ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2024 р. Справа№ 910/14618/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023

у справі №910/14618/22 (суддя Шкурдова Л.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лого-Транс"

про стягнення 24 843,80 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лого-Транс» про стягнення збитків в порядку регресу у розмірі 24 843,80 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач, як власник транспортного засобу, водія якого визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язаний відшкодувати суму матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а тому позивач, посилаючись на ст. 993 ЦК України, 27 Закону України «Про страхування» просить стягнути з відповідача збитки в порядку регресу у розмірі 24 843,80 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 у справі №910/14618/22 в позові відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що відшкодування шкоди ТОВ «Лого-Транс», відповідальність якого застрахована ПрАТ «СК «ВУСО» за договором ОСЦПВВНТЗ, можливе за умови, якщо згідно з цим договором або Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика - ПрАТ «СК «ВУСО» не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, однак, вказаних виняткових обставин судом не встановлено, з огляду на встановлення судом зобов`язання страховика відповідача на підставі договору (поліс ОСЦПВВНТЗ № ЕР/112124708) виплатити страхове відшкодування та те, що заподіяна майну потерпілого шкода не перевищує встановлений полісом ОСЦПВВНТЗ № ЕР/112124708 ліміт відповідальності, який становить 130000,00 грн.; саме на страховика відповідача - ПрАТ «СК «ВУСО» покладений відповідний обов`язок відшкодувати збитки у сумі в межах страхового ліміту, проте, позивачем не включено до суб`єктного складу ПрАТ «СК «ВУСО», як співвідповідача, за вимогою про стягнення шкоди у сумі 24 843,80 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач 10.04.2023 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

- ПрАТ «СК «ВУСО» розраховано розмір фізичного зносу та розмір матеріального збитку, які були складені на підставі наданих позивачем документів, ПрАТ «СК «ВУСО» виплатила всю суму, яку потрібно було відшкодувати за договором обов`язкового страхування, різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, повинна сплачувати особа, з вини якої настав страховий випадок, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати);

- посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 02.12.2015 у справі №6-691цс15, від 03.12.2020 у справі №352/1384/18.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідач письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 у справі №910/14618/22; вирішено розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 у справі №910/14618/22 здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

13.04.2020 між ОСОБА_1 (Страхувальник) та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (Страховик) укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів AM № 149443, відповідно до умов якого було застраховано транспортний засіб KIA Sportage, д.н. НОМЕР_1 .

22.09.2020 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу KIA Sportage, д.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та транспортного засобу Mercedes-Benz, НОМЕР_2, власником якого є ТОВ «Лого-Транс», під керуванням водія ОСОБА_3 .

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 09.10.2020 року у справі № 569/15887/20 ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Згідно висновку №1146Е_SOS_-28 експертного автотоварознавчого дослідження про оцінку вартості (розміру) збитків, спричинених пошкодженням транспортного засобу KIA Sportage, д.н. НОМЕР_1 , вартість відновлювального ремонту склала 74808,41 грн (включаючи ПДВ на запасні частини та матеріали), коефіцієнт фізичного зносу 0,5169, вартість збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу становить 44635,84 грн з ПДВ на запасні частини та матеріали.

Відповідно до ремонтної калькуляції № 233427 від 22.09.2020, наданої ТОВ «Кореа Моторс на Подолі», вартість ремонту автомобіля Sportage, д.н. НОМЕР_1 , склала 74808,41 грн.

27.10.2020 позивачем складено страховий акт №UA027/L01/03 та розрахунок до нього, згідно якого сума виплати страхового відшкодування складає 63606,34 грн.

Відповідно до зазначеного вище рахунку та страхового акту позивачем виплачено страхувальнику страхове відшкодування у розмірі 63606,34 грн, що підтверджується копією платіжного доручення № 48347 від 28.10.2020.

На день дорожньо-транспортної пригоди ТОВ «Лого-Транс» була власником транспортного засобу Mercedes-Benz, НОМЕР_2.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Mercedes-Benz, НОМЕР_2 була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО» на підставі договору, про що було видано поліс № EP/112124708 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - поліс ОСЦПВВНТЗ).

Згідно даного договору (поліс ОСЦПВВНТЗ № ЕР/112124708) на авто відповідача, ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну (на одного потерпілого) становить 130000,00 грн.

Згідно вказаного договору ПрАТ «СК «ВУСО» взяла на себе обов`язок, при настанні страхового випадку, відповідно до встановленого ліміту відповідальності, відшкодувати у встановленому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкоду заподіяну життю, здоров`ю, майну та моральну шкоду третім особам.

На момент вчинення ДТП страховиком відповідача з страховим лімітом 130000,00 грн була ПрАТ «СК «ВУСО».

Після виплати позивачем своєму страхувальнику страхового відшкодування за шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілю KIA Sportage, д.н. НОМЕР_1 , до позивача перейшло право зворотної вимоги відшкодування збитків, яке страхувальник позивача мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою в порядку суброгації № 103/2021 від 19.02.2021 на суму 63606,34 грн.

Страховиком відповідача - ПрАТ «СК «ВУСО» здійснено виплату страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 38762,54 грн.

Предметом спору є стягнення 24843,80 грн., що є різницею між фактичним розміром понесених позивачем витрат (шкоди) і страховим відшкодуванням, сплаченим позивачу страховиком відповідача в порядку регресу.

Відповідач, заперечуючи проти позову вказував, що обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається саме на страховика - ПрАТ «СК «ВУСО», у якого було застраховано відповідальність винної особи.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного позивачем в апеляційній скарзі

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що рішення суду, яке переглядається, підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Статтею 979 ЦК України (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно із ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Згідно зі ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат (затрат) переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Статтею 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц.

За висновками суду першої інстанції, з якими погоджується судова колегія, відшкодування шкоди ТОВ «Лого-Транс», відповідальність якого застрахована ПрАТ «СК «ВУСО» за договором ОСЦПВВНТЗ, можливе за умови, якщо згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика - ПрАТ «СК «ВУСО» не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Однак, вказаних виняткових обставин судом не встановлено, з огляду на встановлення судом зобов`язання страховика відповідача на підставі договору (поліс ОСЦПВВНТЗ № ЕР/112124708) виплатити страхове відшкодування та те, що заподіяна майну потерпілого шкода не перевищує встановлений полісом ОСЦПВВНТЗ № ЕР/112124708 ліміт відповідальності, який становить 130000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, що саме на страховика відповідача - ПрАТ «СК «ВУСО» покладений відповідний обов`язок відшкодувати збитки у сумі в межах страхового ліміту.

Згідно висновку №1146Е_SOS_-28 від 14.10.2020 експертного автотоварознавчого дослідження вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля KIA Sportage, р.н. НОМЕР_1 в результаті його пошкодження при ДТП, складає 44635,84 грн. з ПДВ, при цьому, ПрАТ «СК «ВУСО» здійснено виплату страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 38762,54 грн.

Позивачем не надано суду першої та апеляційної інстанції розрахунку ПрАТ «СК «ВУСО» коефіцієнту фізичного зносу, що було б наслідком визначення 38762,54 грн. матеріального збитку, сплаченого останнім позивачу.

Проведення оцінки завданої шкоди суб`єктом оціночної діяльності є необхідним у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнту фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом №142/5/2092 від 24.11.2003 Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за №1074/8395.

Відповідно до п. 7.38 вказаної Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників колісних транспортних засобів, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових колісних транспортних засобів виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових колісних транспортних засобів.

Згідно з п.1.6 вищевказаної Методики строк експлуатації - це період часу від дати виготовлення колісного транспортного засобу до дати його оцінки.

Зі свідоцтва про реєстрацію пошкодженого автомобіля KIA Sportage, р.н. НОМЕР_1 , вбачається, що рік випуску автомобіля - 2015, а отже, станом на дату дорожньо-транспортної пригоди (22.09.2020) строк експлуатації зазначеного автомобіля не перевищував сім років.

Крім цього, п. 7.39 зазначеної Методики визначено, що винятком, стосовно використання зазначених вище вимог є, зокрема, випадок якщо колісні транспортні засоби експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний) та якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації.

Належні докази існування обставин, які є винятковими відповідно до п. 7.39 Методики, стосовно автомобіля KIA Sportage, р.н. НОМЕР_1 , для необхідності застосування коефіцієнту фізичного зносу, в матеріалах справи відсутні, у розділі 5 висновку «Визначення значення коефіцієнту фізичного зносу складових КТЗ» №1146Е_SOS_-28 від 14.10.2020 експертом таких підстав не наведено.

З огляду на викладене, посилання апелянта на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 02.12.2015 у справі №6-691цс15, від 03.12.2020 у справі №352/1384/18, як на підставу скасування рішення, відхиляються, оскільки обставини зазначених справ не є релевантними до спірних правовідносин.

Позивачем позов пред`явлено лише до ТОВ «Лого-Транс», окрім заявленої до стягнення суми 24 843,80 грн. (різниці між виплаченою позивачем своєму страхувальнику суми страхового відшкодування та суми страхового відшкодування, виплачену ПрАТ «СК «ВУСО»), позивачем не заявлено.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лого-Транс» про стягнення збитків в порядку регресу у розмірі 24 843,80 грн.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 у справі №910/14618/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 у справі №910/14618/22 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна".

4. Матеріали справи №910/14618/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська