ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2024 р. Справа№ 910/13046/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Євсікова О.О.

Алданової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Заборовської А.О.,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Медведський В.В.

від відповідача: Кузнецов І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Національної поліції України

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2023, повний текст якого складено та підписано 19.12.2023

у справі № 910/13046/23 (суддя Полякова К.В.)

за позовом Національної поліції України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК"

про стягнення 425 989,39 грн

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Національна поліція України звернулася до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" про стягнення за договором про закупівлю аксесуарів для одягу (спорядження поясне синтетичне) від 25.05.2022 № 156НП пені в сумі 243699,25 грн. за прострочення строку поставки товару та процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 182 290,14 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором від 25.05.2022 № 156НП в частині дотримання строків поставки товару.

Доводи та заперечення відповідача

У відзиві на позовну заяву відповідач навів власний контррозрахунок пені та процентів за користування чужими грошовими коштами, пославшись на помилкове включення позивачем до строку нарахування дня поставки товару. Одночасно відповідач просив зменшити розмір нарахованої пені та процентів за користування чужими грошовими коштами на 90 %.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2023 у справі №910/13046/23 позов задоволено частково. Стягнуто Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» на користь Національної поліції України 24 369 грн 93 коп. пені, 18 229 грн 01 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами, а також 6389 грн 84 коп. витрат зі сплати судового збору.

Постановляючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд встановив прострочення виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Однак, керуючись наданими ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України дискреційними повноваженнями, суд з урахуванням встановлених обставин та виходячи із засад справедливості, добросовісності, розумності, пропорційності та співмірності, дійшов висновку зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій на 90 %, у зв`язку з чим до стягнення підлягає пеня в розмірі 24 369,93 грн та 18 229,01 грн процентів за користування чужими грошовими коштами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з цим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати в частині відмови та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

А саме апелянт посилається на те, що:

- судом не було враховано, що ст. 233 ГК України не передбачає права суду зменшувати проценти за користування чужими коштами, які згідно ст. 549 ЦК України не є неустойкою;

- відповідач у клопотанні про зменшення неустойки не наведено обґрунтованих підстав для зменшення її розміру, а обставини, на які посилається відповідач, не підтверджуються належними та допустимими доказами у розумінні приписів ГПК України;

- Оріхівська міська територіальна громада була включена до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточені (блоковані) ще з 25 квітня 2022 року, тобто до укладення договору від 25.05.2022 № 156НП;

- відповідач не підтвердив наявність у нього відповідних речових прав на об`єкти нерухомості, він також не надав належних та допустимих доказів того факту, що вказані об`єкти нерухомості використовувались для виробництва або зберігання товару, що є предметом договору;

- відповідач не повідомляв позивача у порядку, встановленому п. 10.3 договору про настання обставин непереборної сили і лише після звернення позивача з цим позовом повідомляє про наявність таких обставин з метою уникнення господарсько-правової відповідальності;

- акт обстеження об`єкту нежитлової нерухомості, пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації від 14.03.2023 складено з порушенням законодавства та не відповідає вимогам Порядку № 473;

- наявні в матеріалах справи гарантійні листи відповідача спростовують його доводи щодо неможливості виконання зобов`язань щодо поставки товару у зв`язку із втратою виробничих об`єктів та потужностей;

- протиправними діями відповідача завдано збитків державі в особі Національної поліції, які полягають у несвоєчасному забезпеченні поліцейських одностроєм на загальну суму 20 254 460,40 грн;

- у відповідача відсутні поважні причини неналежного виконання договірних зобов`язань.

Також подано додаткові письмові пояснення.

Доводи та заперечення відповідача

У своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідач з апеляційною скаргою не погодився, просить залишити оскаржене рішення без змін посилаючись на те, що:

- стягнення з відповідача заявлених у цій справі сум набуває ознак каральної функції та правильно розцінюється судом як надмірний тягар для суб`єкта господарської діяльності, який здійснює свою діяльність під час дії воєнного стану в тому числі співпрацює задля виконання завдань забезпечення обороноздатності держави України;

- на час укладення договору фабрика із виготовлення товару не була пошкоджена в результаті військових дій, а тому відповідач мав всі підстави вважати, що товар буде поставлено вчасно;

- апелянт стверджуючи про застарілість витягів з реєстру речових прав на нерухоме майно відповідача, не надає доказів, які б свідчили про їх неактуальність;

- факт оренди фабрики засвідчено в акті обстеження від 14.03.2023;

- позивачем не доведено факт заподіяння збитків у заявленій до стягнення чи іншій сумі. Доводи позивача про те, що невиконання поставки товару у визначені в договорі строки призвело до порушення прав Нацполіції на забезпечення форменим одягом не є підтвердженим і не виражені у майновому значенні для можливості оцінки збитків;

- незначні порушення договірних зобов`язань не мали для позивача негативних наслідків та не порушили його майнові інтереси;

- позивач користуючись наслідками негативного впливу правового режиму воєнного стану на господарську діяльність підприємства в більшості випадків користується правом розірвання договору в односторонньому порядку без істотного порушення, і застосовує несправедливо непомірні неустойки, які для позивача є джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків, цікавіших, ніж виконання договору;

- при розгляді цієї справи слід врахувати висновки постанови Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 910/7984/22 як релевантну судову практику зі спору між тими ж сторонами за аналогічних обставин наявності підстав для зменшення неустойки.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2024 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Євсіков О.О., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.01.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/13046/23. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи.

Після надходження матеріалів справи, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 апеляційну скаргу залишено без руху на підставі ст.ст. 174, 260 ГПК України у зв`язку з відсутністю доказів сплати судового збору у розмірі встановленому законом. Роз`яснено скаржнику, що протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали останній має право усунути недоліки зазначені у її мотивувальній частині, надавши суду відповідні докази.

01.02.2024 через систему «Електронний суд» скаржником подано заяву, відповідно до якої недоліки апеляційної скарги усунено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національної поліції України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2023 у справі № 910/13046/23. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 20.03.2024. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 13.03.2024. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 13.03.2024. Явка учасників справи не визнана обов`язковою.

20.03.2024 в судовому засіданні оголошено перерву до 08.04.2024.

Явка представників учасників справи

Представник позивача в судовому засіданні 08.04.2024 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати в частині відмови та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.04.2024 заперечив проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзиві та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Розгляд клопотань та заяв учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем викладено клопотання про визнання поважними причин неможливості подання під час розгляду справи в суді першої інстанції наказу Міноборони України № 5827 від 04.03.2024 про бронювання працівників ТОВ «МІК» на 2024 рік та прийняття до розгляду цього доказу в апеляційному провадженні.

Колегія суддів, розглянувши заявлене клопотання, відхиляє його та зазначає, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 922/393/18, від 16.12.2020 у справі № 908/1908/19).

Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

25.05.2022 між Національною поліцією України, як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "МІК", як постачальником, укладено договір про закупівлю аксесуарів для одягу (спорядження поясне синтетичне) (код згідно ЄЗС ДК 021:2015-18420000-9), за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити покупцю спорядження поясне синтетичне (код згідно з ЄЗС ДК 021:2015-18420000-9), далі - Товар, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити вказаний товар в порядку та на умовах визначених цим договором.

Відповідно до пункту 1.2 договору загальна кількість товару, що підлягає поставці та ціна договору визначається у специфікації товару (додаток № 1 до договору).

У пункті 4.1 договору встановлено, що оплата товару здійснюється шляхом безготівкового переказу коштів на рахунок постачальника, який зазначено в розділі XV цього договору на умовах попередньої оплати у розмірі 50 відсотків від ціни договору, указаній в розділі III Договору в сумі 10127230,20 грн., у тому числі ПДВ 1687871,70 грн. Підставою для проведення попередньої оплати є оформлений та наданий Постачальником рахунок на оплату. Остаточний розрахунок у розмірі 50 відсотків 10127230,20 грн., у тому числі ПДВ 1 687 871,70 грн. покупець здійснює після поставки товару, протягом бюджетного періоду. Підставою для проведення остаточного розрахунку є накладна підписана уповноваженими представниками сторін.

Згідно з пунктом 5.1 договору постачальник зобов`язується здійснити поставку товару в термін по 21.10.2022 включно, за адресою покупця в місті Києві (конкретні реквізити, адреси поставки будуть повідомлені постачальнику безпосередньо перед поставкою товару).

Датою поставки товару вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін накладної (пункт 5.2 договору).

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, реєстрації у покупця та діє до 23.12.2022, але в будь-якому випадку - до повного виконання сторонами зобов`язань за договором (пункт 12.1 договору).

Відповідно до специфікації товару (додаток № 1) поставці підлягає спорядження поясне синтетичне у кількості 14115 штук на загальну суму 20254460,40 грн., у т.ч. ПДВ 20% 3375743,40 грн.

На виконання умов договору позивач перерахував на рахунок відповідача попередню оплату в розмірі 4 491 984 грн. згідно з платіжним дорученням від 02.06.2022 № 1928 та в розмірі 5 635 246,20 грн. відповідно до платіжного доручення від 02.06.2022 № 1927.

Відповідачем поставлено позивачу товар у кількості 6480 штук 26.10.2022, що підтверджується накладною № 10/26/10 від 26.10.2022 на суму 9 298 540,80 грн, та товар у кількості 7635 штук 08.11.2022 року, що підтверджується накладною № 11/08/10 від 08.11.2022 на суму 10 955 919,60 грн.

06.04.2023 позивач звернувся до відповідача з претензією від 05.04.2023 № 1462/26/3-2023 щодо сплати пені та процентів за договором від 25.05.2022 № 156НП унаслідок прострочення поставки товару.

Оскільки вимога позивача не була задоволена, Національна поліція України звернулась з даним позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» пені в сумі 243 699,25 грн, нарахованої за загальний строк прострочення за період з 22.10.2022 по 08.11.2022 та 182 290,14 грн процентів за користування грошовими коштами, нарахованих за період з 22.10.2022 по 08.11.2022.

Мотиви і джерела права, з яких виходить апеляційний суд при ухваленні судового рішення

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 173 ГК України, що кореспондується зі ст. 509 ЦК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частинами 1 і 2 статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1. ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормою ч. 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

У відповідності до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 664 ЦК України унормовано обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач прострочив поставку товару в кількості 6 480 штук на 5 днів за період із 22.10.2022 по 26.10.2022, що підтверджується накладною № 10/26/10 від 26.10.2022; у кількості 7 635 штук на 18 днів за період з 22.10.2022 по 08.11.2022, що підтверджується накладною № 11/08/10 від 08.11.2022 року.

Обставини прострочення відповідачем строків поставку товару сторонами не заперечується.

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач у встановлений договором строк поставку товару не здійснив, допустивши його прострочення на 5 та 18 днів, а тому в силу приписів ст. 612 ЦК України він є таким що допустив прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пункту 9.2 договору за порушення строків виконання зобов`язання з постачальника на користь покупця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості. При цьому, день поставки товару поставленого постачальником з порушенням строку передбаченого пунктом 5.1. розділу 5 цього договору, вважається днем прострочення, за який постачальнику нараховуються штрафні санкції згідно умов цього договору.

Частиною 3 статті 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Згідно положень статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 9.3 договору за невиконання зобов`язання щодо поставки товару, постачальник відповідно до вимог статей 536 та 693 Цивільного кодексу України сплачує 0,1 відсотка від суми попередньої оплати за кожний день прострочення з дня коли товар мав бути переданий покупцю до дня фактичного передання товару або повернення йому суми попередньої оплати.

Згідно наданого позивачем розрахунку за прострочення строків поставки товару за накладною № 10/26/10 від 26.10.2022 відповідачу нараховано пеню в сумі 46 492,70 грн за період з 22.10.2022 по 26.10.2022; за накладною № 11/08/10 від 08.11.2022 року - в сумі 197 206,55 грн за період з 22.10.2022 по 08.11.2022.

Також на суму попередньої оплати нараховано проценти за користування коштами в сумі 182 290,14 грн (10 127 230,20 грн х 0,1 % х 18 днів) за період з 22.10.2022 по 08.11.2022.

Суд першої інстанції встановив вірність проведеного позивачем розрахунку та, відповідно, обґрунтованість позовних вимог. Проте, у зв`язку із задоволенням клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій частково задовольнив позов.

Підставою для звернення з апеляційною скаргою стала незгода позивача із висновками суду про наявність підстав для задоволення вищенаведеного клопотання відповідача.

Так, на обґрунтування клопотання відповідач посилався на те, що місцезнаходженням відповідача є м. Запоріжжя, що з 25.04.2022 включено до Переліку територіальних громад, розташованих у районах проведення воєнних (бойових) дій, або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). При цьому, в 2022 році відповідач зазнав значних утрат майна, зокрема, чотирьох виробничих об`єктів, що суттєво позбавило відповідача можливості повноцінно вести господарську діяльність. До того ж, відповідач протягом 2022-2023 років виконує завдання для потреб Збройних сил України. Водночас, неустойка в заявленому позивачем розмірі покриває частину заробітної плати працівникам відповідача, у зв`язку з чим має негативні наслідки для господарської діяльності відповідача. Також господарська діяльність відповідача не є прибутковою, про свідчать звіти про фінансові результати за І квартал 2022 року та за 9 місяців 2022 року. Одночасно відповідач просив урахувати, що зобов`язання є на 100 % виконаним, та відповідачем допущено незначне прострочення строку поставки товару. У свою чергу, позивач не зазнав жодних збитків або шкоди у зв`язку з незначним простроченням строку поставки. При цьому, відповідач за власні кошти виконував значний обсяг замовлень.

В свою чергу, позивач заперечуючи проти його задоволення, зазначав, що договір укладений під час дії воєнного стану, у зв`язку з чим відповідач усвідомлював ризики, пов`язані зі здійсненням господарської діяльності. У той же час, відповідачем не надано доказів на підтвердження речових прав на вказані виробничі об`єкти, та їхнє пошкодження мало місце до укладення договору. Натомість, відповідач допускає систематичне прострочення поставки товару за іншими укладеними з позивачем договорами. Отже, за доводами позивача, наведені відповідачем обставини для зменшення розміру пені не є винятковими. При цьому, порушення відповідачем договірних зобов`язань призвело до порушення забезпечення поліцейських на забезпечення їх форменим одягом.

В змісті цих аргументів, апеляційна інстанція вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналіз приписів статей 551 ЦК України, 233 ГК України свідчить, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 914/1517/18.

Положення статей 233 ГК України та 551 ЦК України при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій є універсальними у правозастосуванні (пункт 8.26. постанови Верховного Суду від 09.03.2023 у справі № 902/317/22).

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (пункт 88 постанови Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 905/1409/21).

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 та послідовно у низці постанов Верховного Суду.

Встановивши відповідні обставини, суд вирішує питання стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення штрафних санкцій, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд (відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18 та в ін.).

Аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статті 86 ГПК на власний розсуд, за внутрішнім переконанням, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення, та конкретний розмір зменшення неустойки.

При цьому Суд зазначає, що за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону (правова позиція, викладена у постанові об`єднаної плати Верховного Суду Касаційного господарського суду від 06.12.2019 у справі № 910/353/19).

Отже закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. Дана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Судом встановлено, що сторонами в договорі визначено умову про виникнення у відповідача обов`язку з оплати процентів за користування чужими коштами у випадку порушення постачальником строків поставки. Розмір цих відсотків, виходячи із математичного розрахунку кількості днів невисокосного року та визначеного в договорі відсотку за один день, становить 36,5 % річних.

Разом з цим, у відповідності до загальнодоступної в мережі інтернет інформації, зі зростанням у 2022 році облікової ставки НБУ з 10% до 25% банки підвищили свої відсоткові ставки, кредитуючи бізнес під 23?26%.

Отже, умовами договору встановлено процентну ставку за користування чужими коштами, яка значно перевищувала як облікову ставку НБУ (25%), так і середньозважені процентні ставки за кредитами, виданими банками в той період (до 26%), що суперечить принципам добросовісності та розумності і спрямовано на встановлення економічно необґрунтованих процентів, зумовлюючи настання для зобов`язаної сторони обтяжуючих економічних наслідків.

В контексті встановленого, колегія суддів вважає, що в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності в даному випадку підлягає застосуванню закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору як норма прямої дії шляхом реалізації судом його дискреційних повноважень, визначених ст. 231 ГК України та ст. 551 ЦК України.

У цьому зв`язку, доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для зменшення процентів річних колегія суддів відхиляє за їх неспроможності.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Так, вирішуючи питання про задоволення заявленого відповідачем клопотання, судом першої інстанції досліджено ступінь виконання зобов`язання боржником. Зокрема встановлено, що станом на час звернення позивача з даним позовом відповідачем зобов`язання з поставки товару є виконаними в повному обсязі.

Одночасно судом прийняті до уваги посилання відповідача на втрату ним частини виробничих об`єктів. А саме, відповідно до акта від 14.03.2023 обстеження об`єкту нежитлової нерухомості, пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації, складеного в м. Оріхів, пошкоджено майновий комплекс, розташований за адресою: Запорізька обл., Пологівський р-н, м. Оріхів, вул. Я. Йогана, буд. 47, який перебуває в оренді відповідача на підставі договору оренди від 01.08.2016 № 080109. В акті зазначено, що орієнтовною датою руйнації (пошкодження) є липень-серпень 2022 року, та пошкоджень зазнало, серед іншого, внутрішнє оздоблення (електропостачання, освітлення, опалення, офісні меблі, міжкімнатні стіни в виробничих приміщеннях) та швейне обладнання (швейні машинки), розкрійний стіл, а також інше приладдя.

Отже зафіксовані актом пошкодження швейного обладнання, яке підлягало використанню відповідачем для виготовлення товару, в т.ч. за договором від 25.05.2022 № 156НП, могло вплинути на виробничі потужності відповідача та, як наслідок, зумовити прострочення поставки товару.

При цьому, посилання апелянта про те, що акт обстеження об`єкту нежитлової нерухомості складено з порушенням законодавства не можуть бути враховані Судом, оскільки не спростовують настання обставин руйнування та пошкодження виробничого майна відповідача. В п.4 цього акта міститься інформація про долучення комісією додатків - відео та фото зйомка об`єкту нежитлової нерухомості.

До того ж, згідно з листом від 01.05.2023 № 4370/70-2023 Пологівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на лист відповідача від 25.04.2023 № 01 за фактом руйнування 10.02.2023 унаслідок ворожих артилерійських обстрілів майнового комплексу, розташованого за адресою: Запорізька обл., м. Оріхів, вул. Я. Йогана, буд. 47, яке орендує відповідач, та в якому знаходиться виробниче майно відповідача, зареєстровано даний факт 16.02.2023 за № 1981 в ЄО Пологівського РВП ГУНП в Запорізькій області, після чого вказані матеріали направлені за підслідністю до Управління СБУ в Запорізькій області для внесення відомостей до ЄРДР.

Доказів того, що правоохоронними органами не було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей за фактом руйнування і пошкодження названого майна через неправомірність вчинення Пологівським районним відділом поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області дій із фіксації таких обставин суду не представлено.

Також підлягають відхиленню посилання апелянта на гарантійні листи відповідача, адже вони були надані стороною до настання обставин пошкодження майна та укладення договору (листи від 16.05.2022).

Як зазначено судом першої інстанції згідно Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25 квітня 2022 року, затвердженого Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 25.04.2022 № 75, Пологівський район Запорізької області із 25.04.2022, в т.ч. Оріхівська міська територіальна громада включена до цього Переліку.

Судом апеляційної інстанції також додатково встановлено, що згідно наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 р. за N 1668/39004 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» (чинний на час розгляду спору) з 04.03.2022 м. Оріхів, Оріхівської міської територіальної громади внесено до зони активних бойових дій. До Переліку територій, що перебувають під тимчасовою окупацією агресора дане місто не включалось.

Посилання апелянта на те, що Оріхівька міська територіальна громада була включена до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій ще до укладення договору від 25.05.2022 № 156НП не впливає на оцінку зафіксованого в акті від 14.03.2023 факту пошкодження швейного обладнання відповідача в липні-серпні 2022 року, на використанні якого сторона розраховувала при укладенні правочину, зокрема, шляхом його вивезення із зазначеної території.

Також обґрунтовуючи підстави для задоволення заявленого клопотання відповідач вказував на значні втрати майна, зокрема, втрату виробничих об`єктів, що знаходились у його оренді в місті Охтирка Сумської області та власності у місті Мелітополі, місті Токмак, місті Оріхові Запорізької області. На підтвердження чого представлено витяги з реєстру речових прав на означене нерухоме майно.

Твердження апелянта викладені в апеляційній скарзі стосовно того, що відповідачем не надано доказів, які б містили актуальну інформацію щодо речових прав відповідача на нерухоме майно, яке знаходиться у місті Охтирка Сумської області, місті Мелітополі, місті Токмак, місті Оріхові Запорізької області, яке було зруйноване, або пошкоджене внаслідок ракетних обстрілів, станом на дату подачі клопотання, відхиляються колегією суддів, оскільки стверджуючи про застарілість витягів з реєстру речових прав на означене нерухоме майно, позивачем не надано доказів які б свідчили про їх неактуальність.

Таким чином, враховуючи доводи відповідача, частина його виробничих об`єктів, які знаходились у м. Охтирка (Сумська область), м. Оріхів, м. Токмак та м. Мелітополь (Запорізька область) або зруйновані, або пошкоджені внаслідок ракетних обстрілів, або взагалі перебувають в окупації російських військ.

Судом приймається до уваги, що зазначені вище обставини суттєво вплинули та згідно доводів відповідача позбавили останнього можливості повноцінно здійснювати господарську діяльність, яка в тому числі пов`язана із підтриманням галузі обороноздатності держави.

Одночасно, Суд зауважує, що майновий стан сторін та соціальна значимість підприємства(в) мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій, адже здійснення підприємницької (господарської) діяльності у період дії правового режиму воєнного стану перед усім спрямовано на досягнення сталого функціонування економіки, створення та підтримання робочих місць, сплати податків, тощо.

Застосування штрафних санкцій з огляду на їх визначеність сторонами у договорі не повинно мати своєю метою ускладнення подальшої діяльності товариства, а має відповідати не лише принципу свободи договору, а й принципам справедливості, добросовісності та розумності.

Колегія суддів визнає слушними доводи відзиву на апеляційну скаргу про недоведеність позивачем заподіяння збитків у заявленій до стягнення чи іншій сумі. Доводи позивача про те, що невиконання поставки товару у визначені в договорі строки призвело до порушення прав Нацполіції на забезпечення форменим одягом не є підтвердженим і не виражені у майновому значенні для можливості оцінки збитків.

Щодо посилань апелянта на не повідомлення позивача у встановленому в п. 10.3 договору порядку про настання обставин непереборної сили колегія зазначає, що у даному випадку розглядається питання про зменшення згідно ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України заявлених до стягнення штрафних санкцій, а не звільнення від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за договором у порядку, передбаченому розділом Х договору. Тож дотримання/не дотримання товариством відповідної процедури не впливає на вирішення судом питання наявності існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій на підставі наведених норм.

Врахувавши наведене та економічну ситуацію в країні, специфіку покладених завдань на відповідача, обставини повного виконання відповідачем зобов`язань за договором, незначного прострочення строків виконання зобов`язань за договором, підтвердження обставин пошкоджень виробничих потужностей (обладнання) актом, відсутність у матеріалах справи доказів понесення позивачем значних збитків зумовлених неналежним виконанням товариством своїх зобов`язань за договором, а також з огляду на те, що стягнення максимально можливих розмірів штрафних санкцій вплине на фінансову спроможність відповідача та зумовить збитковість його діяльності, колегія суддів приходить до висновку про наявність виняткових обставин, з якими законодавство пов`язує можливість зменшення розміру штрафних санкцій.

Таким чином, враховуючи доводи обох сторін та загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність), а також необхідність забезпечення балансу інтересів сторін, та беручи до уваги дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд зменшує штрафні санкції, на переконання колегії суддів місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для зменшення розміру заявлених до стягнення сум пені, процентів річних та часткового задоволення позовних вимог в сумі 24 369 грн 93 коп. та 18 229 грн 01 коп., відповідно.

Колегія суддів також вважає, що суд дійшов правомірного висновку про зменшення пені та процентів на 90 %, що враховуючи характер спірних правових відносин, є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків учасників цього спору.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів встановила, що оскаржене рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, при повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, підстави для його зміни чи скасування в розумінні приписів статті 277 ГПК України відсутні. Натомість викладені в апеляційні скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Судові витрати

Згідно вимог статті 129 ГПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2023 у справі №910/13046/23 залишити без змін.

Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано, - 29.04.2024.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.О. Євсіков

С.О. Алданова