ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2024м. ХарківСправа № 922/5493/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства Безлюдівської селищної ради "Комуненерго", смт. Безлюдівка
до Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області, с. Вільхівка
про стягнення коштів
за участю представників учасників справи:

позивача - Семенов С.В.

відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Комунальне підприємство Безлюдівської селищної ради "Комуненерго", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області, відповідач, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь збитки, понесені позивачем як різниця у вартості поставленої позивачем теплової енергії та витрат на її виробництво у сумі 2 982 302,19 грн. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що КП "Комуненерго" надавало послуги з виробництва теплової енергії на території Вільхівської сільської ради у період з 01.06.2021 по 30.06.2022 (опалювальний сезон 2021-2022 року); споживачами теплової енергії є бюджетні установи.

Зокрема, було укладено договори на постачання теплової енергії з такими споживачами:

- Комунальне некомерційне підприємство Роганської селищної ради "Центр первинної медичної допомоги №4 Харківського району"; загальна вартість поставленої теплової енергії за період з 01.06.2021 по 30.06.2022 176 051,00 грн, в т. ч. ПДВ 29 341,83 грн, вартість без ПДВ 146 709,17 грн.;

- Відділ освіти, культури, молоді та спорту Вільхівської сільської ради, загальна вартість поставленої теплової енергії за період з 01.06.2021 по 30.06.2021 8 006 238,24 грн, в т. ч. ПДВ 1 334 373,04 грн, вартість без ПДВ 6 671 865,20 грн.

Всього, на території яка відноситься до Вільхівської сільської ради, бюджетним установам (які підпорядковуються відповідачу) було поставлено теплової енергії за встановленими тарифами на загальну суму без ПДВ - 6 818 574,37 грн.

Разом з тим, загальні витрати які були понесені позивачем для виробництва поставленої теплової енергії складають 9 200 876,56 грн. Розмір понесених витрат на виробництво теплової енергії підтверджено Звітом незалежного аудитора з надання впевненості стосовно фінансової інформації - розрахунок заборгованості з різниці в тарифах щодо постачання теплової енергії Комунальним підприємством Безлюдівської селищної ради "Комуненерго" за періоди з 01.06.2021 по 30.06.2022, 3 квартал 2022 року, 4 квартал 2022 року від 07.05.2023, проведеного ПП "Аудиторська фірма "Кокорев і К".

Отже, позивач вказує на те, що через встановлення відповідачем тарифу на постачання теплової енергії, який не покриває всі витрати на виробництво теплової енергії, позивач поніс збитки в сумі 2 382 302,19 грн (різниця між фактично отриманими доходами та понесеними витратами) за стягненням яких він і звернувся до господарського суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 03.01.2024 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Процесуальний рух справи відображено у відповідних ухвалах суду.

Відповідачем до суду був поданий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

В обґрунтування заперечень проти позову відповідач вказує на те, що уповноважений орган встановлює тарифи на постачання теплової енергії на підставі інформації суб`єкта господарювання щодо річних планів її виробництва, транспортування та постачання, а також з урахуванням економічно обґрунтованих планованих витрат такого суб`єкта. На підтвердження наведеного свідчить і те, що як рішення Харківської районної ради Харківської області від 04.10.2018 "Про внесення змін до рішення районної ради від 15 вересня 2016 року "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання для потреб бюджетних установ та інших споживачів (крім населення) Харківського району Комунальному підприємству Харківської районної ради Комуненерго" (зі змінами)", так і рішення Вільхівської сільської ради від 19.11.2021 "Про встановлення тарифу КП Харківської районної ради "Комуненерго" на виробництво теплової енергії для бюджетних установ на території Вільхівської територіальної громади" приймалися на підставі заяв самого позивача про встановлення тарифів. Більше того, додатком 1 до рішення Харківської районної ради Харківської області від 04.10.2018 є Планові витрати з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії Комунального підприємства Харківської районної ради "Комуненерго", з якого вбачається, що тарифи встановлені саме на підставі наданих планових витрат. На додаток до наведеного, пунктом 4 рішення Вільхівської сільської ради від 19.11.2021 № 229 відповідальність за економічну обґрунтованість розрахунків та тарифу затвердженого п. 1 та п. 2 Рішення покладено на директора КП Харківської районної ради "Комуненерго". Таким чином, в усіх випадках тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії встановлювались відповідачем у точній відповідності з наданими позивачем плановими витратами, а тому позивачем не доведено належними та достатніми доказами неправомірності дій відповідача, які завдали б йому збитків.

У судовому засіданні 23.04.2024 представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання 23.04.2024 не з`явився. Про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, відповідно до ст.ст. 120, 121 ГПК України. Разом з тим, 23.04.2024 до суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу у зв`язку з тим, що представник відповідача не може з`явитися у судове засідання через зайнятість в іншому судовому процесі.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд відмовляє у його задоволенні з огляду на наступне.

Положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд звертає увагу, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України). Отже, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, враховуючи те, що явка представника відповідача у судове засідання обов`язковою не визнавалась, приймаючи до уваги обсяг доказів, що міститься в матеріалах справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представника позивача, надавши правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Закон України "Про теплопостачання" визначає основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання.

Цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом (контролем) у сфері теплопостачання, експлуатацією теплоенергетичного обладнання та виконанням робіт на об`єктах у сфері теплопостачання суб`єктами господарської діяльності незалежно від форми власності (ст. 2 Закону України "Про теплопостачання").

Відносини між суб`єктами діяльності у сфері теплопостачання регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст.3 Закону України "Про теплопостачання").

Державна політика у сфері теплопостачання базується на принципах, зокрема, формування цінової та тарифної політики (ст. 6 Закону України "Про теплопостачання").

До основних повноважень органів місцевого самоврядування у сфері теплопостачання належать, зокрема, встановлення для всіх категорій споживачів тарифів на теплову енергію і тарифів на виробництво теплової енергії (крім тарифів на теплову енергію, вироблену на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях та когенераційних установках) у порядку і межах, визначених законодавством (ст.13 Закону України "Про теплопостачання").

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року №869 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 2019 року №291) затверджено Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води (далі - Порядок).

Відповідно до цього Порядку, він визначає механізм формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами (далі - транспортування) та постачання, надання послуг з постачання теплової енергії і постачання гарячої води. Цей Порядок застосовується під час установлення органами місцевого самоврядування (далі - уповноважені органи) тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій, а також для суб`єктів господарювання на суміжних ринках, зазначених у пункті 1 цього Порядку, та поширюється на таких суб`єктів під час розрахунку зазначених тарифів.

Формування тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії здійснюється з урахуванням витрат за кожним видом ліцензованої діяльності, облік яких ведеться ліцензіатом окремо. У разі коли ліцензіат провадить (має намір провадити) діяльність у межах кількох територіальних громад, формування та встановлення тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії здійснюється окремо для кожної територіальної громади. При цьому витрати формуються за кожним видом ліцензованої діяльності у межах відповідної територіальної громади. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії формуються для споживачів на підставі економічно обґрунтованого розподілу витрат, пов`язаних із провадженням певного виду ліцензованої діяльності.

З метою забезпечення відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат, пов`язаних з виробництвом, транспортуванням та постачанням теплової енергії, та відповідно наданням послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, перегляд тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води та їх структури здійснюється уповноваженим органом кожного року (до початку опалювального періоду) за заявою ліцензіата (суб`єкта господарювання). У разі зміни протягом строку дії тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, обсягу окремих витрат, пов`язаних із провадженням ліцензованої діяльності та наданням комунальних послуг, з причин, що не залежать від ліцензіата (суб`єкта господарювання), зокрема збільшення або зменшення податків і зборів (обов`язкових платежів), мінімальної заробітної плати, прожиткового мінімуму, орендної плати та амортизації, підвищення або зниження цін і тарифів на паливно-енергетичні та інші матеріальні ресурси, зміни обсягу фінансових витрат, складової частини планованого прибутку, у тому числі внаслідок зміни курсу валют за наявності в ліцензіата кредитних зобов`язань перед міжнародними фінансовими організаціями, може проводитися коригування тарифів. Механізм коригування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води застосовується уповноваженим органом виключно протягом строку дії таких тарифів. Якщо протягом строку дії тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води обсяг витрат, пов`язаних із провадженням ліцензованої діяльності та/або наданням комунальних послуг, не змінився, то відповідні тарифи застосовуються ліцензіатом (суб`єктом господарювання) на підставі рішення уповноваженого органу, яким встановлено такі тарифи на новий строк.

Формування тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії здійснюється ліцензіатами відповідно до річних планів її виробництва, транспортування та постачання, що складаються у розрізі територіальних громад, у межах яких ліцензіат провадить (має намір провадити) відповідний вид ліцензованої діяльності, економічно обґрунтованих планованих витрат, визначених на підставі державних та галузевих нормативів витрат ресурсів, техніко-економічних розрахунків, кошторисів, а також витрат і втрат, визначених відповідно до методик (порядків), затверджених у встановленому порядку, з урахуванням ставок податків і зборів (обов`язкових платежів), цін на матеріальні ресурси та послуги у планованому періоді.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про ціни і ціноутворення", дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у процесі формування, встановлення та застосування цін Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, органами, що здійснюють державне регулювання діяльності суб`єктів природних монополій, органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання, які провадять діяльність на території України, а також здійснення державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення. Дія цього Закону не поширюється на встановлення тарифів на медичні послуги та лікарські засоби в межах програми медичних гарантій згідно із Законом України "Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення".

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про ціни і ціноутворення", Кабінет Міністрів України, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які встановили державні регульовані ціни на товари в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, зобов`язані відшкодувати суб`єктам господарювання різницю між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів. Установлення Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування державних регульованих цін на товари в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, без визначення джерел для відшкодування різниці між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів не допускається і може бути оскаржено в судовому порядку.

У відповідності до статті 16 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.144 ГК України встановлено, що майнові права та майнові обов`язки суб`єкта господарювання можуть виникати, у тому числі, внаслідок заподіяння шкоди іншій особі.

За змістом статей 22, 1166 ЦК України відповідальність за завдану шкоду настає за наявності повного складу правопорушення: протиправної поведінки заподіювача шкоди, завдання шкоди (збитків - грошового вираження шкоди), причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вини.

Терміном збитки (шкода) позначаються наслідки правопорушення, які виражаються у зменшенні майнової сфери потерпілого у результаті порушення належного йому права або блага. Протиправною поведінкою (дією або бездіяльністю) є будь-яка поведінка, яка суперечить правовим нормам. Причинний зв`язок - це відповідний об`єктивно існуючий зв`язок між явищами, при якому одне явище, яке передує, при відповідних умовах породжує, викликає інше явище - наступне. Відповідальність за заподіяні протиправною поведінкою збитки виникає при наявності вини особи, що заподіяла збитки (шкоду).

Загальні норми про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди наведено, зокрема, у ст.ст. 1166, 1173, 1174 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю, зокрема, органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

Статтею 1173 ЦК України закріплено спеціальний випадок відшкодування шкоди, що має певні особливості порівняно з загальними правилами про деліктну відповідальність, отже, зазначеною правовою нормою встановлено відповідальність за завдання шкоди особливим суб`єктом, здійснення ним особливих функцій, тощо. Суб`єктом відповідальності за даною статтею є держава, Автономна Республіка Крим, орган місцевого самоврядування, які відшкодовують шкоду, завдану безпосереднім заподіювачем шкоди - органом державної влади, органом Автономної Республіки Крим та органом місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

На відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1173 Цивільного кодексу України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.11.2019 у справі №910/906/18.

Наявність сукупності всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. При цьому, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача, і є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки тієї особи, яка заподіяла шкоду.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Як встановлено судом, Харківською районною радою Харківської області ХХVI сесії VII скликання було прийняте рішення від 04.10.2018 "Про внесення змін до рішення районної ради від 15.09.2018 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, ї виробництво, транспортування та постачання для потреб бюджетних установ та інших споживачів (крім населення) Харківського району Комунальному підприємству Харківської районної ради "Комуненерго" (зі змінами)", відповідно до якого, розглянувши листа директора Комунального підприємства Харківської районної ради "Комуненерго" від 20.08.2018 №992/3, відповідно до п.2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ст. 13 Закону України "Про теплопостачання", враховуючи пропозиції постійної комісії з питань спільної власності територіальних громад, містобудування, житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу, відповідно до ст. 43 Закону України "Про місцеве самоврядування", районна рада вирішила внести зміни до рішення районної ради від 15.09.2016 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, ї виробництво, транспортування та постачання для потреб бюджетних установ та інших споживачів (крім населення) Харківського району Комунальному підприємству Харківської районної ради "Комуненерго" (зі змінами), а саме: виклавши пп.1.1 в наступній редакції "1.1. для потреб бюджетних установ на рівні: тариф на теплову енергію - 2832,35 грн/Гкал (без ПДВ) за такими складовими: тариф на виробництво теплової енергії - 2763,31 грн/Гкал (без ПДВ); тариф на транспортування теплової енергії - 40,34 грн/Гкал (без ПДВ); тариф на постачання теплової енергії - 28,70 грн/Гкал (без ПДВ).

До рішення додана пояснювальна записка директора КП "Комуненерго" щодо необхідності встановлення тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії для потреб бюджетних установ на території Харківського району, відповідно до якої плановий тариф на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії для потреб бюджетних установ Харківського району становить: на теплову енергію - 2832,35 грн/Гкал (без ПДВ); тариф на виробництво теплової енергії - 2763,31 грн/Гкал (без ПДВ); тариф на транспортування теплової енергії - 40,34 грн/Гкал (без ПДВ); тариф на постачання теплової енергії - 28,70 грн/Гкал (без ПДВ).

В подальшому, 19.11.2021 виконавчим комітетом Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області, за результатами розгляду заяви КП Харківської районної ради "Комуненерго" від 05.11.2021 про встановлення тарифів, керуючись п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про житлво-комунальні послуги", на підставі пп. 2 п. а ст. 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", з метою врегулювання відносин у сфері житлово-комунальних послуг, що надаються бюджетним установам на території Вільхівської територіальної громади, було прийняте рішення №229, відповідно до якого виконавчий комітет вирішив затвердити структуру тарифу на виробництво теплової енергії для бюджетних установ та території Вільхівської територіальної громади; встановити тариф на виробництво теплової енергії для бюджетних установ на території Вільхівської територіальної громади на 2021 рік у розмірі 6466,9 грн. за 1 Гкал з ПДВ; доручив директору КП "Харківської районної ради "Комуненерго" належним чином повідомити споживачів про затвердження тарифу; відповідальність за економічну обґрунтованість розрахунків та тарифу, затвердженого п. 1 та п. 2 рішення поклав на директора КП "Харківської районної ради "Комуненерго".

До рішення додана пояснювальна записка директора КП "Комуненерго" щодо обґрунтування встановлення з початку опалювального сезону 2021 - 2022 року тарифів на теплову енергію для бюджетних установ - споживачів КП "Комуненерго", відповідно до якої для Вільхівської територіальної громади плановий тариф становить 6466,900 грн/Гкал з ПДВ.

Статтями 73, 74 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як витікає з положень статей 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до змісту статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позивачем не доведено тих обставин, які є підставою позовних вимог, а саме: протиправної поведінки відповідача, оскільки тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії встановлювались відповідачем відповідно до наданого позивачем обґрунтування та у відповідності до норм чинного законодавства.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що при зверненні до суду з вказаним позовом позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності всіх елементів складу правопорушення (протиправність поведінки, шкода, причинний зв`язок між ними) для застосування такої міри деліктної відповідальності, як відшкодування шкоди.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Позивач - Комунальне підприємство Безлюдівської селищної ради "Комуненерго" (62489, Харківська область, Харківський район, смт. Безлюдівка, в`їзд Мостобудівників, 13-А, ).

Відповідач - Вільхівська сільська рада Харківського району Харківської області (62431, Харківська область, Харківський район, с. Вільхівка, вул. Центральна, 1, ).

Повне рішення підписано 01 травня 2024 року.

Суддя О.В. Погорелова