ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2024 р. Справа №909/552/23

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді О.С. Скрипчук

суддів Н.М. Кравчук

О.І. Матущака,

секретар судового засідання В.Б. Лагутін,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Українська залізниця в особі філії Вокзальна компанія Акціонерного товариства Українська залізниця № ВКЮ-06/04 від 31.10.2023 (вх. № 01-05/3435/23 від 07.11.2023)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 19.10.2023 (повний текст рішення складено 20.10.2023, м. Івано-Франківськ, суддя І.Є. Горпинюк)

у справі № 909/552/23

за позовом: Акціонерного товариства Українська залізниця, м. Київ, в особі філії Вокзальна компанія Акціонерного товариства Українська залізниця, м. Київ

до відповідача: фізичної особи-підприємця Грещука Юрія Ярославовича, м. Івано-Франківськ

про стягнення 1 198 137,32 грн.

за участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

12.06.2023 Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Вокзальна компанія" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до фізичної особи-підприємця Грещука Юрія Ярославовича про стягнення коштів в розмірі 1 198 137,32 грн., з яких: сума боргу по сплаті неустойки в розмірі 996 100,51 грн. та сума боргу по відшкодуванню витрат балансоутримувача по утриманню орендованого майна, земельного податку та податку на нерухоме майно у розмірі 202 036,81 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 31.08.2012 між Регіональним відділенням ФДМУ по Івано-Франківській області (Орендодавець), фізичною особою-підприємцем Грещуком Юрієм Ярославовичем (Орендар) та Відокремленим підрозділом "Вокзал станції Івано- Франківськ" ДТГО "Львівська залізниця" (Балансоутримувач) укладено договір оренди державного майна № 28/12, який закінчив свою дію 30.06.2018. Орендоване майно було повернуто Орендодавцю за актом приймання-передачі 31.10.2022. З огляду на неповернення об єкта оренди після припинення дії договору, відповідачу - ФОП Грещуку Ю.Я. нараховано неустойку, за період з 01.06.2021 по 31.10.2022, та заборгованість по відшкодуванню витрат балансоутримувача по утриманню орендованого майна, земельного податку та податку на нерухоме майно, згідно договору № 28/12А про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та відшкодування компенсації плати податку на землю від 01.09.2012 та додатку № 1 до договору № 28/12А від 01.09.2012.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 19.10.2023 року у справі №909/552/23 (суддя І.Є. Горпинюк) позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи- підприємця Грещука Юрія Ярославовича на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Вокзальна компанія" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 669 753,03 грн. неустойки, 158 020,05 грн. витрат балансоутримувача по утриманню орендованого майна, 2 875,81 грн. відшкодування земельного податку та 12 460,02 грн. судового збору. Відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення 324 103,00 грн. неустойки за період з 01.06.2021 по 01.06.2022, 2 244,48 грн. неустойки за 31.10.2022, 40 565,80 грн. відшкодування податку на нерухоме майно (включно з нарахованим ПДВ) та 575,15 грн. суми ПДВ, яка нарахована на відшкодування земельного податку. Судовий збір в сумі 5 512,03 грн. покладено на позивача.

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що строк договору оренди державного майна № 28/12 від 31.08.2012 укладеного між сторонами закінчився 30 червня 2021. Водночас, орендоване майно повернено позивачу за актом приймання передачі 31.10.2022 з порушенням строку, визначеного пунктом 11.9 договору (триденний термін з дня припинення договору). Cуд дійшов висновку, що застосування до відповідача майнової відповідальності, обумовленої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України подвійної плати за найм речі за час прострочення за період з 01.06.2021 по 30.10.2022 є правомірним. При цьому, суд врахував, що неустойка за невиконання обов?язку щодо повернення речі наймодавцеві за період до 30.05.2021 (включно) уже стягнута рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 12.01.2023 у справі № 909/1147/21. Суд перевірив правильність нарахування позивачем неустойки та зазначив, що як слідує з розрахунку позивача неустойка нарахована за період 01.06.2021 - 31.10.2022, тобто включно із днем 31.10.2022, в який відповідач виконав обов?язок з повернення орендованого майна позивачу. Разом з тим, неустойка, передбачена ч. 2 статті 785 ЦК України може бути нарахована лише за кожен повний день невиконання зобов`язання з повернення орендованого майна, а день виконання наймачем обов`язку з повернення майна не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення неустойки. Відтак, суд виключив 31.10.2022 з періоду нарахування неустойки та дійшов висновку, що за жовтень 2022 підлягає нарахуванню неустойка лише за період з 1 по 30 число в розмірі 67 334,42 грн. В частині 2 244,48 грн. (за 31.10.2022) неустойка нарахована безпідставно. Водночас, суд зазначив, що позивач, в частині нарахування неустойки, виходячи з розміру орендної плати за період з 01 червня 2021 року по 31 травня 2022 року для розміщення їдальні, яка не здійснює продаж товарів підакцизної групи, не застосував приписи постанови Кабінету Міністрів України від 15 липня 2020 року № 611, яка була чинною у зазначений період і передбачала для даного випадку нарахування орендної плати у розмірі 50 відсотків, що прямо впливало і на суму неустойки. При цьому, суд зауважив, що позивач звільняв відповідача від нарахування неустойки в періоди запровадження державними органами жорстких обмежень в діяльності закладів громадського харчування в період карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID- 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а також у перший період повномасштабної війни. Оскільки в період з 01.06.2021 по 31.05.2022 орендна плата за користування майном за договором мала нараховуватись у розмірі 50%, то сума неустойки за цей період (в межах сум та часових періодів за які позивач нарахував неустойку) за розрахунком суду становить 324 103,01 грн., а не 648 206,01 грн., як визначено позивачем. Відтак, у стягненні неустойки в розмірі 324 103,00 грн. за період з 01.06.2021 по 31.05.2022 суд відмовив.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача відшкодування витрат балансоутримувача по утриманню орендованого майна, земельного податку та податку на нерухоме майно у розмірі 202 036,81 грн., суд врахував, те що відповідач після закінчення строку договору оренди не повернув приміщення власнику, договір про відшкодування витрат балансоутримувача залишався чинним, не розривався та не припиняв свою дію, то вимоги позивача про відшкодування витрат балансоутримувача по утриманню нерухомого майна та земельного податку є підставними. Разом з тим, суд вважав необґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення з відповідача, окрім експлуатаційних витрат та відшкодування земельного податку, також і суми відшкодування податку на нерухомість. Обов?язку відповідача про відшкодування (компенсацію) позивачеві податку на нерухоме майно договором про відшкодування витрат балансоутримувача не встановлено, не передбачено такого обов?язку і нормами законодавства, в зв?язку з наведеним у позовних вимогах в частині відшкодування податку на нерухомість суд відмовив. Крім того, суд зазначив, що з розрахунку заборгованості за договором від 01.09.2012 № 28/12 А про відшкодування витрат балансоутримувача, понесених вокзалом експлуатаційних витрат, витрат на оплату податку за землю та податку на нерухоме майно слідує, що позивач вимагає відшкодування податку на нерухомість в сумі 33 804,84 грн., а також на цю суму нараховує ПДВ, а отже загальна сума вимоги про відшкодування податку на нерухомість, в задоволенні якої суд відмовив становить 40 565,80 грн. Також, позивач безпідставно нараховує ПДВ на суму відшкодування земельного податку. Враховуючи те, що земельний податок є податковим платежем, не є товаром, роботою чи послугою, на який може нараховуватись податок на додану вартість, на податкові платежі нарахування ПДВ не передбачено, суд відмовив у стягнення 575,15 грн ПДВ, нарахованого на відшкодування земельного податку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Позивач подав апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 19.10.2023 року у справі № 909/552/23, в якій просить скасувати зазначене судове рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 324 103,00 грн. неустойки за період з 01.06.2021 по 01.06.2022, 2 244,48 грн. неустойки за 31.10.2022, 40 565,80 грн, відшкодування податку на нерухоме майно, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволити. Скаржник вважає рішення в оскаржуваній частині прийнятим з порушенням норм процесуального права при неправильному застосуванні норм матеріального права. Зокрема, посилаючись на постанову №611, якою регулюються договірні орендні відносини, суд не прийняв до уваги, що строк дії договору оренди між сторонами закінчений 30.06.2018. Відмовивши позивачу у стягненні 50% неустойки за період з 01.06.2021 по 01.06.2022 за несвоєчасне повернення відповідачем орендованого майна після закінчення строку дії договору оренди, суд помилково ототожнив неустойку у розмірі подвійної орендної плати з орендною платою та при цьому, застосував Закон, який не підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами. Так, суд, з метою застосування постанови №611 якою регламентуються орендні правовідносини щодо державного майна, для зменшення розміру неустойки, яка підлягала сплаті на 50 %, вирішив, що орендоване майно «в силу прямої вказівки закону передано до статутного капіталу АТ "Укрзалізниця " на праві господарського відання, а отже залишається державним майном». Разом з тим, суд першої інстанції, не звернув уваги на відомості з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності щодо передачі будівлі вокзалу за адресою: м. Івано-Франківськ, Привокзальна площа, 1 до статутного капіталу позивача на праві власності, не з?ясував різницю між вокзалом та залізничною станцією в розумінні Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", не звернув уваги, що залізничні станції, виходячи із змісту ст. 4 цього Закону - це залізничні станції, що безпосередньо використовуються для забезпечення процесу перевезень та, які розміщені на магістральних залізничних лініях загального користування. Скаржник наголошує, що неустойка позивачем була нарахована за період 01.06.2021 - 31.10.2022, тобто включно із днем 31.10.2022, в який відповідач повертав орендоване майно позивачу. День передачі майна за актом приймання-передачі, є днем, коли орендоване приміщення загальною площею 350,6 кв. м звільнялося від майна та речей орендаря, що вимагало значного часу та в цей день позивач не мав можливості використовувати приміщення за своїми потребами, як й не мав можливості в цей день передати в користування майно іншим особам. Саме тому п. 3.9 договору оренди передбачено, що у разі припинення (розірвання) договору оренди Орендар сплачує орендну, плату до дня повернення майна за актом приймання-передачі включно. Щодо відмови у стягненні 40 565,80 грн. відшкодування податку на нерухоме майно скаржник зазначив, що податок на об?єкти житлової нерухомості був введений після підписання договору про відшкодування витрат. Законом України від 28.12.2014 № 71 -VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи». Таким чином, оскільки сплачений податок на нерухомість входить до витрат по утриманню орендованого майна, Орендарю у відшкодування витрат було включено й витрати балансоутримувача по сплаті цього податку пропорційно до займаної ним площі.

У судове засідання 17.04.2024 позивач та відповідач явки уповноважених представників не забезпечили, хоча належним чином були повідомленні про час та дату розгляду справи.

Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Між Регіональним відділенням ФДМУ по Івано-Франківській області (орендодавець), Фізичною особою-підприємцем Грещуком Юрієм Ярославовичем (орендар) та Відокремленим підрозділом "Вокзал станції Івано-Франківськ" Державного галузево-територіального об`єднання "Львівська залізниця" (балансоутримувач) укладено договір оренди державного майна №28/12 від 31.08.2012 (далі - договір, або договір оренди). За цим договором орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування, з метою розміщення їдальні, яка не здійснює продаж товарів підакцизної групи, державне майно - приміщення ресторанного комплексу загальною площею 350,6 кв. м., яке знаходиться на першому поверсі будівлі вокзалу станції Івано-Франківськ, що розташована за адресою: м. Івано-Франківськ, Привокзальна площа, 1 (пункт 1.1 та 1.2 договору).

Додатковим договором від 29.01.2016 встановлено, що орендодавцем майна, визначеного договором №28/12 від 31.08.2012, є Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця".

Зазначені зміни до договору оренди, зокрема щодо сторони орендодавця відображають зміни у правовому регулюванні, зумовлені набранням чинності Законом України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" АТ "Укрзалізниця", частиною третьою статті 2 якого передбачено утворення як акціонерного товариства, 100 % акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття.

Згідно з пунктом 2.1. договору, вступ орендаря у користування майном настає одночасно з підписанням сторонами договору та акта приймання-передачі (пункт 2.1. договору).

За актом приймання-передачі державного майна від 31.08.2012 передбачене договором оренди майно було передано в користування відповідача.

Орендна плата, визначена підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропозиції її розподілу, затвердженої постановою КМУ № 786 від 04.10.1995 і за базовий місяць оренди листопад 2015 становить 21 478,42 грн без ПДВ. Орендна плата у розмірі 100% не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця (пункти 3.1., 3.4. договору в редакції додаткового договору від 29.01.2016).

Орендна плата, за домовленістю сторін з 01.07.2017 року становить 24 128,93 грн без ПДВ (пункт 3.1. договору в редакції додаткового договору від 11.07.2016), з 01.11.2017 року становить 30161,00грн без ПДВ (пункт 3.1. договору в редакції додаткового договору від 27.12.2017), з 01.01.2018 року становить 40 000,00 грн з ПДВ та за лютий 2018 року до завершення дії договору визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць (пункт 3.1. договору в редакції додаткового договору від 30.01.2018).

Договір №28/12 діяв з 31.08.2012 до 31.08.2013 (пункт 11.1.договору).

Згідно з пунктом 11.6. договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір підлягає продовженню на той самий термін і на тих самих умовах та при наявності дозволу уповноваженого органу управління. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід`ємною частиною договору оренди.

Договорами про внесення змін та доповнень №1 від 27.09.2013, №2 від 27.08.2014, додатковими договорами від 29.01.2016, від 01.04.2016, від 30.06.2016, від 01.08.2016, від 17.11.2016, від 07.04.2017, від 11.07.2017, від 27.12.2017, від 30.01.2018, від 23.05.2018 строк дії договору неодноразово продовжувався до 31.08.2014, до 01.09.2015, до 31.03.2016, до 30.06.2016, до31.07.2016, до 31.10.2016, до 31.03.2017, до 30.06.2017, до 31.10.2017, до 31.12.2017, до 31.03.2018, до 30.06.2018 відповідно.

Договір оренди припинив свою дію 30.06.2018. Така обставина встановлена Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 12.01.2023 по справі № 909/1147/21, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 17.04.2023, та, відповідно до вимог ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягає повторному доказуванню.

Пунктами 11.9., 11.10. договору сторони погодили, що у разі припинення або розірвання договору, майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем. Майно вважається повернутим з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі. Обов`язок щодо складання акта про повернення майна покладається на орендаря.

Якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за весь час прострочення (пункт 11.11. договору).

Водночас, згідно з пунктом 5.13 договору обов`язком орендаря є здійснення витрат, пов`язаних утриманням орендованого майна, шляхом укладення у 15-ти денний термін з дня підписання договору оренди, договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна, компенсації плати податку за землю на наданих комунальних послуг.

Окрім договору оренди, між Відокремленим підрозділом "Вокзал станції Івано-Франківськ" Державного територіально-галузевого об`єднання Львівська залізниця (балансоутримувач) та Фізичною особою-підприємцем Грещуком Юрієм Ярославовичем (орендар) 01.09.2012 було укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та відшкодування компенсації плати податку на землю №28/12 А (далі - договір про відшкодування витрат). Згідно з умовами цього договору про відшкодування витрат: балансоутримувач Вокзал станції Івано-Франківськ ДГТО Львівська залізниця забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі, що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, пл. Привокзальна, 1, загальною площею 5348,8 кв.м., а також утримання прибудинкової території, а орендар бере участь у витратах балансоутримувача на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі у цій будівлі; орендар користується приміщенням ресторанного комплексу загальною площею 350,6 кв. м. на першому поверсі будівлі вокзалу під розміщення їдальні, яка не здійснює продаж товарів підакцизної групи.

Розмір плати за обслуговування і поточний ремонт будівлі, прибудинкової території, утримання приміщень загального користування залежить від складу робіт і послуг, які надаються балансоутримувачу житлово-експлуатаційними, ремонтно-будівельними організаціями та іншими суб`єктами господарювання, і визначається розрахунком щомісячних платежів (кошторисом витрат) за обслуговування та поточний ремонт будівлі та інші послуги балансоутримувача та відшкодування плати податку на землю (абзац третій п. 2.1.1 договору про відшкодування витрат).

Балансоутримувач щомісячно виставляє рахунки за послуги по відшкодуванню витрат на утримання орендованого нерухомого майна та відшкодування компенсації плати податку за землю. Орендар зобов`язаний не пізніше 5-ти днів, після отримання рахунку, вносити плату за санітарне обслуговування прибудинкової території та приміщень загального користування та відшкодування компенсації плати податку за землю (пункти 2.2.3., 2.2.4. договору про відшкодування витрат).

Розрахунок щомісячних платежів, пов`язаних з обслуговуванням та утриманням будівлі вокзалу та прибудинкової території, наведений у додатку №1 до договору №28/12 А від 01.09.2012. Згідно з приміткою до додатку № 1, нарахування щомісячних платежів по відшкодуванню витрат, здійснюється на підставі калькуляції на відшкодування експлуатаційних витрат на утримання та обслуговування будівлі вокзалу станції Івано-Франківськ, розраховує балансоутримувач на 1 кв.м. займаної площі орендаря. Калькуляція перераховуватиметься в залежності від розрахункових показників наведених вище, а також зміни в оплаті працівників.

Договір №28/12 А про відшкодування витрат діяв з 01.09.2012 по 01.09.2013 (пункт 5.1. договору).

Згідно з пунктом 5.4. договору про відшкодування витрат, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін та на тих самих умовах.

Реорганізація балансоутримувача чи орендаря або перехід права власності на приміщення чи будівлю до інших осіб, не визнається підставою для зміни або припинення чинності договору, договір зберігає свою чинність для нового власника приміщення та будівлі (пункт 5.5. договору про відшкодування витрат).

Виконуючи умови договору оренди державного майна №28/12 від 31.08.2012, позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нерухоме майно - приміщення ресторанного комплексу загальною площею 350,6 кв. м., яке знаходиться на першому поверсі будівлі вокзалу станції Івано-Франківськ, що розташована за адресою: м. Івано-Франківськ, Привокзальна площа, 1, що засвідчено у підписаному сторонами акті приймання - передачі в оренду нерухомого майна від 31.08.2012, а за наслідками укладення додаткового договору від 29.01.2016, також і в акті приймання-передачі в оренду нерухомого майна від 29.01.2016.

Повідомленням №128 В від 08.06.2018 орендодавець інформував орендаря про те, що строк дії договору оренди №28/12 спливає 30.06.2018 та в подальшому продовжуватись не буде.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 12.01.2023 по справі № 909/1147/21, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 17.04.2023, позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Вокзальна компанія" АТ "Українська залізниця" до відповідача Фізичної особи-підприємця Грещука Юрія Ярославовича про стягнення 148 283,41 грн задоволено частково; стягнуто з фізичної особи-підприємця Грещука Юрія Ярославовича на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Вокзальна компанія" 48 164,35 грн неустойки у розмірі подвійної орендної плати за неповернення орендованого майна за період з 01.07.2018 до 01.06.2021; 90 486,19 грн експлуатаційних витрат та податку на землю за період з 31.08.2020 до 31.05.2021; 2122,45 грн судового збору.

Цим же рішенням суду закрито провадження у справі за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Вокзальна компанія" АТ "Українська залізниця" до відповідачів Фізичної особи-підприємця Грещука Юрія Ярославовича, Фізичної особи-підприємця Гануляк Ірини Павлівни про звільнення нежитлового приміщення загальною площею 350,6 кв. м., яке знаходиться в приміщенні ресторанного комплексу на першому поверсі будівлі вокзалу станції Івано-Франківськ.

Провадження у цій частині позову закрито судом з тих підстав, що за актом приймання-передачі майна від 31.10.2022, відповідачем повернуто позивачу нежитлове приміщення загальною площею 350,6 кв.м., розташоване на першому поверсі будівлі вокзалу станції Івано-Франківськ, що свідчить про припинення існування між сторонами предмету спору в частині позовної вимоги про звільнення ФОП Грещуком Ю.Я., ФОП Гануляк І.П. спірного нежитлового приміщення.

Позивачем подано суду копію акта приймання-передачі майна від 31.10.2022, з якого вбачається повернення відповідачем Ю.Я. Грещук, а також прийняття позивачем нежитлового приміщення загальною площею 350,6 кв.м., розташованого на першому поверсі будівлі вокзалу станції Івано-Франківськ. В акті зазначено, що дата приймання-передачі майна від орендаря до орендодавця: 31 жовтня 2022 року. Зазначений акт підписано сторонами без будь-яких зауважень.

У письмових вимогах № 954 від 08.10.2021, № 367 від 14.06.2022, № 505 від 14.07.2022, № 834 від 27.09.2022, № 424 від 29.05.2023, позивач неодноразово вимагав у відповідача погашення заборгованості за договором оренди та договором про відшкодування витрат.

Зокрема у вимозі № 424 від 29.05.2023 позивач інформував відповідача про наявність заборгованості за період з 01.06.2021 по 31.10.2022 в сумі 1198137,32 грн, зокрема борг по сплаті неустойки в сумі 996100,51 грн, та по відшкодуванню витрат балансоутримувача по утриманню орендованого майна, витрат на оплату податку за землю та податку на нерухоме майно в сумі 202036,81 грн.

Разом з цією вимогою позивач направив відповідачу і рахунки з актами виконаних робіт за відповідний період. Копії цих рахунків та актів виконаних робіт долучено до матеріалів справи.

Згідно з долученим до позовної заяви розрахунком заборгованості зі сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за договором від 31.08.2012 № 28/12 оренди державного майна, сума неустойки, яка нарахована фізичній особі-підприємцю Грещуку Ю.Я. за період з 01.06.2021 по 31.10.2022 становить 996100,51 грн.

Крім того, за розрахунком заборгованості за договором від 01.09.2012 № 28/12 А про відшкодування витрат балансоутримувача, понесених вокзалом експлуатаційних витрат, витрат на оплату податку за землю та податку на нерухоме майно, відповідачу за період з 01.06.2021 по 31.10.2022 нараховано борг у сумі 202036,81 грн (в т. ч. ПДВ), з яких: експлуатаційні витрати - 131683,38 грн (без ПДВ), відшкодування земельного податку - 2875,81 грн (без ПДВ) та відшкодування податку на нерухомість - 33804,84 грн (без ПДВ). На вказані суми заборгованості нараховано ПДВ в загальному розмірі 33672,78 грн.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з приписами статей 626, 627, 628, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частиною 1 ст. 283 ГК України встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності (ч. 1 ст. 286 ГК України). Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (ч. 4 ст. 286 ГК України).

Згідно з ч. 4 статті 291 Господарського кодексу України, правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України визначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до частини 2 статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

У відповідності до частини 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 статті 549 ЦК України).

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 статті 230 Господарського кодексу України).

У відповідності до частини другої статті 785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Неустойка за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 25.05.2022 у справі N 904/4472/20, від 08.06.2021 у справі № 916/1428/19.

Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором оренди (найму) у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Відтак, користування майном після припинення договору оренди є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном

Пунктами 11.9., 11.10. договору сторони погодили, що у разі припинення або розірвання договору, майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем. Майно вважається повернутим з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі. Обов`язок щодо складання акта про повернення майна покладається на орендаря.

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання такого обов`язку, спеціальною нормою цивільного законодавства - частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України передбачено право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, в розумінні загальних та спеціальних норм права, санкція (неустойка), яка передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності, визначеною законодавцем за неправомірне користування майном після припинення договору. З огляду на те, що зазначена міра відповідальності застосовується до триваючого правопорушення (неповернення майна орендодавцю), санкція також має характер тривалості у часі (зобов`язання сплатити подвійну плату за користування річчю за весь час неправомірного користування майном). Така санкція розглядається, як законна неустойка і застосовується незалежно від її погодження сторонами у договорі найму (оренди). Така правова позиція дотримана у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19.

Разом з тим, право орендодавця вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за весь час прострочення, у разі невиконання обов`язку щодо повернення майна, обумовлено і умовами договору (пункт 11.11.).

Як встановлено судом строк договору оренди між сторонами закінчився 30 червня 2018 року, а отже після його спливу в орендаря виник обов`язок повернути орендодавцю

Беручи до уваги, що орендоване майно повернено позивачу за актом приймання передачі 31.10.2022 з порушенням строку, визначеного пунктом 11.9. договору (триденний термін з дня припинення договору), відповідач не довів існування будь-яких обставин які б перешкоджали йому повернути майно орендодавцю, ухилення орендодавця від прийняття майна, то застосування до відповідача майнової відповідальності, обумовленої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України у вигляді подвійної плати за найм речі за час прострочення, за період з 01.06.2021 по 30.10.2022, є правомірним та відповідає наведеним вище нормам права.

Суд першої інстанції правомірно врахував, що неустойка за невиконання обов`язку щодо повернення речі наймодавцеві за період до 30.05.2021 (включно) уже стягнута рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 12.01.2023 у справі № 909/1147/21.

Як слідує з розрахунку позивача, неустойка нарахована за період 01.06.2021 - 31.10.2022, тобто включно із днем 31.10.2022, в який відповідач виконав обов`язок з повернення орендованого майна позивачу.

Неустойка, передбачена ч. 2 статті 785 ЦК України може бути нарахована лише за кожен повний день невиконання зобов`язання з повернення орендованого майна, а день виконання наймачем обов`язку з повернення майна не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення неустойки.

Відтак, суд першої інстації правомірно виключив 31.10.2022 з періоду нарахування неустойки, а тому за жовтень 2022 підлягає нарахуванню неустойка лише за період з 1 по 30 число в розмірі 67334,42 грн (69578,90 х 30 / 31 = 67334,42 грн).

В частині 2244,48 грн (за 31.10.2022) неустойка нарахована безпідставно.

Разом з тим, місцевий господарський суд вказав, що позивач, в частині нарахування неустойки, виходячи з розміру орендної плати за період з 01 червня 2021 року по 31 травня 2022 року для розміщення їдальні, яка не здійснює продаж товарів підакцизної групи, не застосував приписи постанови КМУ№ 611 від 15.07.2020 «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» (далі Постанова КМУ № 611), яка була чинною у зазначений період і передбачала для даного випадку нарахування орендної плати у розмірі 50 відсотків, що прямо впливало і на суму неустойки.

За наведеного, оскільки в період з 01.06.2021 по 31.05.2022 орендна плата за користування майном за договором мала нараховуватись у розмірі 50%, то сума неустойки за цей період (в межах сум та часових періодів, за які позивач нарахував неустойку), за розрахунком місцевого суду становить 324103,01 грн, а не 648206,01, як визначено позивачем.

Відтак, у стягненні неустойки в розмірі 324103,00 грн за період з 01.06.2021 по 31.05.2022 суд відмовив.

Однак колегія суддів, не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Постановою КМУ № 611 від 15.07.2020 «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» (далі Постанова КМУ № 611) врегульовані деякі питання щодо звільнення орендарів від орендної плати, а також щодо зменшення орендної плати за користування нерухомим державним майном. Зокрема у пункті 1 цієї постанови передбачено, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2:

1) звільняються від орендної плати орендарі за переліком згідно з додатком 1;

2) нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном, розрахованої відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.95 № 786, здійснюється у розмірі:

- 50 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 2;

- 25 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 3.

Вказаним нормативно-правовим актом зобов`язано орендодавців державного майна забезпечити нарахування орендної плати орендарям згідно з пунктом 1 постанови КМУ № 611, починаючи з дати встановлення карантину. Оскільки ця постанова не встановлює будь-якої процедури надання передбачених нею звільнень і знижок, у тому числі не передбачає необхідності отримання погоджень або укладення додаткових угод, нарахування орендної плати орендарям у розмірах, передбачених пунктом 1 цієї постанови, є державним регулюванням такої плати, а тому отримання погодження щодо звільнення або знижки орендної плати, так само як і внесення змін до договору оренди цією постановою не вимагається.

Разом з тим, колегія суддів вказує, що Верховним Судом у складі суддів об??єднаної палати Касаційного господарського суду у Постанові від 19 квітня 2021 року за справою № 910/11131/19 зазначено наступне:

« 9.9 Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов?язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов?язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України, статей 283, 284, 286 ГК України. Із припиненням договірних (зобов?язальних) відносин за Договором у наймача (орендаря) виникає новий обов?язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

9.10. Після спливу строку дії Договору невиконання чи неналежне виконання обов?язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов?язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

9.12. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 ЦК України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 ЦК України ("Обов?язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов?язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.

9.20. Суд, встановлюючи відмінності між орендною платою (платою за користування майном) та неустойкою, передбаченою частиною другою статті 785 ЦК України, зазначає про таке.

Обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення Договору (до спливу строку дії Договору оренди), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об?єктом оренди на платній основі.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення Договору якщо наймач не виконує обов?язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення Договору, коли користування майном стає неправомірним».

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, відмовивши позивачу у стягненні 50% неустойки за період з 01.06.2021 по 01.06.2022 за несвоєчасне повернення орендованого майна після закінчення строку дії договору оренди, помилково ототожнив неустойку у розмірі подвійної орендної плати з орендною платою.

Посилаючись на Постанову КМУ № 611 від 15.07.2020 «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину», судом застосована норма права, яка регулює нарахування орендної плати за правомірне користування орендованим майном, а не нарахування неустойки, яка є формою майнової відповідальності.

Окрім цього, Постановою КМУ № 611 від 15.07.2020 визначено, що зменшення орендної плати за користування нерухомим державним майном можливо коли нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном, розраховано відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.95 № 786.

Суд першої інстанції, помилково посилаючись на п. 3.1 договору оренди в редакції додаткового договору від 29.01.2016 року, зробив висновок, що сторонами орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно.

Судом не був врахований укладений сторонами додатковий договір від 27.12.2017 до договору оренди (Том 1, а/с 43), яким пункт 3.1. договору оренди викладений в новій редакції, оскільки орендна плата з 01.07.2017 року визначалась не на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно, а відповідно до рішення правління ПАТ «Укрзалізниця» (протокол № Ц-57/102 Ком.т. засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» від 07.11.2017).

З огляду на викладене, колегія суддів вказує, що застосування судом першої інстанції Постанови КМУ № 611, якою зменшується розмір орендної плати, розрахованої відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно є неправомірним, що відповідно до ст. 277 ГК України, є підставою для скасування рішення суду в цій частині.

Відтак, рішення в частині відмови в стягненні неустойки в розмірі 324 103,00 грн за період з 01.06.2021 по 31.05.2022 підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача відшкодування витрат балансоутримувача по утриманню орендованого майна, земельного податку та податку на нерухоме майно, колегія суддів вказує, що загальні положення про послуги врегульовано главою 63 Цивільного кодексу України. Згідно з статтями 901, 903 цього Кодексу за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

При цьому, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (частини перша-третя статті 6 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу України, стаття 173 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень статті 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України, частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Приписами статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір, сторони справи врегулювали зобов`язання відповідача взяти участь у витратах позивача на забезпечення обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі в м. Івано-Франківськ, пл. Привокзальна, 1 загальною площею 5348,8 кв.м., а також утриманні прибудинкової території пропорційно да займаної відповідачем площі у цій будівлі, а саме приміщення ресторанного комплексу загальною площею 350,6 кв.м. на першому поверсі будівлі вокзалу (п. 1.1 договору про відшкодування витрат). У п. 2.2.3 договору про відшкодування витрат відповідач зобов`язався не пізніше 5-ти днів після отримання рахунку від балансоутримувача вносити плату на рахунок балансоутримувача будівлі, за санітарне обслуговування прибудинкової території та приміщень загального користування та відшкодування компенсації плати податку на землю.

Оскільки відповідач після закінчення строку договору оренди не повернув приміщення власнику, договір про відшкодування витрат балансоутримувача залишався чинним, не розривався та не припиняв свою дію, то вимоги позивача про відшкодування витрат балансоутримувача по утриманню нерухомого майна та земельного податку є підставними.

Такі вимоги підтверджуються доданими до позовної заяви розрахунками щомісячних платежів (додаток №1 до договору №28/12 А від 01.09.2012), калькуляціями (розрахунками) на відшкодування експлуатаційних витрат за утримання та обслуговування будівлі і прилеглої території вокзалу Івано-Франківськ для проведення розрахунків з орендарями, затвердженими позивачем, які є підставою для нарахування щомісячних платежів по відшкодуванню витрат балансоутримувача згідно з приміткою до додатку № 1 до Договору про відшкодування, розрахунками електроенергії, розшифровками розрахункових витрат вартості послуг, платіжними дорученнями про сплату земельного податку, актами виконаних робіт по договору та рахунками на оплату, які складені за період з 01.06.2021 до 31.10.2022.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно вказав, що вважає необґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення з відповідача, окрім експлуатаційних витрат та відшкодування земельного податку, також і суми відшкодування податку на нерухомість.

Зі змісту договору про відшкодування витрат слідує, що сторони погодили участь відповідача у несенні витрат в обслуговуванні, експлуатації, ремонті будівлі вокзалу, а також компенсацію плати податку за землю.

Разом з тим обов`язку відповідача про відшкодування (компенсацію) позивачеві податку на нерухоме майно договором про відшкодування витрат балансоутримувача не встановлено.

Не передбачено такого обов`язку і нормами законодавства.

Відповідно до приписів статті 265 Податкового кодексу України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

При цьому, плата за землю справляється у двох формах: земельний податок та орендна плата.

З аналізу статей 266, 269-289 Податкового кодексу України слідує, що об`єкти оподаткування, база оподаткування, платники податку, ставка податку, порядок нарахування та сплати податку щодо сплати податку за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є різними, податок на нерухоме майно є окремим податковим платежем і не входить у структуру плати за землю чи земельного податку.

Таким чином, плата за землю, різновидом якої є земельний податок, та податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є різними податковими платежами.

Норми законодавства не забороняють врегулювання між орендодавцем та орендарем відшкодування орендарем орендодавцю сплаченого орендодавцем податку на нерухоме майно, однак обов`язок проведення такого відшкодування має бути передбачений умовами укладеного між сторонами договору. В іншому випадку, обов`язок сплати податку на нерухоме майно лежить на власнику нерухомого майна, як передбачено статтею 266 Податкового кодексу України.

Відтак, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача відшкодування податку на нерухомість не ґрунтуються на умовах укладених між сторонами правочинів, а також не слідують з норм законодавства, а тому у позовних вимогах в частині відшкодування податку на нерухомість слід відмовити.

Крім того, позивач безпідставно нараховує ПДВ на суму відшкодування земельного податку.

Виходячи з системного аналізу пункту 9.1 статті 9, підпункту 14.1.179 пункту 14.1 статті 14, статті 180, статті 188 Податкового кодексу України, податок на додану вартість (ПДВ) це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).

Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - знов створена вартість підприємством за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо).

Додана вартість (Value Added) це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.

Земельний податок є податковим платежем, не є товаром, роботою чи послугою, на який може нараховуватись податок на додану вартість, на податкові платежі нарахування ПДВ не передбачено.

Тому суд правомірно відмовив також і в стягненні 575,15 грн ПДВ, нарахованого на відшкодування земельного податку.

Враховуючи наведене, підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача 993 856, 03 грн неустойки, 158 020, 05 грн витрат балансоутримувача по утриманню орендованого майна, 2875, 81 грн відшкодування земельного податку.

В решті вимог, а саме про стягнення 2244,48 неустойки за 31.10.2022, 40 565,80 грн відшкодування податку на нерухоме майно (включно з нарахованим ПДВ) та 575,15 грн суми ПДВ, яка нарахована на відшкодування земельного податку, місцевий господарський суд відмовив правомірно.

Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення місцевого господарського суду скасувати частково та прийняти нове рішення про часткове задоволення позову про стягнення з відповідача 993 856, 03 грн неустойки, 158 020, 05 грн витрат балансоутримувача по утриманню орендованого майна, 2875, 81 грн відшкодування земельного податку.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням вищевикладеного та часткового задоволення позовних вимог, апеляційний господарський суд дійшов висновку про стягнення з відповідача 17 321, 27 судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Судовий збір, сплачений відповідачем при поданні апеляційної скарги, підлягає відшкодуванню відповідачу за рахунок позивача пропорційно до задоволених апеляційних вимог в сумі 7 265, 54 грн.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Вокзальна компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № ВКЮ-06/04 від 31.10.2023 (вх. № 01-05/3435/23 від 07.11.2023) задоволити частково.

2.Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 19.10.2023 у справі № 909/552/23 скасувати частково. Прийняти нове рішення яким:

Позов Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Вокзальна компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» до відповідача Фізичної особи-підприємця Грещука Юрія Ярославовича про стягнення 1198137,32 грн задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Грещука Юрія Ярославовича ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, м. Київ, 03150, ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815) в особі філії «Вокзальна компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (Вокзальна площа, буд. 1, м. Київ, 01032, код ЄДРПОУ відокремленого підрозділу: 43665271) 993 856, 03 грн неустойки, 158 020, 05 грн витрат балансоутримувача по утриманню орендованого майна, 2875, 81 грн відшкодування земельного податку та 17 321, 27 грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відмовити в задоволенні позову в частині стягнення 2 244,48 грн неустойки за 31.10.2022, 40 565,80 грн відшкодування податку на нерухоме майно (включно з нарахованим ПДВ) та 575,15 грн суми ПДВ, яка нарахована на відшкодування земельного податку.

3.Стягнути з фізичної особи-підприємця Грещука Юрія Ярославовича ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, м. Київ, 03150, ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815) в особі філії «Вокзальна компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (Вокзальна площа, буд. 1, м. Київ, 01032, код ЄДРПОУ відокремленого підрозділу: 43665271) 7 265, 54 грн судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено 29.04.2024.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук

Суддя Н.М. Кравчук

Суддя О.І. Матущак