ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"25" квітня 2024 р.м. Одеса Справа № 916/5155/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Пінтеліної Т.Г., при секретарі судових засідань Боднарук І.В., розглянувши справу № 916/5155/23 за позовом Арцизької міської ради Одеської області (вул.28 Червня,95-А, м.Арциз, Одеська область, 68400, ідентифікаційнид код юридичної особи )

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Чапуні Рубена Львовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення 363 533,31 грн.;

Представники:

від позивача: Шаталова О.М. -довіреність від 26.10.2022р.

від відповідача: не з`явився.

в с т а н о в и в:

За вхідним № 5733 від 23.11.2023р. до суду надійшла позовна заява Арцизької міської ради Одеської області (позивач) про стягнення з Відповідача фізичної особи-підприємця Чапуні Рубена Львовича суми 363 533,31грн, у тому числі 125 681,44 грн. основна заборгованість з орендної плати за договором оренди землі від 01.03.2005р. (із змінами) та 248 216,30 грн. пені за прострочення оплати.

В обґрунтування підстав позову позивач посилається на те, що відповідач протягом усього строку дії договору неналежним чином та не в повному обсязі вносить орендні платежі по договору оренди землі від 01.03.2005р.

Ухвалою від 08.12.2023р. суд залишив позов Арцизької міської ради (вхідний № 5733/23 від 23.11.2023р.) без руху, встановив позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви.

19.12.2023р. через підсистему Електронний суд позивач надіслав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 20.12.2023р. відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в загальному провадженні та призначено підготовче засідання на 08.02.2024р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.02.2024р. було відкладено підготовче засідання на 19.02.2024р.

Станом на 19.02.2024р. відповідач жодного разу у судові засідання не прибув, будь-яких заяв, клопотань та відзиву по суті позовних вимог до суду не надіслав.

Усі ухвали суду, надіслані на адресу місцезнаходження відповідача, повернулись до суду без вручення, з відміткою Укрпошти за формою ф.20 про відсутність відповідача за місцезнаходженням.

Водночас, відповідно до п.5 ч.6 ст.242 ГПК України, днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", місцезнаходження юридичної особи належить до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Як унормовано частиною 1, 2, 4 статті 10 вказаного Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах.

Таким чином, відомості про місцезнаходження відповідача, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, є офіційним та достовірним підтвердженням зазначеної інформації.

Враховуючи наведене вище, господарський суд вважає, що неотримання відповідачем кореспонденції, яку господарський суд з дотриманням вимог процесуального закону надіслав за належною адресою, є обставиною, яка зумовлена не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу.

На підставі викладеного, відповідач несе ризики такої своєї поведінки, що цілком залежала від його волі. Водночас, відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, починається обрахунок визначеного судом процесуального строку на подання відповідачем відзиву на позов.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою від 19.02.2024р. було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 18.03.2024р.

Ухвалою від 19.02.2024р. суд витребував інформацію,необхідну для розгляду інформацію стосовно відповідача та обставин справи.

Суд зобов"язав Головне управління Державної податкової служби в Одеській області надати до суду наступну інформацію :

1. Чи перебуває на податковому обліку та чи подає встановлену податкову звітність Фізична особа-підприємець Чапуні Рубен Львович ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

2. Чи обліковується у Головне управління Державної податкової служби в Одеській області договір оренди землі від 01.03.2005р., укладений між Арцизькою міською радою Одеської області та Фізичною особою-підприємцем Чапуні Рубена Львовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

3. Чи надходила орендна плата по договору оренди землі від 01.03.2005р., укладеному між Арцизькою міською радою Одеської області та Фізичною особою-підприємцем Чапуні Рубена Львовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) протягом строку його дії.

- надати довідку про стан оплати та заборгованості по орендній платі за спірним договором.

Головне управління Державної податкової служби в Одеській області надало витребувану інформацію, лист від 27.02.2024р. № 5439/5/15-32-12-06-05, вхідний суду № 9965/24 від 08.03.2024р, а.с.76.

18.03.2024 року сторони до судового засідання не прибули. Ухвалою від 18.03.2024р. розгляд справи по суті відкладено на 04.04.2024 р.

При цьому суд враховує, що за приписами ст.194 ГПК України, завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.195 ГПК України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Частиною 4 ст.11 ГПК України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколів до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практики Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За таких обставин, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, з метою створення учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин і правильного застосування законодавства, забезпечення рівності всіх учасників справи перед законом і судом та надання можливості всім учасникам провадження скористатись повним обсягом процесуальних прав, суд ухвалює про розгляд справи у розумні строки.

Ухвалою від 04.04.2024р. судом розгляд справи по суті відкладено на 25.04.2024р.

Суд вкотре зобов`язав позивача (як було зазначено в ухвалі від 19.02.2024р.) невідкладно надати до суду для огляду у судовому засіданні :

- оригінали усіх документів доданих до позовної заяви;

- докази часткової оплати орендної плати відповідачем у спірний період - оригінали;

- рішення Ради про передачу відповідачу в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

- надати до суду відповідне рішення ради, дозволи на розроблення такого проекту землеустрою, докази розробки та погодження проектної документації щодо відведення спірної земельної ділянки у 2004-2005 роках, докази встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості. (згідно Прикінцевих положень договору оренди).

- оригінали доказів державної реєстації договору про оренду землі та змін до нього, невід`ємні частина договору оренди, а саме - проект відведення земельної ділянки, план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), акт приймання-передачі об`єкта оренди.

- надати інформацію про те, чи вносились зміни до договору оренди стосовно грошової оцінки землі та розміру орендної плати після 01.04.2008р.

- надати довідку з податкового органу про стан оплати та заборгованості по орендній платі за спірним договором.

Суд ухвалив розглянути справу у розумний строк. Повідомлення про розгляд справи оприлюднити на сайті судової влади.

В судове засідання 25.04.2024р. прибув представник позивача, справу розглянуто по суті.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Позивач просить суд прийняти рішення, яким стягнути з фізичної особи-підприємця Чапуні Рубена Львовича заборгованість з орендної плати за оренду земельної ділянки у сумі 363 533,31грн. та судовий збір у розмірі 5453 грн.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Правова природа договору, відносин, що склалися між сторонами, визначається з огляду на зміст таких відносин.

З`ясовуючи зміст правовідносин сторін, суди мають виходити з буквального та логічного змісту відносин, з намірів сторін цих відносин, з приводу яких виник спір, а також із того, що сторони правовідносин мають діяти добросовісно. Близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, від 19.06.2019 у справі № 923/496/18, від 12.08.2021 у справі № 910/7914/20, від 21.10.2021 у справі № 908/3027/20.

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.181 Господарського кодексу України (надалі ГК України) за загальним правилом господарський договір викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 1 ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ст. 205 ЦК України).

Судом встановлено, що між сторонами існують відносини стосовно оренди землі комунальної власності.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 626, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Позивач Арцизька міська рада посилається на приписи ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до якої право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

В силу ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Частиною 4 ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що міський голова забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади; представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства; здійснює інші повноваження місцевого самоврядування, визначені цим та іншими законами, якщо вони не віднесені до виключних повноважень ради або не віднесені радою до відання її виконавчих органів.

Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження (ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно ч.8 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

1 січня 2013 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого визначено, що з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах а і б пункту 4 цього розділу.

Частиною 2 ст. 83 Земельного кодексу України регламентовано, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

У комунальній власності Арцизької міської територіальної громади на підставі пункту З розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» перебуває земельна ділянка площею 0,3278 та, яка розташована за адресою: м. Арциз, Болградський р-н, Одеська обл., вул. Будівельників, 1 «А».

Відповідно до ст.142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад.

З наданої позивачем копії рішення Арцизької міської ради від 27.01.2005р. № 734-IV "Про продовження договору оренди земельної ділянки по вул.Будівельників,1-а" (а.с.42) вбачається, що розглянувши заяву заяву ФОП Чапуні Р.Л. про продовження договору оренди строком на 49 років земельного участка по вул. Будівельників-1-а площею 3278 кв.м. для використання під платну автостоянку та ринок, та керуючись ст.34 Закону України "Про місцеве самоуправління в Україні, міська рада вирішила :

- продовжити договір оренди строком на 49 років земельного участка по вул. Будівельників-1-а площею 3278 кв.м. для використання під платну автостоянку Чапуни Р.Л.;

- заявнику укласти договір оренди з Арцизькою міською радою:

- встановити оренду плату у розмірі 315 грн. у місяць".

З тексту та самої назви рішення Арцизької міської ради від 27.01.2005р. № 734-IV "Про продовження договору оренди земельної ділянки по вул.Будівельників,1-а" можна зробити висновок, що до 27.01.2005р. між сторонами також існували договірні відносини.

Проте іншого договору оренди землі позивачем не було надано.

Отже, відповідно до договору оренди землі від 01 березня 2005 року (без номеру):

- орендодавець Арцизька міська рада надає, а орендар приватний підприємець Чапуні Р.Л. приймає у строкове платне користування земельну ділянку - платна автостоянка і ринок, яка знаходиться яка розташована за адресою: м. Арциз, Болградський р-н, Одеська обл., вул. Будівельників, 1 «А», площею 3278 м.кв. - п.п.1, 2 договору;

- нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 37800 грн - п.5 договору ;

- договір укладено на 49 років - п.8 договору;

- орендна плата становить 315 грн. в місяць (п.9) та переглядається один раз в три роки у разі зміни умов господарювання, зміни розміру земельного податку, підвищення цін, тарифів, у інших випадках, передбачених законом (п.13);

- у разі невнесення орендної плати у строки, визначені договором, справляється пеня у розмірі 0.2 % несплаченої суми за кожний день (п.14);

- зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін (п.36);

- прикінцеві положення, п.43 - цей договір набирає чинності після підписання сторонами і його державної реєстрації.

Зазначено, що цей договір укладено у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, по одному для сторін , а третій в органі, який проводив його державну реєстраціюю.

Зазначено, що невід"ємними частинми договору є план-схема земельної ділянки, кадастровий план хемельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - а.с.8.

На зворотній стороні договору (форму затвержено постановою Кабінету Міністраів України від 03.03.2004р. № 220) міститься текст "Договір зареєстрований у Одеській філії Центру Державного земельного кадастру...." Проте відмітки про державну реєстрацію даного договору відсутні.

Суд ухвалами від 19.02.2024р. та від 04.04.2024р. зобов"язав позивача надати до суду для огляду у судовому засіданні :

- оригінали усіх документів доданих до позовної заяви;

- докази часткової оплати орендної плати відповідачем у спірний період - оригінали;

- рішення про передачу відповідачу в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

- відповідне рішення ради, дозволи на розроблення такого проекту землеустрою, докази розробки та погодження проектної документації щодо відведення спірної земельної ділянки у 2004-2005 роках, докази встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості. (згідно Прикінцевих положень договору оренди).

- оригінали доказів державної реєстації договору про оренду землі та змін до нього, невід`ємні частина договору оренди, а саме - проект відведення земельної ділянки, план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), акт приймання-передачі об`єкта оренди.

- надати інформацію про те, чи вносились зміни до договору оренди стосовно грошової оцінки землі та розміру орендної плати після 01.04.2008р.

- надати довідку з податкового органу про стан оплати та заборгованості по орендній платі за спірним договором.

Жодний документ, який згідно договору оренди землі від 01.03.2005р., є його невід"ємною частиною, позивачем не надано. Тоді як у тексті позовної заяви Арцизька міська рада зазначила, що копія Договору та додатки до Договору додаються, оригінали наявні у позивача та відповідача.

Як зазначає позивач у позовній заяві, згідно із статтею 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів такого виду.

Разом з тим, суд звертає увагу на приписи ст.640 ЦКУ ( Момент укладення договору).

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Відтак, дана стаття встановлює загальні правила щодо визначення моменту, з якого договір вважається укладеним. Чітке визначення в кожному конкретному випадку цього моменту є необхідним, оскільки саме з цього моменту виникають права і обов?язки сторін.

Частина перша ст.640 ЦКУ визначає момент укладення так званих консенсуальних договорів (згода), до числа яких належить більшість цивільно-правових договорів. Якщо зроблена однією стороною пропозиція укласти договір містить всі істотні умови відповідно до ст. 638 ЦКУ, майбутнього договору і виражає намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов?язаною у разі її прийняття (тобто, є офертою), а відповідь іншої особи про прийняття оферти є повною і безумовною (отже, є акцептом), договір вважається укладеним з моменту отримання особою, яка зробила пропозицію (оферентом), відповіді від іншої особи (акцептанта).

На відміну від консенсуальних існують реальні договори, для укладення яких однієї лише згоди сторін недостатньо. Для укладення реальних договорів крім згоди сторін необхідно вчинення певної дії. Якщо відповідно до законодавства договір підлягає обов?язковій державній реєстрації, він вважається укладеним з моменту такої реєстрації.

Якщо відповідно до законодавства договір підлягає і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації (наприклад, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири), іншого нерухомого майна тощо), він вважається укладеним лише з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон про оренду землі) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 13 Закону про оренду землі передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Суд зазначає, що відносини сторін регулюються Земельним кодексом України, Законом України "Про оренду землі " в редакціях на день укладення договору оренди землі від 01.03.2005р.,

Суд застосовує приписи Земельного кодексу України в редакції Закону України від 14.12.2004р. (вступив в дію з 01.01.2005р. )

Відповідно до ст.124 Земельного кодексу України (ЗКУ) (Порядок передачі земельних ділянок в оренду), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Такого рішення позивач суду не надав.

Згідно ст.125 ЗКУ (Виникнення права власності та права користування земельною ділянкою) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Доказів державної реєстрації договору оренди землі позивач суду не надав.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Доказів встановлення меж земельної ділянки позивач суду не надав.

Згідно ст.126 ЗКУ ( Документи, що посвідчують право на земельну ділянку) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. Доказів реєстрації договору оренди землі відповідно до чинного на той час закону позивач суду не надав.

До правовідносин сторін суд застосовує Закон України " Про оренду землі" в редакції, чинній на момент укладення договору оренди землі від 01.03.2005р. - Закону № 1211-IV від 02.10.2003р.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та

вимог земельного законодавства. ( Стаття 13 Поняття договору оренди землі)

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. (Стаття 14. Форма договору оренди землі)

Істотними умовами договору оренди землі є:об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід`ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об`єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом (ст.15).

Зазначені невід"ємні частини договору оренди землі позивач до суду не надав, незважаючи на вимогу суду.

Передача об`єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. (ст.17. Передача об`єкта оренди). Акт приймання-передачі землі суду також не надано.

Відповідно до ст.18 Закону України " Про оренду землі" ( Чинність договору оренди землі) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. За приписами ст. 20 Закону України " Про оренду землі" (Державна реєстрація договору оренди землі ) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Доказів державної реєстрації договору суду не надано.

Орендна плата за землю -це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди (ст.21. Орендна плата за землю)

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності, які передані в оренду для сільськогосподарського використання, переглядається один раз на три роки в порядку, встановленому законом або договором оренди. (ст.Зміна орендної плати ). Позивач не надав доказів перегляду розміру орендної плати.

Разом з тим, позивач повідомив, що сторони 01.04.2008р. укладали "Дополнение к Договору аренді земли от 01.03.2005р."- мовою документу, а.с.9.

Даним додатком сторони іншим чином виклали площу земельної ділянки, у гектарах , 0,3278га.

Зазначено нормативну грошову оцінку ділянки - 404 472,42 грн. Змінено розмір орендної плати - 1011,18 грн. щомісячно, з урахуванням індексу інфляції. Встановлено, що розмір орендної плати переглядається двічі на рік. Встановлено відповідальність за несвоєчасну сплату орендної плати - 0,3 % несплаченої суми за кожний день прострочки.

Зазначено, що земельна ділянка передається для торгівлі сільськогосподарською продукцією. Визначено, що передача земельної ділянки здійснюється з розробкою проекту відведення. Передача земельної ділянки орендарю здійснюється після державної реєстрації договору оренди т по акту приймання-передачі.

Суд зазначає, що позивач не надав оригіналу даного документу, доказів його державної реєстрац, проекту відведення земельної ділянки, рішення ради про затвердження такого проекту тощо.

Позивач зазначає, що згідно з пунктом 5 Договору (зі змінами від 01 квітня 2008 року) нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 404 472 (чотириста чотири тисячі чотириста сімдесят дві) гривні 42 копійки.

Пунктом 9 цього Договору (зі змінами від 01 квітня 2008 року) встановлено, що орендна плата вноситься орендарем виключно в грошовій формі та розмірі - 1011 (одна тисяча одинадцять) гривень 18 копійок в місяць.

Статтею 93 Земельного кодексу України (далі - ЗКУ) передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.

Земельна ділянка відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦКУ є об`єктом нерухомого майна. За нього згідно з Бюджетним кодексом України (далі - БКУ) та Податковим кодексом України (далі - ПКУ) сплачується плата за землю у складі податку на майно (що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки, зокрема комунальної власності), що належить до місцевих податків. Кошти від такого податку зараховуються до бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад (п. 19 ч. 1 ст. 64 БКУ).

Згідно зі ст. 21 Закону про оренду землі орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою відповідно до договору оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ПКУ).

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою на умовах оренди (п.п. 14.1.136 п. 14.1. ст. 14 ПКУ).

Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (п. 288.1 ст. 288 ПКУ).

Відповідно до п.п. 269.1.2 п. 269.1 ст. 269 ПКУ встановлено, що платниками плати за землю, зокрема, є платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.

Згідно з п.п. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 ПКУ землекористувачі - це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), які користуються земельними ділянками державної та комунальної власності: 1) на праві постійного користування; 2) на умовах оренди.

Об`єктами оподаткування платою за землю, зокрема, є об`єкти оподаткування орендною платою - земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди (п.п. 270.1.2 п. 270.1 ст. 270 ПКУ).

Згідно з пунктом 288.4 статті 288 ПКУ розмір та умови внесення орендної плати встановлюються в договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Типовий договір оренди землі затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 р. № 220 (далі - постанова № 220).

Як стверджує позивач, порушуючи умови договору, відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі сплачує орендну плату за користування земельною ділянкою загальною площею 0,3278 га, унаслідок чого упродовж 2020 - 2023 років утворилася заборгованість на загальну суму 147 458 (сто сорок сім тисяч чотириста п`ятдесят вісім) гривень 31 копійка.

Статтею 222 ГКУ передбачено, що юридична особа, чиї права або законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав або інтересів має право звернутися до нього з письмовою претензією, якщо інше не встановлено законом. Це дає право місцевій раді на звернення із претензією до орендаря в разі порушення умов договору оренди землі в частині несплати орендної плати.

Якщо орендар земельної ділянки не сплачує орендну плату, то згідно зі ст. 24 Закону про оренду землі місцева рада як орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Тим паче, що відповідно до ст. 96 ЗКУ землекористувач зобов`язаний своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату на користь власника земельної ділянки, зокрема місцевої ради. Крім іншого, відповідно до статті 629 ЦКУ, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, листом від 08 серпня 2023 року № 02-23/1107 Арцизька міська рада звернулась до відповідача з вимогою сплатити орендну плату за користування земельною ділянкою відповідно до розрахунку заборгованості у найкоротший термін, але не пізніше 08 вересня 2023 року (копія листа додається, оригінали є у позивача та відповідача).

Відповідно до пункту 41 Договору за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору.

В силу ч.2 ст.625 ЦКУ боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції Касаційного господарського суду Верховного Суду від 01.06.2021р. у справі № 910/9544/19 невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення на підставі статті 625 ЦКУ виникає у кредитора з дати порушення грошового зобов`язання до дати його усунення та обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Згідно з п.п.14.1.162, п.14.1 ст.14 ПКУ пеня - це сума коштів у вигляді відсотків, нарахована на суми грошових зобов`язань у встановлених ПКУ випадках та не сплачена у встановлені законодавством строки.

Отже, після закінчення встановлених ПКУ строків погашення узгодженого грошового зобов`язання на суму податкового боргу (включаючи суму штрафних санкцій за їх наявності та без урахування суми пені) нараховується пеня без урахування строків давності, визначених п. 102.1 ст. 102 ПКУ.

Як зазначає позивач, під час проведення розрахунку заборгованості по орендній платі за договором оренди землі від 01 березня 2005 року сума заборгованості з врахуванням індексу інфляції становить 147 790 (сто сорок сім іисяч сімсот дев`яносто) гривень 86 копійок. Пеня 0,3% несплаченої суми за кожний день простроченої сплати становить 215 742 (двісті п`ятнадцять тисяч сімсот сорок дві) гривні 44 копійки (розрахунок додається).

Враховуючи викладене ціна позову становить 363 533 (триста шістдесят три тисячі п`ятсот тридцять три) гривні 31 копійка.

Суд зазначає, що будь-які зміни і доповнення до договору мають юридичну силу тільки у тому випадку, коли вони вчинені у письмовій формі, з моменту підписання сторонами та державної реєстрації.

Зміна умов договору здійснюється шляхом зміни або доповнення його умов за ініціативою будь-якої сторони шляхом укладення додаткового договору. Додатковий договір підписується сторонами і є невід`ємною частиною основного договору. На всіх примірниках основного договору робиться відмітка про його зміну або припинення чи розірвання.

Згідно із ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно з ч.1 ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Враховуючи вищезазначене, зміна договору оренди здійснюється в письмовій формі та підлягає державній реєстрації.

Відповідно до чинного законодавства України договори оренди земельної ділянки та додаткові попади до договорів оренди земельної ділянки підлягають державній реєстрації відповідним виконавчим комітетом сільської, селищної, міської ради за місцем розташування земельної ділянки.

Моментом та умовою для зміни чинного договору оренди землі є досягнення домовленості, що зазвичай здійснюється шляхом укладання додаткової угоди або набрання законної сили рішенням суду про можливість внесення таких змін;

додаткова угода до договору оренди землі підлягає обов`язковій реєстрації, як і сам договір;

у разі відсутності факту державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди землі у сторін цієї додаткової угоди не виникають права та обов`язки, передбачені даної додатковою угодою.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року № 1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки.

У ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження" право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пункт 1 ч.1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначає, що однією із підстав для державної реєстрації прав та їх обтяжень - є саме договір укладений у порядку, встановленому законом.

Проте позивач не надав суду доказів реєстрації права оренди відповідача.

Отже вищевказаними приписами законодавства, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, було чітко врегульовано порядок укладення та проведення державної реєстрації договорів оренди землі.

При чому Велика Палата Верховний Суд у постанові від 15.01.2020р. у справі № 322/1178/17 зробила правовий висновок, згідно якого момент укладення договору визначено у статтях 368, 640 ЦК України. Вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У спеціальному Законі вказано, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації .

Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України, у редакції, яка була чинною як на час укладення договору оренди земельної ділянки, так і на момент його державної реєстрації, визначено момент, коли договір, який підлягав державній реєстрації, є укладеним, а саме: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина друга статті 631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди земельної ділянки на час дії зазначеної редакції частини третьої статті 640 ЦК України є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України.

У постанові від 18.06.2019р. у справі № 812/778/17 Верховний Суд дійшов висновку, що додаткова угода до договору оренди підлягала державній реєстрації як і договір оренди земельної ділянки. За встановлення у судовому процесі обставин відсутності факту державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки у сторін цієї додаткової угоди не виникли права та обов`язки, які нею визначені.

При чому у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015р. у справі № 819/1849/13-а висвітлена правова позиція, згідно якої орган державної реєстрації прав має виключну компетенцію в питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами.

До виключної компетенції цього органу належить і прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав, а тому суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстрації прав, зобов`язуючи його приймати такі рішення.

В ракурсі вищевикладеного слід зазначити, що додаткова угода від 01.04.2008р. не містить відмітки про її державну реєстрацію.

Позивачем не надано жодних рішень уповноваженого суб`єкта державної реєстрації щодо розгляду питань стосовно державної реєстрації вказаних правочинів.

Встановивши вказані обставини суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно ст. 15 та ч.ч. 1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Частиною 1 ст.4 ГПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно приписів ГПК України господарське судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст.13 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В свою чергу, ст.ст.76-89 ГПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів.

Відповідно до ч.ч.1 та 6 ст.81 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд також звертає увагу, що Головне управління Державної податкової служби в Одеській області на ухвалу від 19.02.2024р. по справі № 916/5155/23 щодо надання інформації стосовно фізичної особи-підприємця ЧАПУНІ РУБЕН ЛЬВОВИЧА (РНОКПП НОМЕР_1 ) в межах функціональних повноважень, визначених статтею 19 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі - ПКУ), повідомляє таке.

Згідно даних інформаційно-комунікаційної системи ДПС України, станом на дату надання відповіді, ФОП ЧАПУНІ РУБЕН ЛЬВОВИЧ (РНОКПП НОМЕР_1 ) перебуває на податковому обліку в Арцизькій ДПІ Головного управління ДПС в Одеській області зі станом 0 - платник податків за основним місцем обліку.

Відповідно до договіру оренди землі від 01 березня 2005 року б/н ФОП ЧАПУНІ РУБЕН ЛЬВОВИЧУ надано в оренду земельну ділянку, що знаходиться на території Арцизької ТГ (ИА0033212) АДРЕСА_2 загальною площею 3278 кв. метрів.

Земельні відносини та справляння плати за землю в Україні регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України (далі - ЗКУ), Податковим кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно- правовими актами.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПКУ).

Платником орендної плати є орендар земельної ділянки (підпункт 288.2 статті 288 ПКУ).

Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду (підпункт 288.3 статті 288 ПКУ). Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендавцем (власником) і орендарем (підпункт 288.4 статті 288 ПКУ).

Платники орендної плати (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу податкову декларацію за місцезнаходженням земельної ділянки (п.288.7 ст.288 ПКУ).

Згідно даних інформаційно-комунікаційної системи ДПС України, станом на дату надання відповіді до контролюючого органу за місцем розташування земельних ділянок (Арцизькій ТГ (ПА0033212)) податкові декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності ) ФОП ЧАПУНІ РУБЕН ЛЬВОВИЧ (РНОКПП НОМЕР_1 ) подані за 2015 рік.

За інші періоди 2016 - 2024 роки податкові декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) не подавались.

Податкова звітність по іншим податкам та зборам подана за 2016 рік. За інші періоди 2017 - 2024 роки податкова звітність ФОП ЧАПУНІ РУБЕН ЛЬВОВИЧЕМ (РНОКПП НОМЕР_1 ) не подавалась.

Згідно даних інформаційно-комунікаційної системи ДПС України по ФОП ЧАПУНІ РУБЕН ЛЬВОВИЧУ (РНОКПП НОМЕР_1 ) станом на 01.01.2021 року заборгованість по орендній платі складала 10134,80 гривень.

За період з 01 січня 2021 року по 26 лютого 2024 року сплачено орендну плату з фізичних осіб по Арцизькій ТГ (ПА0033212): (Період Сума сплати до бюджету, грн.) 2021 рік - 10 000,00 2022 рік - 2 100,00, з 2023 рік 7450,00грн., 2024 рік - 2030,00грн.

За інформацією Головного управління Державної податкової служби в Одеській області, станом на 26.02.2024р. заборгованість з орендної плати за землю відсутня.

Дослідивши лист-відповідь Головного управління Державної податкової служби в Одеській області, суд робить висновок, що у ГУ ДПС Одеської області обліковується договір оренди землі від 01 березня 2005 року б/н , укладений між ФОП ЧАПУНІ РУБЕН ЛЬВОВИЧ (РНОКПП НОМЕР_1 ) та Арцизькою міською радою.

Проте доказів державної реєстрації та обліку у ГУ ДПС Одеської області додаткової угоди від 01.04.2008р. до договору аренді земли от 01.03.2005р. суду не надано.

Відтак, відсутні підстави застосування для розрахунку заборгованості орендаря нової нормативної грошової оцінку ділянки - 404 472,42 грн., та змінениу розмір орендної плати - 1011,18 грн. щомісячно, з урахуванням індексу інфляції.

Доказів перегляду розміру орендної плати двічі на рік (одна з умов доадткової угоди від 01.04.2008р.) позивач не надав. Підстави для застосування розміру відповідальність за несвоєчасну сплату орендної плати - 0,3 % несплаченої суми за кожний день прострочки також відсутні.

За змістом положень ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події.

У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд застосовує висновки Верховного Суду, що містяться у постановах від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 13.08.2020 у справі №927/718/17, від 04.03.2021 у справі №908/1879/17, а саме:

- «Законодавцем як одну із засад (принципів) господарського судочинства визначено змагальність сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 ГПК України). Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення своїх вимог. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони, однак не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню у спосіб, який дозволить дотриматись переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної стороною обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний» (постанови Верховного Суду від 13.08.2020 у справі №927/718/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18);

- «із внесенням 17.10.2019 змін до ГПК України його статтю 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому» (постанова Верховного Суду від 04.03.2021 у справі №908/1879/17)».

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає у тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 20.08.2020 у справі № 914/1680/18).

Згідно із статтею 236 ГПК України, зокрема судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v.Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v.Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року) (рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України").

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", рішення від 10.02.2010). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

За приписами ст.ст.73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені судом після закінчення розгляду справи.

Керуючись ст.ст.13,73,74,76-80,86,129,232,233,236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Згідно з ч.ч.1,2 т.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 02 травня 2024 р.

Суддя Т.Г. Пінтеліна