ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2024 р. Справа№ 910/2063/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 12.03.2024,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області

на рішення Господарського суду Київської області

від 05.10.2023 (повний текст складено 12.12.2023)

у справі №910/2063/23 (суддя Кошик А.Ю.)

за позовом Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області

до Фізичної особи - підприємця Писаренка Андрія Миколайовича

про розірвання договору оренди земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року Білогородська сільська рада Бучанського району Київської області звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Писаренка Андрія Миколайовича прo розірвання договору оренди земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в порушення положень пункту 7 договору та чинних норм законодавства України відповідач (орендар) систематично не сплачував орендну плату за користування земельною ділянкою в 2022 році.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2023 позовну заяву Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області прo розірвання договору оренди земельної ділянки передано до Господарського суду Київської області на підставі частини 1 статті 31 Господарського процесуального кодексу України за підсудністю.

У подальшому, ухвалою Господарського суду Київської області від 16.05.2023, зокрема, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/2063/23, справу призначено до розгляду.

Рішенням Господарського суду Київської області від 05.10.2023 у справі №910/2063/23 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що за наслідками розгляду спору судом не встановлено ознак істотності порушення та достатніх підстав для застосування до відповідача відповідальності у вигляді розірвання договору оренди земельної ділянки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Білогородська сільська рада Бучанського району Київської області звернулася до суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, мотивуючи свої вимоги тим, що оскаржуване рішення прийнято без дослідження та врахування істотних фактичних обставин справи, без надання судом належної правової оцінки наданих позивачем доказів, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права та неправильного вирішення спору.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на таке:

- приписами Податкового кодексу Україні не врегульований порядок укладання та розірвання договору. При цьому, Верховний Суд при розгляді аналогічних справ, які виникали з оренди земель комунальної форми власності, посилається на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №183/262/17 (постанова від 04.07.2023 у справі № 906/649/22, постанова від 25.10.2022 у справі № 910/234/21, постанова 03.08.2022 у справі № 914/374/21);

- судом не було надано оцінку доводам і доказам, наданим позивачем з приводу того, що відповідач був повідомлений про розмір нормативної грошової оцінки орендованої земельної ділянки за 2022 рік листом позивача;

- у даній справі орендарем за договором оренди є фізична особа-підприємець Писаренко А.М. (РНОКПП НОМЕР_1 ), тобто суб`єкт господарювання, а тому останній у відповідності до приписів п.286.2 ст. 286 ПКУ зобов`язаний був самостійно обчислити суму плати за землю за 2022 рік і не пізніше 20.02.2022 подати до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік. Проте, під час розгляду справи відповідачем не надано належних та допустимих доказів подачі звітності за орендовану земельну ділянку;

- наявність чи відсутність заборгованості з орендної плати, яка виникла у зв`язку із систематичним порушенням договору оренди щодо сплати орендної плати може бути підставою для розірвання такого договору, встановлюється судом саме на момент подання позову про розірвання договору оренди.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, відповідач подав відзив, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної карги, оскаржуване рішення залишити без змін. Так, за доводами відповідача, він належно виконував свої зобов`язання у 2022 році по сплаті орендної плати із розрахунку нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, яка єдина була відомою відповідачу, а саме: 1825,00 грн за місяць оренди (03.11.2021 було сплачено 12468,72 грн (платіж за шість місяців), який очевидно, позивач не врахував і зазначив про заборгованість). Водночас, у 2022 році відповідачем не отримано витягу про новий розмір нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Разом з тим, ФОП Писаренко А.М. зазначає, що до моменту розгляду справи по суті, після отримання позовної заяви, відповідач у повному обсязі виконав свої зобов`язання по оплаті орендних платежів.

Явка представників у судове засідання

Представники сторін в судове засідання 12.03.2024 не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного листа (ухвали суду від 29.01.2024) до електронного кабінету позивача та до електронної скриньки відповідача ().

Представник відповідача про причини неявки суд не повідомив, водночас, 12.03.2024 позивач через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

З огляду на викладене, оскільки неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи та не заперечується сторонами, 18.12.2007 між Гореницькою сільською радою Києво-Святошинського району Київської області орендодавець) та Фізичною собою-підприємцем Писаренком Андрієм Миколайовичем(орендар) був укладений договір оренди землі, посвідчений Дудкіною Н.В., державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори, та зареєстрований в реєстрі за №1-4317 (далі - договір), відповідно до пункту 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне володіння і користування земельну ділянку для будівництва торговельного комплексу та кафе-бару, яка знаходиться за адресою: село Гореничі, Києво-Святошинського району (наразі Бучанський район) Київської області, вулиця Леніна (нова назва Соборна), 204-А , в межах населеного пункту, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0122.

За актом приймання-передачі земельної ділянки від 18.12.2007 вказана вище земельна ділянка була передана від орендодавця до орендаря.

Відповідно до прийнято Закону України від 16.04.2020 року № 562-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення територій та адміністративних центрів територіальних громад», Кабінетом Міністрів України було визначено адміністративні центри та затверджено території 1470 спроможних територіальних громад, у яких будуть проведені місцеві вибори у 2020 році на новій територіальній основі.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №715-р від 12.06.2020 року «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Київської області» затверджено територію Білогородської територіальної громади з центром у с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області. До зазначеної громади увійшло 10 сіл, які входили до територій обслуговування Білогородської, Бобрицької, Гореницької, Музичанської та Святопетрівської сільських рад.

Відповідно до пп.9 п. 6-1 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування» юридична особа сільська, селищна, міська рада, розміщена адміністративному центрі сформованої територіальної громади, є правонаступником прав та обов`язків усіх юридичних осіб сільських, селищних, міських рад, обраних розформованими територіальними громадами, з дня набуття повноважень новообраною радою.

Таким чином, Білогородська сільська рада Бучанського району Київської області наразі є правонаступником прав та обов`язків Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району, в тому числі за договором оренди.

Відповідно до п. 7 договору орендна плата за оренду земельної ділянки встановлюється у розмірі, що дорівнює 10 (десять) % від нормативної грошової оцінки орендованої земельної ділянки на рік, та сплачується орендарем на рахунок орендодавця в безготівковому порядку щомісячно рівними частинами протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця.

Відповідно до витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок №6644 від 31.01.2022 року, виготовленого відділом №4 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Київській області, нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0122 становить 567 983,99 грн. Отже, розмір річної орендної плати за земельну ділянку у 2022 році становив 56 798, 40 грн., а місячний розмір орендної плати становив 4 733,20 грн.

Звертаючись з даним позовом до суду, сільська рада стверджує, що відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасності розрахунку за користування земельною ділянкою в 2022 році та нехтує строком оплати, зазначеним в п. 7 договору оренди землі, що підтверджується довідкою фінансового управління Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області вих. №76 від 02.11.2022.

Зокрема, станом на 10.11.2022 відповідачем орендна плата за користування земельною ділянкою комунальної власності кадастровий номер :01:001:0122 в 2022 році не сплачувалася (оплата в розмірі 1 825,00 грн. від 17.01.2022 року згідно з призначенням платежу була проведена за 2021 рік), а отже наявна заборгованість за 9 місяців 2022 року в розмірі 52 065,20 грн.

Пунктом 37 договору сторони передбачили, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, передбачених законом.

Отже, як зазначає позивач, в порушення приписів п.7 договору та чинних норм законодавства України відповідач систематично не сплачував орендну плату за користування земельною ділянкою кадастровий номер :01:001:0122 в 2022 році, що є підставою для розірвання договору оренди в судовому порядку, а також стягнення розміру заборгованості.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач подав відзив, у якому зазначав, що з наданих позивачем фінансових документів вбачається, що відповідач належно виконував свої зобов`язання по сплаті орендної плати із розрахунку нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, яка єдина була відома відповідачу, а саме: 1825,00 грн. за місяць оренди (03.11.2021 було сплачено 12 468,72 грн. (платіж за шість місяців на майбутнє).

У 2022 році відповідач не мав можливості отримати витяг про новий розмір нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Цілий 2022 рік відповідач виконував свої зобов`язання по оплаті орендної плати із відомої йому нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що підтверджується даними із електронного податкового кабінету ФОП Писаренка А.М.

У зв`язку з чим, відповідач вважає необґрунтованим та безпідставним твердження позивача про те, що відповідач 9 місяців 2022 року не сплачував орендну плату, що також не підтверджено належними розрахунками.

Відповідач також вказує, що не мав можливості самостійно отримати витяги про нормативно-грошову оцінку із Державного земельного кадастру через технічні причини. В підтвердження чого надав докази звернення з відповідними запитами, на які надано відповіді з формулюванням «За результатом розгляду заяви (запиту) про надання відомостей з Державного земельного кадастру відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», Порядку ведення Державного земельного кадастру повідомляємо про відмову у наданні запитуваних відомостей.

При цьому, як зауважує відповідач, з загальнодоступної інформації йому було відомо, що протягом 2022 року у зв`язку з запровадженням воєнного стану всі реєстри, в тому числі Державний земельний кадастр були закриті для доступу, тому відповідач з незалежних від нього обставин був позбавлений можливості отримати відомості про зміну нормативно-грошової оцінки землі і продовжував виконувати свої зобов`язання за договором оренди із наявної у нього нормативно-грошової оцінки.

В свою чергу, позивач не повідомляв відповідачу про необхідність сплати орендної плати за новою нормативною оцінкою землі, з відповідними вимогами не звертався. Про новий розмір нормативно-грошової оцінки земельної ділянки відповідач дізнався із позовної заяви позивача. Також відповідач зазначив та надав докази, що станом на період розгляду справи відповідач невідкладно сплатив всю заборгованість по орендній платі, яка зазначена позивачем, що підтверджується платіжною інструкцією №1975 від 31.05.2023.

Відповідач наголошує, що в даному випадку вимоги про розірвання договору оренди у зв`язку з порушенням умов оплати є відповідальністю за порушення умов договору, підстави для застосування якої відсутні.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані заперечення, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

За приписами статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до положень статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Згідно зі статтею 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

За змістом частини 1 статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Судом встановлено, що договір укладено на 49 років (п. 6 договору).

Згідно статті 291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Частинами 1, 2 статті 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Пунктом «д» частини 1 статті 141 Земельного кодексу України підставою припинення права користування земельною ділянкою визначено систематичну несплату земельного податку або орендної плати.

Згідно з частиною 1 статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Таким чином, припинення земельних орендних правовідносин може відбуватися як у добровільному порядку за згодою сторін, за їх волевиявленням, так і у встановлених законодавством випадках на вимогу однієї з сторін за рішенням суду незалежно від волевиявлення іншої сторони, в тому числі й органу місцевого самоврядування, як органу розпорядження землею.

Відповідності до частини 1 статті 96 Земельного кодексу України передбачено, що землекористувачі зобов`язані, зокрема, своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Статтею 206 Земельного кодексу України передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У пункті 7 договору сторони погодили, що орендна плата за оренду земельної ділянки встановлюється у розмірі, що дорівнює 10 (десять) % від нормативної грошової оцінки орендованої земельної ділянки на рік, та сплачується орендарем на рахунок орендодавця в безготівковому порядку щомісячно рівними частинами протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця.

Як стверджує позивач, відповідач свої зобов`язання щодо сплати орендних платежів у 2022 році за договором оренди землі належним чином не виконував, а саме за 9 місяців 2022 року відповідачем не сплачено орендні платежі в розмірі 52 065,20 грн.

В той же час, слід зауважити, що заявляючи вимоги про розірвання договору оренди землі у зв`язку з систематичною несплатою відповідачем орендних платежів, позивач не заявив у позові про стягнення заборгованості з орендної плати, детального розрахунку заборгованості не навів, доказів дійсного існування заборгованості в наведені у позові періоди не надав.

Водночас, як встановлено судом, після подання позову відповідач в повному обсязі виконав зобов`язання зі сплати орендних платежів.

Так, відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Таким чином, як зауважено у частині 2 статті 21 Закону України «Про оренду землі» розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

З огляду на наведені норми законодавства, слід зауважити, що земельні відносини щодо оренди земельних ділянок державної та комунальної форми власності не є суто цивільними і врегульовані крім загального законодавства про зобов`язальні правовідносини, також іншими спеціальними нормами земельного та податкового законодавства.

Пунктом 14.1.136 ст. 14 Податкового кодексу України передбачено, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Пунктом 14.1.147. ст. 14 Податкового кодексу України передбачено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Як визначено ст. 269 Податкового кодексу України, 269.1. Платниками плати за землю є:

269.1.1. платники земельного податку:

269.1.1.1. власники земельних ділянок, земельних часток (паїв);

269.1.1.2. землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування;

269.1.2. платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.

Таким чином, відповідач є платником плати за землю в розумінні наведеної норми ст. 269 Податкового кодексу України.

Стаття 284 Податкового кодексу України визначає особливості оподаткування платою за землю. Статтю 284 доповнено пунктом 284.4 згідно із Законом № 2245-VIII від 07.12.2017 року із змінами, внесеними згідно із Законом № 2628-VIII від 23.11.2018 року, який передбачає, що плата за землю за земельні ділянки, надані гірничодобувним підприємствам для видобування корисних копалин та розробки родовищ корисних копалин, справляється у розмірі 25 відсотків податку, обчисленого відповідно до статей 274 і 277 цього Кодексу.

Тобто, згідно з наведеною нормою п. 284.4 ст. 284 Податкового кодексу України визначено, що за земельні ділянки, надані гірничодобувним підприємствам для видобування корисних копалин та розробки родовищ корисних копалин, плата за землю земельний податок чи орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності, справляється у розмірі 25 відсотків податку, обчисленого відповідно до статей 274 і 277 цього Кодексу.

Отже, у пункті 284.4 статті 284 Податкового кодексу визначено розмір плати за землю відповідної категорії у вигляді орендної плати, що має наслідком внесення змін у договірні відносини сторін щодо оренди земельних ділянок таких категорій.

При цьому імперативні положення Податкового Кодексу України мають пріоритет у частині визначення розміру орендної плати.

Про імперативність та пріорітетність положень Податкового Кодексу України у частині визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності визначає Верховний Суд (Касаційний господарський суд) у справах № 904/1762/19 від 19.12.2019, № 904/5631/18 від 27.11.2019, № 904/5637/18 від 24.10.2019, № 904/5639/18 від 22.10.2019.

Орендна плата за земельну ділянку врегульована статтею 288 Податкового кодексу України.

288.1. Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

288.4. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (крім випадків консервації таких земельних ділянок або визнання земельних ділянок забрудненими (потенційно забрудненими) вибухонебезпечними предметами).

288.7. Податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу.

Дійсно, згідно з п. 288.4. ст. 288 Податкового кодексу України розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Однак, відповідна норма ст. 288 Податкового кодексу України в цілому не передбачає вільного волевиявлення сторін, а у взаємодії з іншими нормами земельного та податкового законодавства визначає необхідність відображення у договорі оренди встановленого у відповідності до чинного законодавства розміру та умов внесення орендної плати. Наприклад, якщо б у Договорі оренди був встановлений менший розмір орендної плати, ніж визначений законодавством, чи встановлено власний порядок сплати, який суперечить чинному законодавству, то спір вирішувався б на підставі норм законодавства, а не положень договору.

З урахуванням викладеного, позиція позивача щодо безумовної необхідності внесення змін до Договору оренди землі для можливості застосування норми п. 284.4. ст. 284 Податкового кодексу України оцінюється судом критично і потребує більш детальної оцінки з врахуванням специфіки спірних правовідносин.

Так, відповідна норма п. 284.4. ст. 284 Податкового кодексу України чітко і беззастережно визначає розмір орендної плати за оренду земель державної та комунальної власності для гірничодобувних підприємств.

Застосування наведеної норми п. 284.4. ст. 284 Податкового кодексу України не залежить від волевиявлення сторін і не вимагає внесення змін до Договору оренди. Навіть якщо припустити необхідність внесення змін до Договору оренди, в разі відмови від внесення таких змін поведінка сторін була б неправомірною, оскільки норма п. 284.4. ст. 284 Податкового кодексу України не передбачає її застосування на розсуд сторін.

Відтак, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідна позиція позивача щодо застосування наведеної норми п. 284.4. ст. 284 Податкового кодексу України є формалізованою та такою, що не відміняє необхідності застосування врегульованого законодавчо розміру орендної плати за оренду земель державної та комунальної власності для гірничодобувних підприємств.

Орендна плата правомірно розрахована відповідачем у розмірі, встановленому п. 284.4. ст. 284 Податкового кодексу України і відповідні зобов`язання виконані в повному обсязі.

Також, з огляду на норму ст. 286 Податкового кодексу України (до якої відсилає п. 288.7. ст. 288 Податкового кодексу України), 286.2. Платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму плати за землю шляхом подання до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу.

На відміну від юридичних осіб, фізичним особам аналогічні нарахування у відповідності до п. 286.5. Податкового кодексу України проводяться контролюючими органами, що додатково свідчить про податкову природу плати за оренду землі державної та комунальної власності.

Наведені норми свідчать, що адміністрування (облік та контроль) сплати орендної плати за користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності здійснюють податкові органи. Відповідно, належним доказом про наявність заборгованості з орендної плати (за оренду землі державної та комунальної власності) мають бути відомості відповідної державної податкової інспекції про наявність (або відсутність) заборгованості за земельним податком та орендною платою. При цьому, правильному формуванню таких відомостей мало передувати дотримання позивачем вимог п. 288.1. ст. 288 Податкового кодексу України щодо своєчасного та належного подання контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліку орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформації про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання.

При цьому, системний аналіз норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що орендна плата за земельну ділянку, яка перебуває в державній або в комунальній власності, має подвійну правову природу, оскільки, з одного боку, є передбаченим договором оренди землі платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (частина перша статті 21 Закону України "Про оренду землі", підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, з іншого - є однією з форм плати за землю як загальнодержавного податку нарівні із земельним податком (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України). Разом з тим підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є саме договір оренди такої земельної ділянки (частина друга статті 21 Закону України "Про оренду землі", пункт 288.1 статті 288 ПК України). У зв`язку з цим та оскільки орендну плату за землю орендар вносить орендодавцеві (стаття 21 Закону України "Про оренду землі", стаття 288 ПК України), то право на стягнення заборгованості з орендної плати має орендодавець шляхом звернення до відповідного господарського суду в установленому ГПК порядку.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що орендна плата за земельну ділянку, яка перебуває в державній або в комунальній власності має подвійну правову природу, яка адмініструється податковим органом, однак сплачується на користь орендодавця.

За вказаних обставин доводи апелянта про хибність висновків суду першої інстанції в частині застосування до спірних правовідносин положень Податкового законодавства України, спростовується вищевикладеним.

За даними електронного податкового кабінету відповідача, у нього не обліковується податкової заборгованості, в тому числі зі сплати орендних платежів за оренду земельної ділянки.

Невідображення податковим органом актуальної інформації щодо стану сплати орендної плати за укладеним з відповідачем договором через ненадання позивачем необхідних відомостей, свідчить про невизначеність відповідних зобов`язань в установленому порядку, відтак, їх непідтвердженість.

Визначення сум належних до сплати орендних платежів та періодів сплати у даному спорі лише за участю орендодавця земельної ділянки комунальної власності органу місцевого самоврядування, без відображення таких відомостей в податковому обліку, суперечить нормам податкового законодавства та встановленому порядку нарахування та сплати відповідних платежів.

Статтею 32 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Статтею 782 Цивільного кодексу України передбачено, що наймодавець має право відмовитись від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Згідно з частиною 1 статті 651 Цивільного кодексу України передбачено, що розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина друга статті 651 Цивільного кодексу України передбачає, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Таким чином, частина друга статті 651 Цивільного кодексу України передбачає розірвання договору саме в разі, коли порушення має істотний характер, що покликане забезпечити принцип співмірності порушення і відповідальності.

При оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання необхідно враховувати такі чинники: 1) значущість шкоди від порушення; 2) фактор неможливості або ускладненості покладання відповідальності за збитки на боржника; 3) значущість порушення як такого; 4) втрату кредитором інтересу у виконанні договору; 5) втрату довіри до боржника; 6) фактор передбачуваних негативних наслідків порушення; 7) принциповість суворого дотримання умов договору; 8) інтерес боржника у збереженні договору; 9) ступінь виконання договору до моменту його розірвання; 10) відсутність інтересу боржника у збереженні договору; 11) не оспорювання боржником здійсненої кредитором односторонньої відмови протягом розумного строку; 12) звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення; 13) недобросовісність боржника; 14) врахування вини кредитора і його добросовісності; 15) неодноразовість порушення (визначення істотності порушення за сукупністю); 16) публічний характер порушеного договору; 17) неусунення боржником порушення в додатковий термін; 18) ненадання боржникові можливості усунути порушення; 19) готовність боржника усунути порушення, виражена у вигляді відповідного запиту; 20) об`єктивну неможливість усунення порушення; 21) можливість легкого виправлення порушення силами кредитора або залучених ним осіб.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

З огляду на обставини спору з врахуванням пояснень відповідача, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що в діях Фізичної особи - підприємця Писаренка Андрія Миколайовича відсутні ознаки свідомого наміру ухилитись від виконання зобов`язань.

Стосовно доводів позивача про те, що відповідач був належним чином повідомлений про новий розмір нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки у 2022 році, колегія суддів зазначає наступне.

Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17).

Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Враховуючи вищезазначені правові норми, неможливим є визначення даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки в інший спосіб, ніж шляхом оформлення витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, а тому необґрунтованими є будь-які розрахунки, зроблені за відсутності такого витягу.

Вказаний правовий висновок узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, яким неодноразово зазначалося, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №922/902/18, від 08.08.2019 у справі №922/1276/18, від 01.10.2019 у справі №922/2082/18, від 06.11.2019 у справі №922/3607/18).

Натомість, у матеріалах справи відсутні докази у вигляді витягу Держгеокадастру з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кадастровим номером :01:001:0122 за період 01.01.2022-27.01.2022, а тому доводи позивача в частині невиконання відповідачем обов`язку щодо здійснення оплати у даній період за новою НГО є безпідставними.

До матеріалів позовної заяви сільською радою було додано витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок станом на 28.01.2022. Доказів направлення даного витягу відповідачу не надано.

До відповіді на відзив позивачем додано опис вкладення у цінний лист за штрих-кодом 182 та фіскальний чек, з яких вбачається направлення відповідачу листа (невідомого змісту) та витягу НГО з.д. №6644 від 31.01.2022. Дата відправлення 04.08.2022. Доказів вручення даного листа позивачем не надано.

Разом з тим, відповідач у відзиві на позов зазначив, що не мав можливості самостійно отримати витяги про нормативно-грошову оцінку із Державного земельного кадастру через технічні причини. В підтвердження чого надав докази звернення з відповідними запитами, на які надано відповіді з формулюванням «За результатом розгляду заяви (запиту) про надання відомостей з Державного земельного кадастру відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», Порядку ведення Державного земельного кадастру повідомляємо про відмову у наданні запитуваних відомостей.

Крім того, відповідач стверджував, що позивач не повідомляв відповідачу про необхідність сплати орендної плати за новою нормативною оцінкою землі, з відповідними вимогами не звертався. Про новий розмір нормативно-грошової оцінки земельної ділянки відповідач дізнався із позовної заяви позивача. Також відповідач зазначив та надав докази, що станом на період розгляду справи відповідач невідкладно сплатив всю заборгованість по орендній платі, яка зазначена позивачем, що підтверджується платіжною інструкцією №1975 від 31.05.2023.

З огляду на викладене, можна дійти до висновку про те, що розмір орендної плати у договорі визначений у відсотковому відношенні від нормативно-грошової оцінки землі, актуальний розмір якої на 2022 рік відповідачу не був достовірно відомий з об`єктивних причин. Відповідачем здійснювались орендні платежі в розмірі, який діяв до зміни нормативно-грошової оцінки землі. Тобто невідповідність сплачених сум була обумовлена невідповідністю розрахунку обставинам, що змінились. Відтак, неповна сплата пов`язана з помилкою, а не ухиленням від виконання зобов`язання в повному обсязі.

В свою чергу, як правильно зауважено судом першої інстанції, позивач протягом тривалого часу не звертався до відповідача з вимогами про сплату заборгованості в повному обсязі, що свідчить про відсутність відповідних очікувань від договору. Крім того, судом враховано, що до звернення з позовом про розірвання договору, позивач не повідомляв відповідача про необхідність сплати орендних платежів у більшому розмірі та про наявність заборгованості, не вимагав її сплати, не попереджав відповідача про розірвання договору. Фактично вимога про розірвання договору заявлена позивачем до суду без попередження відповідача в той час, як відповідач не усвідомлював наявності порушень та розміру заборгованості, в тому числі виходячи з даних свого податкового кабінету.

Безумовно, має місце недбалість відповідача, яка виразилась у невжитті всіх необхідних заходів для визначення правильного розміру орендних платежів. В той же час, можливості відповідача були обмежені дією воєнного стану та закриттям державних реєстрів, що значно ускладнювало отримання необхідної інформації.

В свою чергу, поведінка позивача, в тому числі незаявлення у позові про стягнення заборгованості, свідчить про відсутність у нього першочергового наміру відшкодувати збитки та отримати очікуване за договором.

Наведені обставини в своїй сукупності свідчать про відсутність ознак істотності порушення, яке усунуто відповідачем невідкладно в повному обсязі.

Неповідомлення позивачем відповідача про наявність заборгованості та непопередження про намір розірвати договір свідчить про наявність в діях позивача ознак зловживання відповідним правом на розірвання договору.

В ході розгляду спору судом встановлено, що наведені позивачем обставини з врахуванням пояснень відповідача, не свідчать про істотне, систематичне та свідоме порушення відповідачем умов договору оренди землі і не можуть бути безумовною підставою для його розірвання.

Щодо підстав припинення права користування земельною ділянкою, наведених у п. «д» ч.1 ст.141 Земельного кодексу України, слід зазначити наступне.

Припинення права користування земельною ділянкою є самостійною мірою юридичної відповідальності за порушення земельного законодавства.

Як визначено статтею 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Таким чином, пункт «д» частини 1 статті 141 Земельного кодексу України передбачено, що однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

В той же час, підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку у судовому порядку визначені статтею 143 Земельного кодексу України, яка передбачає, що примусове припинення прав на земельну ділянку у судовому порядку здійснюється у разі:

а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі;

в) конфіскації земельної ділянки;

г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності;

ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки;

д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Відтак, з підстав, визначених пунктом «д» частини 1 статті 141 Земельного кодексу України у зв`язку з систематичною несплатою земельного податку або орендної плати, не передбачено примусового припинення прав на земельну ділянку у судовому порядку.

Відповідні питання відносяться до використання земельної ділянки з порушенням земельного законодавства, для яких порядок припинення права користування врегульовано статтею 144 Земельного кодексу України.

Так, відповідно до статті 144 Земельного кодексу України у разі виявлення порушення земельного законодавства державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля складає протокол про порушення та видає особі, яка допустила порушення, вказівку про його усунення у 30-денний строк. Якщо особа, яка допустила порушення земельного законодавства, не виконала протягом зазначеного строку вказівки державного інспектора щодо припинення порушення земельного законодавства, державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля відповідно до закону накладає на таку особу адміністративне стягнення та повторно видає вказівку про припинення правопорушення чи усунення його наслідків у 30-денний строк.

У разі неусунення порушення земельного законодавства у 30-денний строк державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля звертається до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про припинення права користування земельною ділянкою.

Рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про припинення права користування земельною ділянкою може бути оскаржене землекористувачем у судовому порядку.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, органом місцевого самоврядування відповідного рішення не приймалось, позивач навіть не звертався до відповідача з повідомленням про наявність заборгованості та вимогами про необхідність її сплати.

Таким чином, оскільки з підстав, визначених пунктом «д» частини статті 141 Земельного кодексу України не передбачено примусового припинення прав на земельну ділянку у судовому порядку, відповідне питання мало вирішуватись у відповідності до статті 144 Земельного кодексу України шляхом винесення відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Крім того, наведені в пункті «д» частини 1 статті 141 Земельного кодексу України підстави припинення права користування земельною ділянкою - систематична несплата земельного податку або орендної плати, є відносним та оціночним поняттям і відповідне питання має розглядатись в контексті наведених в статті 651 Цивільного кодексу України умов припинення договору, таких як істотність порушення, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Також, з огляду на положення статей 24, 25, 32 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати сплати орендної плати, в тому числі примусово в судовому порядку і така орендна плата безумовно має сплачуватись. В той же час, сама по собі несплата, яка не має ознак істотного порушення і не завдає значної шкоди іншій стороні, не є безумовною підставою для розірвання договору оренди землі.

Таким чином, за наслідками розгляду спору судом не встановлено ознак істотності порушення та достатніх підстав для застосування до відповідача відповідальності у вигляді розірвання договору оренди земельної ділянки.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог та відсутності підстав для їх задоволення.

Посилання апелянта на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції не було застосовано правових висновків Верховного суду, викладених у постановах від 06.03.2019 у справі №183/262/17, від 04.07.2023 у справі № 906/649/22, від 25.10.2022 у справі № 910/234/21, від 03.08.2022 у справі № 914/374/21, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Отже, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справі №925/3/17, від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16, від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц, від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц і № 522/2110/15-ц, від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц). Таке врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Таким чином, подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Разом з тим, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Водночас, правовідносини, які стали предметом спору у справі №183/262/17 (постанова Верховного Суду від 06.03.2019) є відмінними від спірних у межах розглядуваного спору, оскільки у справі №183/262/17 спірні правовідносини виникла на підставі договору оренди земельної ділянки приватної власності.

Крім того, у справах №906/649/22, № 910/234/21, № 914/374/21 судами встановлено відмінні обставини від встановлених судами у справі №910/2063/23, а саме: у справі №906/649/22 - за період з 01.01.2017 по 18.07.2022 ТОВ "Андрушівський завод органічних рідин" нараховано орендну плату за землю в загальній сумі 4384,71 грн, строк сплати якої настав, однак, в порушення умов договору ТОВ "Андрушівський завод органічних рідин" свого обов`язку щодо сплати орендних платежів за користування земельною ділянкою за вказаний період не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість, тобто порушення тривало близько 5-ти років; №910/234/21 - на момент звернення з позовом до суду, відповідачем порушено взяті на себе зобов`язання щодо сплати орендної плати, і таке порушення є систематичним та триваючим, оскільки відповідачем порушено таке зобов`язання 35 разів протягом майже 3 років підряд; №914/374/21 - факт систематичного порушення умов договору оренди в частині внесення орендних платежів з огляду на положення чинного законодавства та пункт 13.3 цього договору є підставою для розірвання договору оренди, укладеного між позивачем та відповідачем. Суд першої інстанції також зазначив, що несплата орендарем орендної плати за користування земельною ділянкою протягом більше шести місяців, погашення цієї заборгованості після звернення позивача з позовом до суду свідчить, що орендодавець значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладенні спірного договору.

Водночас, у даній справі судами встановлено, що розмір орендної плати у договорі визначений у відсотковому відношенні від нормативно-грошової оцінки землі, актуальний розмір якої на 2022 рік відповідачу не був достовірно відомий з об`єктивних причин. Відповідачем здійснювались орендні платежі в розмірі, який діяв до зміни нормативно-грошової оцінки землі. Тобто невідповідність сплачених сум була обумовлена невідповідністю розрахунку обставинам, що змінились. Відтак, неповна сплата пов`язана з помилкою, а не ухиленням від виконання зобов`язання в повному обсязі.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 05.10.2023 у справі №910/2063/23 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 05.10.2023 у справі №910/2063/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 05.10.2023 у справі №910/2063/23 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/2063/23 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 30.04.2024.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Є.Ю. Шаптала

Ю.Б. Михальська