РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.04.2024Справа № 910/1705/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Нечая О.В., за участю секретаря судового засідання Будніка П.О., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи № 910/1705/24

за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України "ІНФОРМАЦІЯ_1" (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код: НОМЕР_1)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_2" (Україна, АДРЕСА_2; ідентифікаційний код: НОМЕР_2)

про стягнення 9 311 090,64 грн

Представники учасників справи:

від позивача: ОСОБА_1., довіреність № 115-Д від 27.12.2023;

від відповідача: ОСОБА_2., у порядку самопредставництва.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство Міністерства оборони України "ІНФОРМАЦІЯ_1" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_2" (далі - відповідач) про стягнення 9 311 090,64 грн, з яких 5 113 750,20 грн пені та 4 197 340,44 грн процентів за користування коштами.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Державним контрактом на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення № 22/1-29-EDK-23 від 28.10.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2024 вказану позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали.

23.02.2024 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви з додатками.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.02.2024 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/1705/24, відмовлено в задоволенні клопотання Державного підприємства Міністерства оборони України "ІНФОРМАЦІЯ_1" про здійснення розгляду справи в закритому судовому засіданні, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27.03.2024.

12.03.2024 представником відповідача сформовано в системі "Електронний суд" відзив на позовну заяву, який 12.03.2024 зареєстровано в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

13.03.2024 представником позивача сформовано в системі "Електронний суд" відповідь на відзив, яку 14.03.2024 зареєстровано в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

15.03.2024 представником відповідача сформовано в системі "Електронний суд" заперечення щодо відповіді на відзив, яке 15.03.2024 зареєстровано в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

У підготовче засідання 27.03.2024 з`явились представники сторін.

У підготовчому засіданні 27.03.2024 судом було прийнято до розгляду відзив на позовну заяву, відповідь на відзив та заперечення щодо відповіді на відзив. Присутніми представниками сторін надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.03.2024 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.04.2024.

У судове засідання 17.04.2024 з`явились представники сторін.

Представник позивача надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача надав суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечував.

У судовому засіданні 17.04.2024 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

28.10.2023 між Державним підприємством Міністерства оборони України "ІНФОРМАЦІЯ_1" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_2" (виконавець) було укладено Державний контракт № 22/1-29-ЕДК-23 на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення (далі - Контракт), згідно з п. 1.1 якого виконавець зобов`язується поставити замовнику з дотриманням вимог законодавства України, умов і вимог цього Контракту товари оборонного призначення (далі - товар), найменування, кількість, вартість (ціна) та строки поставки яких зазначені у цьому Контракті та в Специфікації товарів оборонного призначення (Додаток № 1 до Контракту) (далі - Специфікація), для подальшого використання Збройними Силами України, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити товар в строки і на умовах, визначених цим Контрактом.

У п. 1.2 Контракту зазначено, що підставою для його укладення є Перелік та обсяги товарів, робіт і послуг на постачання (розроблення, модернізацію, ремонт), озброєння військової та спеціальної техніки, ракет і боєприпасів та іншого військово-технічного майна і послуг (за напрямом ОВТ) в інтересах Збройних Сил України на 2023 рік №37цт/21 від 13.01.2023, комерційна пропозиція виконавця (лист №к від 20.09.2023 та №к від 06.10.2023), результати розгляду Центром управління забезпечення озброєнням та військовою технікою результатів технічного та комерційного оцінювання замовником комерційної пропозиції виконавця від 06.10.2023 №к (Протокол №33 від 24.10.2023).

Загальна вартість (ціна) товару за цим Контрактом становить 1 278 437 550,00 грн (п. 2.2 Контракту).

Пунктом 2.6 Контракту встановлено, що розрахунки за цим Контрактом проводяться шляхом оплати замовником поставленого товару протягом 15 банківських днів після надання виконавцем замовнику належним чином оформленого рахунку на оплату, до якого додаються підписаний сторонами Акт приймання-передачі товару за Контрактом, Сертифікат якості (відповідності) товару (партії товару) з обов`язковим зазначенням дати виготовлення товару та Сертифікат (декларація) походження товару (за умови наявності (надходження) бюджетних коштів на рахунок замовника).

Водночас у п. 2.9 Контракту визначено, що відповідно до вимог абзаців 4, 5 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 № 1070 "Деякі питання здійснення розпорядниками (одержувачами) бюджетних коштів попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти" за рішенням головного розпорядника бюджетних коштів розрахунки за товари здійснюються шляхом проведення попередньої оплати у розмірі до 97 відсотків від вартості (ціни) товару за Контрактом, що підлягає поставці у 2023 році на строк не більше як на 14 місяців з дати перерахування першої частини коштів на рахунок виконавця у такому порядку:

оплата прямим банківським переказом 30 відсотків від вартості партії товару, що буде поставлено в 2023 році здійснюється замовником на підставі рахунку, наданого виконавцем після надання замовнику дозволу уповноваженого органу з експортного контролю країни походження товару та країни, в якій розміщується постачальник товару на здійснення міжнародної передачі (транзиту) товарів та транзитних ліцензій для товару від уповноважених органів;

оплата прямим банківським переказом 67 відсотків від вартості партії товару, що буде поставлено в 2023 році здійснюється замовником після отримання повідомлення від виконавця про готовність партії товару до відвантаження;

оплата прямим банківським переказом 3 відсотки від вартості товару оплачується на підставі підписаного сторонами Акту приймання-передачі товару.

Умови оплати товару, що підлягає постачанню у 2024 році, будуть визначені сторонами за окремою додатковою угодою.

Замовник письмово поінформує виконавця щодо рішення головного розпорядника бюджетних коштів стосовно можливості та порядку здійснення попередньої оплати за цим Контрактом протягом 2 робочих днів з дати отримання рішення головного розпорядника бюджетних коштів.

У разі проведення попередньої оплати товар поставляється не пізніше строку поставки товару, зазначеного у Специфікації.

Попередня оплата здійснюється протягом 15 робочих днів з дня прийняття головним розпорядником бюджетних коштів рішення щодо здійснення попередньої оплати на підставі рахунку на оплату, наданого виконавцем, шляхом перерахування коштів на рахунок, відкритий на ім`я виконавця в органі державної казначейської служби, з подальшим використанням зазначених коштів виконавцем виключно на цілі, визначені цим Контрактом, з наданням відповідних підтвердних документів.

Згідно з п. 3.1 Контракту поставка виконавцем та приймання замовником товару за цим Контрактом здійснюється відповідно до комплекту експлуатаційної документації, що поставляється разом з товаром, у місці поставки на підставі товаросупровідних документів та видаткової накладної з оформленням сторонами Акту приймання-передачі товару за Контрактом. Товар поставляється виконавцем відповідно до умов DDP Україна, місце знаходження отримувача, визначеного державним замовником, згідно з міжнародними правилами тлумачення комерційних термінів "Інкотермс" у редакції 2020 року. Точне місце поставки буде повідомлено замовником виконавцю не менше ніж за 3 робочих днів до планової дати поставки.

Датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки товару є дата підписання сторонами Акта приймання-передачі товару за Контрактом (п. 3.3 Контракту).

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 Контракту виконавець зобов`язаний поставити товар згідно з умовами цього Контракту не пізніше строку, визначеного в Специфікації. В обґрунтованих випадках сторони мають право коригувати строк поставки і приймання товару не пізніше ніж за 5 календарних днів до закінчення строку дії Контракту шляхом внесення змін до цього Контракту на підставі письмового звернення виконавця, яке виконавець повинен надати не пізніше ніж за 5 днів до дати поставки товару з обґрунтуванням та наданням документального підтвердження настання такого випадку відповідно до вимог розділу 7 цього Контракту.

Розділ 7 Контракту визначає відповідальність сторін.

У п. 7.2 Контракту наведено види порушень та санкції за них, зокрема:

у разі порушення строків поставки товару з виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення (підп. 1 п. 7.2);

у разі порушення виконавцем зобов`язань щодо строків поставки товару, за умови здійснення замовником попередньої оплати, виконавець зобов`язаний сплатити на користь замовника проценти за користування коштами попередньої оплати (в частині вартості простроченого товару) у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, від дня порушення строку поставки до дня виконання виконавцем обов`язку щодо поставки товару, визначеного згідно з абзацом першим пункту 3.3 цього Контракту (підп. 4 п. 7.2).

Контракт набирає чинності з дати підписання додаткової угоди про взяття бюджетних зобов`язань та діє до 31.01.2025, а в частині виконання гарантійних зобов`язань - до повного виконання (п. 11.1 Контракту).

У Специфікації, яка є Додатком № 1 до Контракту, сторони погодили найменування товару, його кількість, вартість і строки поставки.

Так, зокрема, перша партія товару мала бути поставлена до 25.12.2023.

14.12.2023 сторони уклали Додаткову угоду № 1 до Контракту, якою, серед іншого, визначили обсяг фінансування та бюджетні зобов`язання за загальним фондом (КПКВК 2101150/1) у 2023 році в розмірі 413 361 474,50 грн, а також виклали абзац 2 пункту 2.9 Контракту в такій редакції: "оплата прямим банківським переказом 30 відсотків від вартості партії товару, що буде поставлено в 2023 році здійснюється замовником на підставі рахунку, наданого виконавцем після надання замовнику дозволу уповноваженого органу з експортного контролю країни походження товару та країни, в якій розміщується постачальник товару на здійснення міжнародної передачі товарів".

Відповідно до платіжної інструкції № 15 від 19.12.2023 позивач перерахував на рахунок відповідача 413 361 474,50 грн.

06.01.2024 відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято першу партію товару, що підтверджується Актом приймання-передачі товару за Контрактом від 06.01.2024, Актом приймання-передачі військового майна № 275/48/1-5м від 06.01.2024, видатковою накладною № 4 від 06.01.2024, а також повідомленням-підтвердженням отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком матеріальних цінностей, закуплених Міністерством оборони України в централізованому порядку № 16/1/5 від 06.01.2024.

З огляду на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Контрактом, позивач звернувся до відповідача із претензією № 11/4-203 від 09.01.2024.

У відповідь, листом № від 08.02.2024, відповідач визнав претензію необґрунтованою та відмовив у її задоволенні.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що відповідач прострочив на 12 днів поставку товару, що згідно з п. 7.2 Договору є підставою для стягнення з нього пені в розмірі 5 113 750,20 грн та процентів за користування коштами в сумі 4 197 340,44 грн.

Узагальнені доводи відповідача, який заперечує проти задоволення позовних вимог, полягають у тому, що виконанню ним зобов`язання із поставки товару мало передувати перерахування позивачем авансу, який ним сплачено на 36 днів пізніше, ніж було узгоджено на стадії укладення Контракту. Також, як зазначає відповідач, позивач не своєчасно повідомив йому точне місце поставки. Щодо позовної вимоги про стягнення з нього процентів за користування коштами, відповідач вказує, що після отримання від позивача авансу, він наступного дня його перерахував інопостачальнику, тобто не користувався ним, відтак підстави для притягнення його до такого виду відповідальності відсутні. Посилаючись на відсутність його вини у простроченні поставки, а також зважаючи на виконання ним зобов`язання за Контрактом, відповідач просить зменшити розмір штрафних санкцій до 1% від заявлених сум.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений сторонами Контракт, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до частини першої статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Перша партія товару, відповідно до умов Контракту та Специфікації, мала бути поставлена відповідачем позивачу до 25.12.2023.

Однак, як встановлено судом, поставка цієї партії товару відбулась 06.01.2024, що підтверджується Актом приймання-передачі товару за Контрактом від 06.01.2024, Актом приймання-передачі військового майна № 275/48/1-5м від 06.01.2024, видатковою накладною № 4 від 06.01.2024, повідомленням-підтвердженням отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком матеріальних цінностей, закуплених Міністерством оборони України в централізованому порядку № 16/1/5 від 06.01.2024, тобто із порушенням встановленого строку.

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з пп. 1 п. 7.2 Контракту в разі порушення строків поставки товару з виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України).

Обґрунтовуючи свою невинуватість у простроченні поставки, відповідач посилається на затримку надання сертифікату кінцевого споживача, затримку здійснення позивачем попередньої оплати відповідно до умов комерційної пропозиції відповідача, на підставі якої, з-поміж іншого, й був укладений Контракт, а також несвоєчасне повідомлення про точне місце поставки.

Оцінюючи наведені доводи суд зазначає, що Контракт було укладено на підставі, зокрема, наданої відповідачем комерційної пропозиції, доданої до листа № к від 06.10.2023, яка передбачала здійснення часткової попередньої оплати після підписання Контракту.

У листі № к від 27.10.2023, надісланому на додаток до вищевказаної комерційної пропозиції, відповідач та інопостачальник гарантували поставку першої партії товару до 25.12.2023 у разі отримання попередньої оплати до 15.11.2023 та отримання сертифікату кінцевого споживача до 31.10.2023.

Проте наданий позивачем сертифікат кінцевого споживача № 22/1-EVC-14 датовано 01.11.2023.

За встановленими обставинами справи, Контракт було укладено 28.10.2023, однак відповідно до п. 11.1 він набрав чинності лише 14.12.2023 (з дня взяття бюджетних зобов`язань).

У п. 2.6 Контракту сторони домовились про здійснення оплати за товар після його передачі покупцю, із можливістю здійснення попередньої оплати за рішенням головного розпорядника бюджетних коштів (п. 2.9 Контракту).

Так, у Додатковій угоді № 1 від 14.12.2023, з укладенням якої Контракт набрав чинності, сторони узгодили здійснення позивачем часткової попередньої оплати у розмірі 30 відсотків від вартості партії товару, що буде поставлена в 2023 році, на підставі рахунку, наданого відповідачем після надання позивачу дозволу уповноваженого органу з експортного контролю країни походження товару та країни, в якій розміщується постачальник товару, на здійснення міжнародної передачі товарів.

Цього ж дня відповідач надав позивачеві такий рахунок.

Поряд із цим, у пункті 2.9 Контракту визначено, що попередня оплата здійснюється протягом 15 робочих днів з дня прийняття головним розпорядником бюджетних коштів рішення щодо здійснення попередньої оплати на підставі рахунку на оплату, наданого виконавцем.

Тобто строк здійснення попередньої оплати за поставку першої партії товару мав настати вже після настання граничного строку на поставку цієї партії.

При цьому, за наявності права коригування строку поставки товару (п. 4.2 Контракту), відповідач жодного разу ним не скористався.

Суд відзначає, що однією із загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору (пункт 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, уклавши Контракт, відповідач погодився із запропонованими умовами, які були відмінними від умов наданої ним комерційної пропозиції та не пов`язували строк поставки із отриманням попередньої оплати, часом, необхідним для здійснення банківських операцій (купівля валюти, переказ коштів), підбору транспорту, проходження митних процедур, а також святковими (неопераційними) днями.

Відтак посилання відповідача на умови комерційної пропозиції та зміст листування, що передувало укладенню Контракту, є безпідставними, тому відхиляються судом.

З огляду на викладене, оскільки неналежне виконання відповідачем зобов`язання за Договором підтверджується матеріалами справи, обставин, які є підставою для звільнення відповідача від відповідальності не наведено, позовна вимога про стягнення пені, нарахованої на підставі пп. 1 п. 7.2 Контракту за прострочення виконання зобов`язання, визнається судом обґрунтованою.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд виявив у ньому помилку, яка полягає у включенні дня поставки товару в період часу, за який здійснюється нарахування.

Правова позиція про те, що день фактичної сплати (поставки) не включається в період часу, за який здійснюється нарахування, є сталою та неодноразово викладалась у постановах Верховного Суду (постанови від 13.06.2018 у справі № 922/1008/16, від 14.08.2019 у справі № 920/200/16, від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, від 10.12.2019 у справі № 912/2750/18, від 14.09.2022 у справі № 758/2186/20).

За підрахунком суду, обґрунтованою є пеня в розмірі 4 687 604,35 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення пені до 1% від заявленої суми суд зазначає таке.

Першочергово суд відзначає, що звернення до суду з клопотанням про зменшення неустойки не є тотожнім визнанню позову, про що помилково зазначає позивач.

Частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Суд наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не може становити непомірний тягар для нього і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України).

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 викладено узагальнюючий висновок щодо визначення підстав для зменшення розміру неустойки, нарахованої за порушення зобов`язання, відповідно до якого і чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями статті 233 Господарського кодексу України і частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку з викладеним, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

За загальним правилом, у вирішенні питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суд, зокрема, бере до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання, а також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені.

Як встановлено судом, причинами затримки поставки першої партії товару, що є підставою для застосування договірної неустойки, було невикористання відповідачем права на коригування терміну поставки та сподівання на якнайшвидше отримання попередньої оплати від позивача.

У цьому контексті суд відзначає, що відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Згідно зі статтею 44 Господарського кодексу України підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Водночас обставини справи свідчать про те, що зобов`язання з поставки першої партії товару, хоча і з незначним простроченням, але було виконане відповідачем у повному обсязі.

Судом не встановлено обставин необґрунтованого зволікання відповідача у поставці цієї партії товару після отримання попередньої оплати, а також фактів поставки неякісного товару.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази виконання позивачем умов, передбачених пунктом 3.1 Контракту, щодо повідомлення відповідачу точного місця поставки не менше ніж за 3 робочих дні до планової дати поставки, на що посилається відповідач.

З урахуванням запланованої дати поставки першої партії товару - 25.12.2023, точне місце поставки мало бути повідомлено відповідачу не пізніше 19.12.2023, натомість станом на 20.12.2023 таке місце не було відомо відповідачу, про що свідчить лист № к від 20.12.2023.

Також суд враховує доводи відповідача про те, що позивач не здійснив остаточний розрахунок за поставлений товар відповідно до п. 2.9 Контракту, чим позбавив відповідача прибутку і що ускладнює здійснення ним господарської діяльності.

З урахуванням викладеного, зважаючи на відсутність доказів завдання позивачу збитків внаслідок порушення відповідачем строку поставки товару, компенсаційний характер неустойки, дискрецію суду для вирішення питання щодо зменшення неустойки і розміру, до якого вона має бути зменшена, а також встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є зменшення розміру належної до стягнення з відповідача пені до 1 (однієї) грн.

У цьому висновку суд також враховує й те, що майнова сфера позивача відновлюється застосуванням договірного обов`язку відповідача сплатити проценти за користування коштами попередньої оплати.

Так, підпунктом 4 пункту 7.2 Контракту передбачено, що у разі порушення виконавцем зобов`язань щодо строків поставки товару, за умови здійснення замовником попередньої оплати, виконавець зобов`язаний сплатити на користь замовника проценти за користування коштами попередньої оплати (в частині вартості простроченого товару) у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, від дня порушення строку поставки до дня виконання виконавцем обов`язку щодо поставки товару, визначеного згідно з абзацом першим пункту 3.3 цього Контракту.

Порядок нарахування процентів за користування чужими коштами визначається нормами Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 536 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Отже, якщо покупець був зобов`язаний здійснити попередню оплату, то на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України у разі прострочення продавцем передачі товару.

Наведене дає підстави для висновку, що положення частини 3 статті 693 Цивільного кодексу України являють собою особливий (спеціальний) спосіб захисту покупця товару, який здійснив попередню оплату, від неналежного виконання зобов`язань з боку продавця, відповідно до якої на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

За своєю правовою природою проценти є винагородою (платою) за користування грошовими коштами. Натомість неустойка є видом забезпечення виконання зобов`язання та за своєю правовою природою є штрафною санкцією, яка може застосовуватись до боржника у разі порушення ним зобов`язання.

Відтак передбачені статтею 536 та частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України проценти мають зовсім іншу правову природу, ніж неустойка (пеня, штраф), виступають способом захисту прав та інтересів покупця, який, здійснивши оплату продукції на умовах попередньої її оплати, набув також статусу кредитора за договором по відношенню до продавця до моменту передання йому такої продукції. При цьому до моменту пред`явлення покупцем вимоги до продавця про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України, користування продавцем грошовими коштами попередньої оплати як сумою позики буде вважатися правомірним, на які покупець як кредитор може правомірно нараховувати проценти за користування. Натомість після пред`явлення покупцем продавцю такої вимоги (про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України) за умови непоставки продавцем покупцю товару та неповернення суми попередньої оплати у продавця виникає грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, а користування продавцем цими коштами буде неправомірним. У такому випадку покупець втрачає право на нарахування продавцю на суму цих коштів процентів, передбачених частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, та разом з цим набуває право на нарахування та стягнення з продавця процентів, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, що нараховуються внаслідок прострочення боржником (у даному випадку - продавцем) грошового зобов`язання (з повернення попередньої оплати) та які є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання на відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима.

З огляду на різну правову природу проценти, передбачені частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, не можуть бути ототожнені з неустойкою та процентами, передбаченими частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Крім того, правова природа передбаченої договором плати за користування чужими грошовими коштами не залежить від встановленого сторонами у договорі способу обчислення такої плати.

Передбачене статтею 536, частиною третьою статті 693, частиною першою статті 1048, частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України право сторін на встановлення плати за користування грошовими коштами (попередньою оплатою, позикою) з урахуванням положень статті 6 та частини першої статті 627 Цивільного кодексу України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів і порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати.

Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 910/14180/18.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про зменшення розміру процентів річних, у постанові від 15.09.2020 в справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду, посилаючись на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, зазначила, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Проте будь-яких висновків щодо права суду на зменшення процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих відповідно до статей 536, 693 Цивільного кодексу України, Велика Палата Верховного Суду не робила.

Відтак передбачені Контрактом проценти не є неустойкою (штрафом, пенею) та не є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а є саме процентами за користування попередньою оплатою відповідно до частини третьої статті 693 Цивільного кодексу України та стягуються незалежно від наявності вини боржника, тобто є боргом, а тому зменшення їх розміру на підставі частини першої статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України неможливе.

Наведене відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 18.11.2021 у справі № 921/395/20, у якій Верховий Суд досліджував можливість зменшення нарахованої суми процентів за користування товарним кредитом відповідно до частини п`ятої статті 694 Цивільного кодексу України.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок процентів суд встановив, що базою їх нарахування була вартість поставленого товару - 426 145 850,00 грн, натомість в якості попередньої оплати було перераховано лише 413 361 474,50 грн.

Оскільки проценти нараховуються на суму попередньої оплати, підстави для здійснення розрахунку процентів виходячи із вартості товару, щодо якого допущено прострочення поставки, відсутні.

Крім того, на правильність розрахунку процентів вплинула і описана вище помилка позивача, що полягає у включенні дня поставки товару в період часу, за який здійснюється нарахування.

За підрахунком суду, сума процентів за користування грошовими коштами попередньої оплати складає 3 732 599,35 грн.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають пеня в розмірі 1,00 грн та проценти в сумі 3 732 599,35 грн.

У разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Відтак судові витрати позивача по сплаті судового збору, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 126 303,06 грн. Решта сплаченого судового збору в розмірі 13 363,30 грн покладається на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_2" (Україна, АДРЕСА_2; ідентифікаційний код: НОМЕР_2) на користь Державного підприємства Міністерства оборони України "ІНФОРМАЦІЯ_1" (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код: НОМЕР_1) пеню в розмірі 1 (одна) грн 00 коп., проценти в сумі 3 732 599 (три мільйони сімсот тридцять дві тисячі п`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 35 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 126 303 (сто двадцять шість тисяч триста три) грн 06 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 13 363,30 грн покласти на позивача.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 26.04.2024

Суддя О.В. Нечай