ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2024 р. Справа№ 910/1310/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Козир Т.П.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Керівника Жмеринської окружної прокуратури

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.02.2024

у справі №910/1310/24 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Керівника Жмеринської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Жмеринської міської ради Вінницької області та Управління житлово-комунального господарства Жмеринської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ернерінг"

про визнання додаткових угод недійсними та стягнення 249 618,33 грн, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року Керівник Жмеринської окружної прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Жмеринської міської ради Вінницької області (далі - Рада, позивач-1) та Управління житлово-комунального господарства Жмеринської міської ради (далі - Управління, позивач-2) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ернерінг" (далі - Товариство) про визнання недійсними додаткових угод: №1 від 04.03.2021, №2 від 05.03.2021, №3 від 20.05.2021, №5 від 16.08.2021, №6 від 15.09.2021, №7 від 22.10.2021, №8 від 05.11.2021, №9 від 08.11.2021, №10 від 09.11.2021, №11 від 10.11.2021 до договору №24 про постачання електричної енергії від 03.03.2021 та стягнення 249 618,33 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2024 у справі №910/1310/24 позовну заяву та додані до неї матеріали повернуто Прокурору без розгляду на підставі пункту 2 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Повертаючи позовну заяву, місцевий господарський суд виходив з того, що Прокурором при зверненні з позовом до суду було порушено правила об`єднання позовних вимог, передбачені статтею 173 ГПК України, оскільки підстави та предмет даного позову по кожній із вимог є різними, як і окреме коло доказів.

Зважаючи на такі обставини, судом має бути надана правова оцінка правовідносинам сторін по кожній із вимог, оскільки сумісний розгляд об`єднаних заявником вимог перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін та суттєво утруднить й затягне вирішення спору.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою, Прокурор звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та передати справу на розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права та з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилався на те, що при зверненні з позовом до суду ним не було порушено правила об`єднання позовних вимог з огляду на те, що заявлені позовні вимоги пред`явлені до однієї особи, пов`язані між собою підставами виникнення та поданими доказами, а також об`єднані одним і тим самим способом захисту;

- вимога про стягнення коштів є похідною від первісних вимог про визнання недійсними додаткових угод, оскільки від визнання недійсними додаткових угод залежатиме задоволення вимоги про стягнення безпідставно отриманих коштів;

- об`єднання зазначених позовних вимог не матиме наслідком утруднення вирішення спору, а навпаки надасть можливість досягти процесуальної економії.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2024 апеляційну скаргу Керівника Жмеринської окружної прокуратури передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/1310/24 та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Прокурора на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.02.2024 у справі № 910/1310/24 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

28.02.2024 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання щодо долучення до апеляційної скарги платіжної інструкції про сплату судового збору №207 від 15.02.2024.

06.03.2024 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника повторно надійшло клопотання щодо долучення до апеляційної скарги платіжної інструкції про сплату судового збору №207 від 15.02.2024.

11.03.2024 матеріали справи №910/1310/24 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді після виходу з відпустки 25.03.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Прокурора на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.02.2024 у справі №910/1310/24, розгляд якої вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; учасникам апеляційного провадження встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу до 19.04.2024.

Учасники апеляційного провадження не скористалися правом, наданим статтею 263 ГПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу, хоч про відкриття апеляційного провадження у справі №910/1310/24 були повідомлені належним чином.

Разом із цим, відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина 3 статті 263 ГПК України).

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 255 ГПК України ухвала суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові) може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції.

Згідно з частинами 1, 2 статті 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів не погоджується з ухвалою місцевого господарського суду, а доводи скаржника вважає обґрунтованими, виходячи з такого.

Відповідно до пункту 2 частини 5 статті 174 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 173 ГПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цим Кодексом (стаття 21 ГПК України).

Абзацом 2 частини 1 статті 173 ГПК України визначено, що похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Зі змісту вказаної норми випливає, що порушення правил об`єднання позовних вимог відбувається, (1) якщо заявлені в одній позовній заяві вимоги не пов`язані підставою виникнення або поданими доказами (не є однорідними), (2) не співвідносяться між собою як основна та похідна.

Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога позивача, як заінтересованої особи та зміст порушеного права і характер правопорушення, тобто предмет позову, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права. При цьому об`єднанню підлягають вимоги, які пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Таким чином, позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. При цьому однорідними можуть вважатися позовні заяви, які пов`язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

При цьому об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі №911/414/18, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.08.2023 у справі №910/21280/21, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.04.2023 у cправі №916/1522/22, від 04.04.2023 у cправі №911/1757/21, від 30.03.2023 у справі №910/4501/22, від 19.12.2022 у справі №921/318/22.

У своєму позові Прокурор просить суд визнати недійсними додаткові угоди: №1 від 04.03.2021, №2 від 05.03.2021, №3 від 20.05.2021, №5 від 16.08.2021, №6 від 15.09.2021, №7 від 22.10.2021, №8 від 05.11.2021, №9 від 08.11.2021, №10 від 09.11.2021, №11 від 10.11.2021 до договору №24 про постачання електричної енергії від 03.03.2021, а також стягнути 249618,33 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вищезазначені додаткові угоди, якими було внесено зміни до договору №24 про постачання електричної енергії від 03.03.2021, є недійсними на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України у зв`язку з порушенням положень пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме недоведенням коливання ціни товару на ринку. Внаслідок укладення вказаних додаткових угод ціна на продукцію збільшилася більше ніж на 10% (147%), а її обсяг зменшився на 143953,41 кВт/год. Оскільки додаткові угоди є недійсними з моменту їх укладення, тому Управління має право на повернення вартості сплаченого, але непоставленого товару у розмірі 249 618,33 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що позовні вимоги про визнання недійсними додаткових угод пов`язані як підставою виникнення, так і поданими доказами та пред`явлено до одного відповідача, тобто є однорідними. При цьому, вимога про стягнення коштів є похідною від вимог про визнання недійсними додаткових угод, оскільки від задоволення позовних вимог щодо недійсності залежатиме задоволення позовної вимоги про стягнення вартості сплаченого, але непоставленого товару.

За спеціальним правилом, викладеним у пункті 2 частини 5 статті 174 ГПК України, суддя повертає заяву і додані до неї документи також у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

При цьому положення частини 6 статті 173 ГПК України встановлюють правило, згідно з яким розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог. Це правило є запобіжником штучного роз`єднання позовних вимог.

Аналіз пункту 2 частини 5 статті 174 ГПК України у системному співвідношенні з приписами частини 6 статті 173 цього Кодексу свідчить про те, що у разі порушення правил об`єднання позовних вимог суд з метою виконання завдання господарського судочинства може не повертати позовну заяву, а за клопотанням учасника справи або за власною ініціативою самостійно роз`єднати позовні вимоги за правилами частини 6 статті 173 ГПК України та розглянути кожну з заявлених вимог окремо.

Отже, наявність підстав для роз`єднання позовних вимог за правилами частини 6 статті 173 ГПК України та розгляду кожної з вимог окремо унеможливлює повернення судом позовної заяви незалежно від того, чи суд застосував надані йому повноваження.

Тоді як підставою для повернення позовної заяви з посиланням на пункт 2 частини п`ятої статті 174 ГПК України є встановлення господарським судом обставин, які свідчать про порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог, наведених саме в частинах 4, 5 статті 173 ГПК України.

Тобто, коли заявлені в одному позові вимоги є однорідними або співвідносяться як основна та похідна та не підпадають під заборони, визначені у частинах четвертій, п`ятій статті 173 ГПК України, у суду відсутні підстави для повернення позовної заяви, незалежно від того, чи заявлено позивачем клопотання про об`єднання позовних вимог. У цьому разі суд має керуватися змістом самої позовної заяви, обставинами та доказами, якими обґрунтовано позов.

Подібні висновки містять постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №902/434/19 та від 02.12.2020 у справі №908/420/20.

Винятком з цього правила є положення частин 4 та 5 статті 173 ГПК України: об`єднані кілька вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, або вимоги, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

У таких випадках не допускається роз`єднання цих вимог і суддя не може їх розглянути в самостійних провадженнях.

Беручи до уваги те, що заявлені в даному позові вимоги є однорідними та співвідносяться як основна та похідна та не підпадають під заборони, визначені у частинах четвертій, п`ятій статті 173 ГПК України, у суду першої інстанції були відсутні підстави для повернення даної позовної заяви Прокурора.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що на час постановлення місцевим судом оскаржуваної ухвали статтею 174 чинного ГПК України, на відміну від статті 63 цього Кодексу в редакції, чинній до 15.12.2017, не передбачено повернення позовної заяви з таких мотивів, що об`єднання позовних вимог перешкоджає з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін чи суттєво утруднить вирішення спору.

У цьому висновку суд апеляційної інстанції звертається до сталої правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 14.11.2019 у справі № 910/9302/19, від 24.11.2020 у справі № 910/3748/20, від 31.03.2021 у справі № 910/16780/20, від 24.12.2021 у справі № 911/2291/21.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-4 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статей 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що при поданні даної позовної заяви Прокурором не були порушені правила об`єднання позовних вимог, визначених статтею 173 ГПК України, а висновки суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви без розгляду на підставі пункту 2 частини 5 статті 174 ГПК України є помилковими.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Частиною 3 статті 271 ГПК України встановлено, що у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Оцінюючи вищенаведені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Прокурора є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 08.02.2024 у справі №910/1310/24 прийнята з порушенням норм процесуального права щодо наявності підстав для повернення позовної заяви, внаслідок чого підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд до Господарського суду міста Києва.

У зв`язку з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом апеляційної скарги, має здійснюватись судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 253-255, 269-271, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Керівника Жмеринської окружної прокуратури на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.02.2024 у справі №910/1310/24 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.02.2024 у справі №910/1310/24 скасувати.

3. Матеріали справи №910/1310/24 передати на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.286-291 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Т.П. Козир

О.В. Агрикова