ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2024 р. Справа№ 910/13802/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Майданевича А.Г.

за участю секретаря судового засідання: Ніконенко Є.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Накоп`юк Я.В. (поза межами приміщення суду);

від відповідача: Лапій А.В. (в залі суду);

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2023, повний текст рішення складено 08.12.2023

у справі № 910/13802/23 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 10986,24 грн

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

Товариство з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" подало на розгляд Господарського суду міста Києва позовну заяву до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 10976,24 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 у справі № 910/13802/23 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Рішення мотивоване тим, що за умови існування між сторонами договірних правовідносин, неналежне виконання відповідачем умов договорів може слугувати підставою для відповідальності, а не підставою для повернення коштів відповідно ст. 1212 ЦК України. Враховуючи вищезазначене суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв`язку із відсутністю у відповідача обов`язку повертати перераховані позивачем кошти, оскільки такі кошти набуто за наявності договірних правовідносин, а тому їх не може бути витребувано у порядку ст.1212 ЦК України, як безпідставне збагачення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 у справі № 910/13802/23, Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просять поновити строк на апеляційне оскарження; прийняти апеляційну скаргу та відкрити апеляційне провадження; рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 у справі № 910/13802/23 скасувати, ухвалити нове, яким позовну заяву задовольнити повністю; судові витрати покласти на Акціонерне товариство "Українська залізниця".

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник зазначає, що Залізницею під навантаження подані комерційно непридатні вагони, і, враховуючи приписи абз. 11 ст. 35 Статуту та абз. 13 п. 26 Правил видачі вантажів, Товариство має право стверджувати, що про непридатність вагонів Залізниці знала завідомо. Вагон (контейнер) може бути цілком справним, але таким, що не забезпечить збереження якості певного вантажу, наприклад, має стійкий запах, що впливає на завантажені до нього продовольчі товари. Саме в такому випадку йдеться про непридатність вагона (контейнера) у комерційному відношенні.

Скаржник вважає, що у зв`язку із наявністю виключних підстав Товариство правомірно відмовилось від прийняття неналежно виконаного Залізницею зобов`язання щодо подання придатних для перевезення вагонів.

Скаржник, посилаючись на ч. 2 ст. 921 ЦК України, відповідно до якої відправник вантажу звільняються від відповідальності, якщо невикористання наданого транспортного засобу сталося не з його вини, враховуючи те, що Залізницею вчинено завідомо неналежне виконання зобов`язань, яке призвело до неможливості використання за призначенням поданих вагонів, тому Товариство підлягає звільненню від внесення плати за користування цими вагонами у розмірі 10 986,24 грн з ПДВ.

Оскільки правовідносини між сторонами існують на підставі Договору, а кошти у сумі 10 986,24 грн списано Залізницею без достатньої правової підстави, скаржник вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України.

Узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вказав на те, що згідно із п.3. Розділу 28 Правил складання актів, що затверджені наказом Міністерства транспорту України від 28 травня 2002 р. N 334, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 8 липня 2002 р. за N567/6855, акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності. Акт загальної форми підписується особами, які беруть участь у засвідченні обставин, що стали підставою для складання акта, але не менше як двома особами. Акти загальної форми №1701 від 28.11.2022 та №1711 від 29.11.2022, складені для засвідчення затримки на коліях станції в очікуванні подачі під навантаження з причин залежних від вантажовідправника вагонів №95527768, 95681920. Відповідно, позивач є відповідальним за користування вагонами, які включені в дані акти.

Власні вагони Відповідача № № 95527768, 95681920 перебували в користуванні Позивача до відмови протягом 39 годин. Відтак, відповідно до положень пункту 2.1.10 Договору Позивач зобов`язаний сплатити Відповідачу плату за користування вказаними вагонами, розраховану на підставі пункту 3.4.2 Договору, в розмірі 9155,20 грн без ПДВ (10 986,24 грн з ПДВ).

З огляду на викладене, АТ "Укрзалізниця" відповідно до пункту 2.1.10 Договору правомірно нарахувала Позивачу плату за час користування вагонами на станційних коліях в очікуванні подачі під навантаження на під`їзну колію ТОВ "Комбікормтрейд", що підтверджується актами загальної форми ГУ-23 №1701 від 28.11.2022 та № 1711 від 29.11.2022. Правомірність нарахування плати за користування вагонами за час затримки цих вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вантажні операції до моменту відмови ТОВ "Грейнсвард" від спірних вагонів, підтверджується також рішенням Господарського суду м. Києва від 29.06.2023 у справі № 910/7471/22 з аналогічного спору.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/13802/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Сулім В.В., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2024 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 у справі № 910/13802/23. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 у справі № 910/13802/23. Призначено справу № 910/13802/23 до розгляду у судовому засіданні 27.02.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 задоволено клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" (Накоп`юк Я.В.) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів через програмне забезпечення "Easycon".

На підставі ст. 202, 216 ГПК України, у судовому засіданні 27.02.2024 оголошено перерву до 21.03.2024.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/13802/23 розглядалась протягом розумного строку.

Явка учасників справи та позиція учасників справи

Представник позивача у судовому засіданні 21.03.2024 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду м. Києва від 01.12.2023 у справі № 910/13802/23 скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 21.03.2024 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 у справі № 910/13802/23 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 43-41564379/2020-001 від 06.03.2020, в якому повідомляється про укладення договору та присвоєння кодів замовнику (відповідачу), а саме як відправнику/одержувачу: 8104, як платнику: 2829531.

Предметом договору є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах Замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг (далі - послуги) і проведення розрахунків за ці послуги. У розумінні договору користування вагоном не є орендою майна, а плата за користування власним вагоном перевізника не є орендною платою (пункт 1.1 договору).

Пунктом 1.5 договору передбачено, що договір є публічним договором, за яким перевізник бере на себе обов`язок здійснювати надання послуг, пов`язаних з організацією та здійсненням перевезення вантажів залізничним транспортом загального користування кожному, хто до нього звернеться. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх замовників, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Пропозиції та зміни до договору приймаються і враховуються відповідно до пунктів 9.3, 9.4 договору та законодавства.

Пунктом 9.4 договору передбачено, що зміни (доповнення) до договору Залізниця здійснює шляхом викладення в новій редакції договору в цілому або окремих його частин та їх оприлюднення на веб-сайті http://uz-cargo.com/, з накладенням КЕП.

Одним із обов`язків Замовника, визначених пунктом 2.1.14, є самостійно та регулярно ознайомлюватися зі змінами до договору, направленими перевізником документами та повідомленнями, іншою інформацією щодо надання послуг, розміщеними в інформаційних системах перевізника.

Згідно п. 1.7 договір укладається шляхом надання перевізником пропозиції укласти договір (оферти) і прийняття в цілому пропозиції (акцепту) другою стороною. Приймаючи пропозицію укласти договір друга сторона засвідчує, що ознайомилась та згодна з усіма умовами договору.

Відповідно до п. 4.1 договору, розрахунки за цим договором здійснюються через філію "Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень" АТ "Укрзалізниця".

Пунктом 4.2 договору передбачено, що оплата послуг здійснюється в національній валюті України на умовах попередньої оплати шляхом перерахування коштів на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання перевізника, вказаний у розд. 15 Договору.

На виконання п. 2.3.3 Договору для проведення розрахунків і обліку сплачених сум для Товариства відкрито особовий рахунок з наданням коду платника № 2829531.

Згідно з п. 2.3.4 Договору Залізниця зобов`язана вести облік попередньої оплати, нарахованих і сплачених сум за здійсненні перевезення і надані послуги, пов`язані з перевезенням вантажу та надавати Товариство відповідні розрахункові документи в електронній формі.

Відповідно до п. 4.5 Договору щодобово, упродовж періоду виконання Договору, Залізниця надає Товариству переліки перевізних документів в електронному вигляді, які відображають облік коштів, перерахованих та витрачених Позивачем на виконання Договору за звітну добу.

Позивач зазначив, що відповідачем направлено Перелік № 20221210, проаналізувавши який, позивачем було виявлено що Залізницею на підставі Відомості № 04120017 нараховано та списано з особового рахунку Товариства плату за користування вагонами №№ 95527768, 95681920 у розмірі 10 986,24 грн з ПДВ.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на думку позивача, відповідачем вчинено завідомо неналежне виконання зобов`язань, яке призвело до неможливості використання за призначенням поданих вагонів, а тому Товариство підлягає звільненню від внесення плати за користування цими вагонами у розмірі 10 986,24 грн з ПДВ, при тому, що ця плата на підставі п. 1.6 Правил перевезення вантажів навалом і насипом підлягає стягненню з попереднього одержувача вантажу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Також в ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (ст. ст. 11, 626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно із статтею 31 Статуту залізниць України, Залізниця зобов`язана подавати під завантаження справні, придатні для перевезення відповідного вантажу, очищені від залишків вантажу, сміття, реквізиту, а у необхідних випадках - продезінфіковані вагони та контейнери.

Відповідно до пункту 2.3 Правил перевезення вантажів навалом і насипом (затверджені наказом Міністерства транспорту України 20.08.2001 № 542), під навантаження зернових вантажів подаються справні та очищені, а в разі потреби промиті вагони.

На переконання колегії суддів апеляційної інстанції, порушення відповідачем зазначених норм не є підставою для відмови у стягненні саме плати за користування вагонами, а відповідач не позбавлений права звернутися до суду із відповідним позовом для захисту свого порушеного права, зокрема, про стягнення із Залізниці завданих збитків (якщо такі були завдані) внаслідок порушення нею вищевказаних вимог статті 31 Статуту залізниць України та пункту 2.3 Правил перевезення вантажів навалом і насипом.

При цьому, доводи скаржника, що Залізницею під навантаження подані комерційно непридатні вагони, про що складено відповідні акти і враховуючи приписи абз. 11 ст. 35 Статуту та абз. 13 п. 26 Правил видачі вантажів, відповідач має право стверджувати, що про непридатність вагонів позивач знав завідомо, та те, що відсутність зауважень товариства у пам`ятці про подавання вагонів не може трактуватись як факт виконання залізницею зобов`язань щодо подання придатних під навантаження вагонів - судом апеляційної інстанції відхиляються як необґрунтовані та такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що обгрунтованими та доведеними більш вірогідними доказами в розумінні ст. 79 Господарського процесуального кодексу України є доводи позивача про те, що спірні вагони спочатку були затримані на місцях загального користування з вини Замовника, а відмова від вагонів, непридатних до перевезення в комерційному відношенні, надана лише через певний час після забирання вагонів на під`їзну колію, а тому Залізницею при нарахуванні плати за користування вагонами не допущено жодних порушень вимог чинного законодавства та умов договору.

Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави регулюється Главою 83 ЦК України.

Згідно ст. 1212 ЦК України особа , яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Так, у постанові Верховного суду України від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14 викладено правову позицію, відповідно якої приписи ст. 1212 Цивільного кодексу України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.

За умови існування між сторонами договірних правовідносин, неналежне виконання відповідачем умов договорів може слугувати підставою для відповідальності, а не підставою для повернення коштів відповідно ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку із відсутністю у відповідача обов`язку повертати перераховані позивачем кошти, оскільки такі кошти набуто за наявності договірних правовідносин, а тому їх не може бути витребувано у порядку ст.1212 ЦК України, як безпідставне збагачення.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду, з огляду на існування між сторонами договірних правовідносин, у зв`язку із чим такі кошти набуто за наявності договірних правовідносин, а тому їх не може бути витребувано у порядку ст.1212 ЦК України, як безпідставне збагачення, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, у зв`язку із чим, правові підстави для скасування чи зміни рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 у справі № 910/13802/23, відсутні.

Враховуючи викладене, доводи скаржника, викладені у апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення та не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 у справі № 910/13802/23.

З приводу решти доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, що такі аргументи враховані апеляційним судом, при цьому зазначає, що оскаржене рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції").

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 у справі № 910/13802/23 задоволенню не підлягають. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 у справі № 910/13802/23 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржників в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 у справі № 910/13802/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 у справі № 910/13802/23 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Справу № 910/13802/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Текст постанови складено та підписано 30.04.2024.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

А.Г. Майданевич