричної енергії згідно з обраною комерційною пропозицією до договору про постачання електричної енергії споживачу. Платіжні документи (рахунки) надаються електропостачальниками споживачам безкоштовно. Платіжні документи (рахунки) на оплату надаються споживачам у відповідних структурних підрозділах електропостачальника, через персональну сторінку споживача на вебсайті електропостачальника або електронною поштою, факсимільним зв`язком, поштовим зв`язком, кур`єром чи іншими способами з використанням інформаційних технологій у системі електронного документообігу у порядку, передбаченому договором про постачання електричної енергії споживачу. Платіжний документ (рахунок) має надаватися споживачу в терміни та спосіб, визначені відповідно до обраної споживачем комерційної пропозиції або умов договору. Датою отримання платіжного документа вважається, зокрема, дата отримання іншими засобами комунікації (електронною поштою, факсимільним зв`язком тощо) чи в інший спосіб з використанням інформаційних технологій у системі електронного документообігу у порядку, передбаченому договором про постачання електричної енергії споживачу та комерційною пропозицією та/або договором споживача на розподіл (передачу) електричної енергії (підпункт 5 пункту 4.14 Правил № 312).

Споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів (п.1 ч.3 ст.58 Закону України "Про ринок електричної енергії").

Матеріали справи свідчать, що ДПС України в особі відокремленого підрозділу ГУ ДПС у Сумській області вартість спожитої у лютому 2022 року електроенергії сплатила частково на суму 168 721,55 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 218 від 22.03.2022.

Спір у даній справі виник у зв`язку з тим, що позивачем добросовісно та в повному обсязі виконано умови договору в частині постачання відповідачу електричної енергії, однак відповідач взяті на себе зобов`язання за договором в частині здійснення розрахунків за спожиту енергію по договору за лютий 2022 року не виконав належним чином, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість за договором, яка станом на час звернення до суду становила 82 966, 37 грн.

Доводи скаржника, що ним здійснено оплату за спожиту електроенергію за договором за лютий 2022 року відповідно до платіжного доручення №218 від 22.03.2022 в повному обсязі на підставі акту №УГР00000646 колегія суддів не приймає, оскільки, зазначений акт не було долучено відповідачем до відзиву в суді першої інстанції, цей доказ не прийнятий судом апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 269 ГПК України, оскільки апелянт не надав докази об`єктивної неможливості подати цей доказ суду першої інстанції та не може бути підставою звільнення від повної оплати за споживання електричної енергії за лютий 2022 року по акту, який позивачем було направлено відповідачу, однак, в порушення умов Договору, споживач не повернув підписаний акт, не надав постачальнику письмової обґрунтованої відмови від його підписання, крім того не здійснив повний розрахунок з постачальником за лютий 2022 року.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог у суді першої інстанції не надавав жодних заперечень щодо збільшення вартості електроенергії, щодо не надходження жодного документа щодо наявності заборгованості до отримання відповідачем претензії.

Частиною 4 статті 165 ГПК України встановлено, що якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції, відповідач посилається на докази, які не було ним долучено до відзиву в суді першої інстанції, як і не було про них зазначено в суді першої інстанції, а отже відповідач не заперечував проти підстав заявлених позовних вимог.

Отже, доводи апелянта висловлені в апеляційній скарзі, ніяким чином не спростовують обставин щодо дійсного обсягу споживання відповідачем у лютому 2022 року електричної енергії, а отже, і наявності обов`язку з її оплати, строк виконання якого настав.

Щодо посилань апелянта на лист позивача про припинення дії договору, то суд апеляційної інстанції зазначає, що вказані обставини ніяким чином не звільняють відповідача від виконання покладених на нього господарських зобов`язань щодо повної оплати фактичного обсягу спожитої електричної енергії за лютий 2022 року.

За змістом ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та положень договору, враховуючи, що позивач має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про постачання електричної енергії споживачу від 31.12.2021 №175.

Також суд апеляційної інстанції відхиляє твердження відповідача про те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки договір постачання підписало ГУ ДПС у Сумській області, яке хоч і є відокремленим підрозділом ДПС України без статусу юридичної особи, проте, як орган державної влади (податковий орган) може бути стороною у судовому процесі та нести відповідальність за порушення договору.

Що ж стосується можливості звернення до суду суб`єктів владних повноважень, які не є юридичними особами, слід зазначити, що дана норма (конструкція) не поширюється на даний випадок, оскільки стосується створених колегіальних органів, Кабінету Міністрів України і ті, які не мають надбудови та конструкції організації державного управління у вигляді, як у даному випадку, - юридичної особи (ДПС України) та її філій, відокремлених підрозділів, які діють від імені юридичної особи, у даному випадку - ДПС України, що власне відображено і в ЄДРПОУ відносно ДПС України.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що договір №175 від 31.12.2021 про постачання електричної енергії споживачу укладено саме з Державною податковою службою України в особі її відокремленого підрозділу - ГУ ДПС у Сумській області, а відтак ДПС України є належним відповідачем у даній справі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору та про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені в частинах 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції позивач долучив до матеріалів справи: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №4409/10 від 23.12.2010; видане Невструєву Л.Б.; копію договору про надання правової допомоги №13/5 від 20.05.2019, відповідно до якого адвокат Невструєв Л.Б бере на себе зобов`язання надавати ТОВ «Укр Газ Ресурс» необхідну правничу допомогу; копію додаткової угоди №9/23 від 03.04.2023 до вказаного договору; детальний опис наданої професійної правничої допомоги на суму 17 500 грн; акт про прийняття-передачі наданих послуг № 3/9/23 від 26.07.2023 на суму 17 500 грн.

Суд першої інстанції, з метою дотримання критерію розумності, співмірності між обсягом роботи, проведеної адвокатом, та заявленими витратами, понесеними на оплату адвокатських послуг, зменшив розмір заявлених судових витрат ТОВ "Укр Газ Ресурс" на професійну правничу допомогу та встановив їх у розмірі 6 500,00 грн та у зв`язку із частковим задоволенням позову, з відповідача стягнув витрати на правничу допомогу в сумі 4 117,10 грн на підставі статті 129 ГПК України пропорційно задоволеним вимогам.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що апелянтом не наведено жодних доводів та міркувань в своїй апеляційній скарзі в частині задоволення вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правову допомогу.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2023 у справі №910/12035/23 ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи наведені апелянтом в апеляційній скарзі не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, при цьому апеляційним судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню для вирішення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що судове рішення прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2023 у справі №910/12035/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2023 у справі №910/12035/23 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2023 у справі №910/12035/23.

4. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Державну податкову службу України.

5. Матеріали справи №910/12035/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська