ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2024 р. Справа№ 910/11128/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Коротун О.М.

без виклику представників сторін

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.02.2024 року

у справі № 910/11128/23 (суддя Т.М. Ващенко)

за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

до 1. ОСОБА_1 ,

2. ОСОБА_2 ,

3. ОСОБА_3 ,

4. ОСОБА_4 ,

5. ОСОБА_5 ,

6. ОСОБА_6 ,

7. ОСОБА_7 ,

8. ОСОБА_8 ,

9. ОСОБА_9 ,

10. ОСОБА_10 ,

про стягнення 11 706 838 257,34 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до: ОСОБА_1 (далі - відповідач ), ОСОБА_2 (далі - відповідач 2), ОСОБА_3 (далі - відповідач 3), ОСОБА_4 (далі - відповідач 4), ОСОБА_5 (далі - відповідач 5), ОСОБА_6 (далі - відповідач 6), ОСОБА_7 (далі - відповідач 7), ОСОБА_8 (далі - відповідач 8), ОСОБА_9 (далі - відповідач 9), ОСОБА_10 (далі - відповідач 10) про стягнення 11 706 838 257,34 грн збитків, завданих відповідачами як пов`язаними з ПАТ "ВіЕйБі Банк" особами (посадовими особами цього Банку).

Позов обґрунтовано завданням відповідачами шкоди Банку внаслідок прийняття управлінських рішень щодо ряду укладених кредитних та забезпечувальних правочинів, оскільки рішення відповідачів про видачу кредитів юридичним особам, виведення з-під застави високоліквідного майна, зменшення процентної ставки за користування кредитними коштами та про систематичне відтермінування сплати відсотків позичальниками приймались кредитною комісією з корпоративного бізнесу та середнього і малого бізнесу Банку (кредитний комітет) у складі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 (окремі рішення приймались за участі ОСОБА_12 ); членами спостережної ради Банку були ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з порушенням фідуціарних обов`язків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Підготовче засідання призначено у справі на 15.10.2024. Зобов`язано позивача в строк до 22.03.2024 року включно через канцелярію Господарського суду міста Києва надати по три примірники нотаріально засвідченого перекладу на німецьку мову: позовної заяви з доданими до неї документами, ухвали Господарського суду міста Києва, прохання про вручення за кордоном судових та позасудових документів з підтвердженням про вручення документа. Зупинено провадження у справі №910/11128/23 до 15.10.2024 року.

Ухвала суду була мотивована наявністю правових підстав для зупинення провадження у справі згідно приписів п. 4 ч. 1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України з метою належного повідомлення відповідача 1 із застосуванням Конвенції про вручення судових і позасудових документів за кордоном у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965 року, оскільки останній зареєстрований в Республіці Австрія.

Не погодившись із прийнятою ухвалою суду, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою. У поданій апеляційній скарзі заявник просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.02.2024 року у справі №910/11128/23 в частині зупинення провадження у справі, а також в частині зобов`язання позивача надати в строк до 22.03.2024 року включно через канцелярію Господарського суду міста Києва надати по три примірники нотаріально засвідченого перекладу на німецьку мову позовної заяви з доданими до неї документами.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального права, зокрема, ст. 164 Господарського процесуального кодексу України.

Так, за твердженням скаржника, ним було повністю виконано вимоги п. 1 ч. 1 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України щодо направлення ОСОБА_1 , як відповідачу по справі, копії позовної заяви і доданих до неї документів. Позивачем було здійснено направлення копії позовної заяви разом з додатками на останню відому адресу ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 .

У постанові Верховного Суду від 21.12.2022 року у справі № 905/947/21 вказано, що вимога перекладу судових документів, які підлягають врученню за кордоном, може не застосовуватися, якщо у суду є підстави вважати, що відповідач володіє українською совою (тобто мовою запитуючого суду).

Натомість, жодної інформації про те, що ОСОБА_1 володіє німецькою мовою ні у суду, ні у позивача немає. Таким чином, вимога суду першої інстанції щодо направлення ОСОБА_1 копії позовної заяви з додатками в порядку, визначеному конвенцією, а також переклад позовної заяви та доданих до неї документів на німецьку мову є безпідставними.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.02.2024 року сформовано колегію у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2024 року апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.02.2024 року у справі №910/11128/23 залишено без руху.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду докази надсилання копії апеляційної скарги і доданих до неї документів іншим учасникам справи.

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.03.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.02.2024 року у справі №910/11128/23. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Відповідачі своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзив на апеляційну скаргу не надали, що згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 371 Господарського процесуального кодексу України судове доручення про вручення документів громадянину України, який проживає на території іноземної держави, може бути виконано працівниками дипломатичного представництва чи консульської установи України у відповідній державі. Такі документи особа отримує добровільно. Вручення документа здійснюється під розписку із зазначенням дати вручення, підписується посадовою особою та скріплюється печаткою відповідної закордонної дипломатичної установи України.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 Господарського процесуального кодексу України у разі якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном регулюється Конвенцією, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах" від 19.10.2000 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Конвенції ця Конвенція застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповіддю за №483563 від 07.03.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру сформованого засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді ОСОБА_13 (наявне в матеріалах справи).

Так, на час постановлення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції не було повідомлено про нову адресу місця знаходження (проживання) ОСОБА_1 .

Водноччас, судом першої інстанції було встановлено фактичну адресу місця проживання ОСОБА_1 , (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 ): АДРЕСА_2 , що підтверджується з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень та також встановлено в ухвалі Господарського суду міста Києва від 17.10.2023 року у справі №910/7122/23, яка була залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2024 року.

Оскільки під час розгляду справи місцевим господарським судом було вірно встановлено обставину щодо реєстрації місця проживання відповідача 1 - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , то вручення судових документів має відбуватися за кордоном. За таких обставин, а також з огляду на відсутність у відповідача 1 уповноваженого представника згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, у даному випадку підлягає застосуванню Конвенція про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року, до якої також приєдналась Австрія.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що для забезпечення права відповідача 1 на доступ до правосуддя, потрібно здійснити повідомлення ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Конвенції кожна Договірна Держава призначає Центральний Орган, обов`язком якого є отримання прохань про вручення документів, що виходять від інших Договірних Держав, і здійснення процесуальних дій відповідно до положень статей 3- 6.

Статтею 3 Конвенції визначено, що орган влади чи судовий працівник, компетентний відповідно до права запитуючої Держави, направляють Центральному Органу запитуваної Держави прохання згідно з формуляром, що додається до цієї Конвенції, без потреби легалізації або виконання інших аналогічних формальностей.

До прохання додається документ, що підлягає врученню, або його копія. Прохання і документ надаються в двох примірниках.

Згідно ст. 3 Конвенції орган влади чи судовий працівник, компетентний відповідно до права запитуючої Держави, направляють Центральному Органу запитуваної Держави прохання згідно з формуляром, що додається до цієї Конвенції, без потреби легалізації або виконання інших аналогічних формальностей. До прохання додається документ, що підлягає врученню, або його копія. Прохання і документ надаються в двох примірниках.

Відповідно до ст. 5 Конвенції Центральний Орган запитуваної Держави власноручно вручає документ або забезпечує його вручення відповідним органом: a) у спосіб, визначений його внутрішнім правом для вручення документів, складених в цій державі, особам, що перебувають на її території, або b) в особливий спосіб, обумовлений запитуючим органом, якщо такий спосіб не є несумісним з законами запитуваної Держави.

З урахуванням положень пункту (b) частини першої цієї статті документ може завжди бути вручений шляхом безпосередньої доставки одержувачу, який приймає його добровільно.

Якщо документ має бути вручений відповідно до частини першої цієї статті, то Центральний Орган може вимагати, щоб документ був складений або перекладений офіційною мовою або однією з офіційних мов запитуваної Держави.

Статтею 10 Конвенції передбачено, що якщо запитувана Держава не заперечує, то ця Конвенція не обмежує: a) можливості надсилати судові документи безпосередньо поштою особам, які перебувають за кордоном, b) можливості для судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуючої Держави здійснювати вручення судових документів безпосередньо через судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуваної Держави, c) можливості для будь-якої заінтересованої в судовому процесі особи здійснювати вручення судових документів безпосередньо через судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуваної Держави.

Відповідно до ч. 2 п. b) ст. 15 Конвенції кожна договірна держава може заявити, що суддя, незалежно від положень частини першої цієї статті, може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови, зокрема, з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців.

З інформації, розміщеної на офіційному сайті Постійного бюро Гаазької конференції з міжнародного приватного права www.hcch.net, вбачається, що Австрія заперечила проти способів передачі документів, передбачених ст.10 Конвенції 1965 року.

Отже, виходячи із правового аналізу норм названої Конвенції, слід констатувати, що вона передбачає можливість використання судом різних каналів вручення документів за кордоном:

1) основний (статті 3, 5, 6, 7) - через Центральний орган держави, що запитується;

2) альтернативні:

- прямі консульські канали без застосування заходів примусу (ч.1 ст.8);

- непрямі консульські канали (ч.1 ст.9);

- непрямі дипломатичні канали у виключних обставинах (ч.2 ст.9);

- поштові канали (ст.10(а));

- прямі зв`язки між судовими та іншими посадовими особами, чи іншими компетентними особами (ст.10(б));

- прямі зв`язки між особою, що бере участь у судовому процесі та судовими посадовими особами чи іншими компетентними особами (ст.10(с));

3) інші канали, які не регулюються Конвенцією:

- відповідно інших міжнародних угод (статті 11, 24, 25);

- національного законодавства держави яка вручає документи (ст.19).

При цьому, колегія суддів відзначає, що суд має право обрати канал вручення документів з урахуванням вимог Конвенції. Основний та альтернативні канали є рівнозначними, тому суд з урахуванням принципу пропорційності (конкретних обставин справи) має обирати відповідний канал вручення документів. Тобто питання необхідності здійснення повідомлення сторони із використанням того чи іншого способу вручення згідно Конвенції належить до дискреційних повноважень суду, яке вирішується в розрізі оцінки усієї сукупності обставин справи та ризиків незастосування такої процедури (зокрема, необізнаність особи про існування судової справи, у якій така особа є відповідачем).

Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства, серед іншого, є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін.

За змістом ст.ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин; судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Такі принципи господарського судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків.

Згідно ст.ст. 120, 242 Господарського процесуального кодексу України обов`язком суду є повідомляти учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії. Судові рішення вручаються шляхом надсилання (видачі) відповідній особі копії (тексту) повного або скороченого судового рішення, що містить інформацію про вебадресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Відповідно до ч.ч. 2, 5 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються, зокрема, дата, час і місце підготовчого засідання, строк для подання відповідачем відзиву на позов. Ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому ст. 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог ч. 4 ст. 120 цього Кодексу.

Тобто, ухвала суду першої інстанції про відкриття провадження у справі відповідно до вищевказаних вимог Господарського процесуального кодексу України підлягала врученню всім учасникам справи, у тому числі відповідачу 1, який має право бути ознайомленим зі змістом ухвали для того та, відповідно, бути обізнаними про наявність позову до нього, рух справи, право подати відзив на позов, заяви чи клопотання. Тобто скористатися наданими йому процесуальним законом правами задля реалізації права на захист.

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) господарського судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) господарського судочинства.

Схожа за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.03.2021 року у справі №911/3142/19.

Розгляд справи є можливим лише у разі наявності у суду відомостей щодо належного повідомлення учасників справи та інших осіб про дату, час та місце судового засідання. Право бути належним чином повідомленим про дату та час слухання справи не може бути формальним, оскільки протилежне не відповідає ідеї справедливого судового розгляду, яка включає основоположне право на змагальність провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.07.2021 року у справі №918/1478/14, від 03.08.2022 року у справі №909/595/21, тощо.

У рішенні ЄСПЛ від 19.04.1993 року у справі "Краска проти Швейцарії" вказано, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Суд наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, який передбачений статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), становить фундаментальний принцип, та має на увазі зокрема право на «усне слухання». При цьому право на публічний розгляд було б позбавлене сенсу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 24, 27, ЄСПЛ, від 13.12.2011 року).

Беручи до уваги вищенаведені норми права та прецедентну практику судів, а також з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів отримання відповідачем-1 повідомлення про судовий розгляд цієї справи, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції, керуючись дискреційними повноваженнями, правильно обрав спосіб вручення документів за кордоном, що визначений ст. 3 Конвенції. Так, надіслання документів через Центральний орган держави, що запитується, є найбільш ефективним способом досягнення основної мети застосування зазначеної процедури, оскільки реально може забезпечити вручення стороні повідомлення суду про судовий розгляд цього спору.

Щодо доводів скаржника про зобов`язання позивача здійснити переклад документів колегія суддів зазначає, що Австрія, приєднавшись до названої Конвенції, зробила застереження в застосуванні її положень ст. 5, а саме офіційне вручення буде здійснено центральним органом, лише якщо документ, який буде вручено, складено німецькою мовою або перекладено на неї (https://www.hcch.net/en/instruments/conventions/statustable/notifications/?csid=1425&disp=resdn).

Відтак, судом першої інстанції цілком правомірно було зобов`язано заінтересовану сторону здійснити переклад документів.

При цьому, посилання апелянта на те, що відповідач 1 розуміє українську мову, як підстава для скасування оскаржуваної ухвали, не може бути врахована апеляційною інстанцію у зв`язку з наведеним вище застереженням.

Щодо зупинення провадження у справі, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у разі звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги або вручення виклику до суду чи інших документів до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Згідно з ч.1 ст. 229 Господарського процесуального кодексу України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п.4 ч.1 ст.228 цього Кодексу - до надходження відповіді від іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів.

Зупинення провадження у справі зупиняє перебіг процесуальних строків (ч.1 ст.117 Господарського процесуального кодексу України.

Частина 1 ст.15 Конвенції передбачає, що якщо документ про виклик до суду або аналогічний документ підлягав передачі за кордон з метою вручення відповідно до положень цієї Конвенції, і якщо відповідач не з`явився, то судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що: a) документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам, які перебувають на її території, b) документ був дійсно доставлений особисто відповідачеві або за його місцем проживання в інший спосіб, передбачений цією Конвенцією, і що, в кожному з цих випадків, вручення або безпосередня доставка були здійснені в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту.

Кожна Договірна Держава може заявити, що суддя незалежно від положень ч.1 цієї статті може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови:

a) документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією;

b) з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше 6 місяців;

c) не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави (ч.2 Конвенції).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваної ухвали в частині зупинення провадження у справі у зв`язку із необхідністю звернення з судовим дорученням про вручення судових документів.

Разом з цим, посилання скаржника на правову Верховного Суду викладену в постанові від 21.12.2022 року у справі № 905/947/21є неприйнятними з огляду на те, що таку постанову прийнято Верховним Судом з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідній справі, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідне судове рішення, зокрема у даній справі наявне відповідне застереження Австрії.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятої у справі ухвали, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що враховуючи приписи ст. 3 Конституції України, зважаючи на наявність активних військових дій та загрози небезпеки на території України, розгляд даної скарги здійснений судом апеляційної інстанції у межах розумного строку в розумінні положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду першої інстанції - без змін.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.02.2024 року у справі № 910/11128/23 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.02.2024 року у справі №910/11128/23 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/11128/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Коротун