УХВАЛА

23 квітня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/9198/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

за участю представників:

позивача - Січевлюк В. А.,

відповідача - Ломако Є. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.01.2024 (судді: Алданова С. О. - головуючий, Євсіков О. О., Корсак В. А.) і рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2023 (суддя Пукшин Л. Г.) у справі

за позовом Приватного акціонерного товариства "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування"

до Фонду державного майна України

про визнання права на застосування пільги,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року Приватне акціонерне товариство "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" (далі - ПрАТ "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду державного майна України (далі - ФДМУ) про визнання права позивача на застосування передбаченої чинним законодавством пільги на сплату орендної плати за договором оренди від 29.12.2004 № 878 (в редакції додаткової угоди від 22.09.2022 № 87), котра встановлена в підпункті 2 пункту 1 та абзаці 4 підпункту 4 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" від 27.05.2022 № 634 (далі - Постанова від 27.05.2022 № 634).

На обґрунтування позову позивач посилався на невизнання відповідачем права на застосування позивачем передбаченої чинним законодавством України пільги на сплату орендної плати у період дії в Україні воєнного стану.

Відповідач у відзиві на позов заперечив проти його задоволення, посилаючись, зокрема на помилковість обраного позивачем способу захисту.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2023 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у позові, місцевий господарський суд виходив із того, що позов у цій справі спрямований на встановлення юридичного факту, що виходить за межі компетенції господарського суду, оскільки в такому випадку суд не здійснює захисту порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу суб`єкта господарювання. Водночас суд установив, що обраний позивачем спосіб захисту не може забезпечити поновлення його порушених прав, а отже є неефективним у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.01.2024 вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції додатково зауважив, що саме по собі визнання права позивача на пільгу не вирішить оспорювані сторонами обставини щодо фактичного визначення суми, яка підлягає сплаті позивачем за укладеним між сторонами у справі договором; обставини правильності нарахування відповідачем орендної плати позивачу, а також наявності чи відсутності заборгованості за укладеним між сторонами договором, з урахуванням посилань позивача на пільгу, передбачену підпунктом 2 пункту 1 та абзацом 4 підпункту 4 пункту 1 Постанови від 27.05.2022 № 634, підлягають встановленню та перевірці судами, зокрема, при розгляді вимог про стягнення такої заборгованості або спорів щодо виконання умов договору оренди від 29.12.2004 № 878.

ПрАТ "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.01.2024 і рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2023 у цій справі, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На думку скаржника, попередні судові інстанції неправильно застосували (неправильно розтлумачили) положення статті 20 Господарського кодексу України, статті 16 Цивільного кодексу України, статті 13 Конвенції; не застосували положення статті 15 Цивільного кодексу України; порушили норми процесуального права, а саме статей 2, 4, 20 Господарського процесуального кодексу України. На обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України - застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а саме у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.10.2022 у справі № 910/14224/20 (пункти 64, 68 та 69); у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 56); у постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 905/671/19 (пункти 105-114); у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 щодо необхідності з`ясування судом того, з яких саме правовідносин сторін виник спір; чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Зокрема, доводи скаржника зводяться до наявності правових підстав для задоволення вимог заявленого позову у спосіб обраний позивачем та помилковості і необґрунтованості висновків судів щодо неефективного способу захисту обраного позивачем.

ФДМУ у відзиві на касаційну скаргу не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає їх безпідставними і необґрунтованими, зазначає, що рішення місцевого суду та постанова суду апеляційної інстанції є законними, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржені судові рішення залишити без змін.

Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 29.12.2004 між ФДМУ (орендодавець) та Закритим акціонерним товариством "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" (правонаступником якого є ПрАТ "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування") (орендар) було укладено договір оренди № 878 цілісного майнового комплексу Державного підприємства "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування".

В подальшому, як зазначав позивач, 22.09.2022 між сторонами за наслідками проведеного аукціону на продовження договору оренди була укладена додаткова угода № 87 про продовження договору оренди від 29.12.2004 № 878 цілісного майнового комплексу колишнього Державного підприємства "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" шляхом викладення його у новій редакції (відповідно до примірного договору оренди єдиного майнового комплексу державного підприємства, його відокремленого структурного підрозділу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2020 № 820).

За умовами аукціону на продовження договору оренди від 29.12.2004 № 878, проведеного перед підписанням додаткової угоди № 87 про продовження договору оренди від 29.12.2004 № 878, позивач сплатив авансовий внесок в сумі 631 139,24 грн, котрий у подальшому був зарахований у наступні платежі зі сплати орендної плати.

Також позивач, на обґрунтування позову, посилався на те, що згідно з підпунктом 2 пункту 1 Постанови від 27.05.2022 № 634 на період воєнного стану, але у будь-якому разі не довше 30.09.2022, за договорами оренди державного майна, чинними станом на 24.02.2022 або укладеними після цієї дати за результатами аукціонів, що відбулися 24.02.2022 або раніше, звільняються від орендної плати орендарі, які використовують майно, розміщене на території м. Києва, до 30.09.2022. У свою чергу, в абзаці 4 підпункту 4 пункту 1 цієї ж Постанови передбачено, що орендарям на територіях, визначених у підпунктах 2 і 3 цього пункту, орендна плата нараховується у розмірі 50 % орендної плати, встановленої договором оренди (з урахуванням її індексації) після 30.09.2022 р. і 30.05.2022 відповідно і до закінчення строку, визначеного в абзаці 1 цього підпункту.

Оскільки, за твердженням позивача, договір оренди від 29.12.2004 № 878 був чинним станом на 24.02.2022, дія якого була продовжена за додатковою угодою від 22.09.2022 № 87, то, відповідно, на вказаний договір розповсюджується дія положень підпункту 2 пункту 1 та абзацу 4 підпункту 4 пункту 1 Постанови від 27.05.2022 № 634 щодо пільг у сплаті орендної плати.

Попередні судові інстанції зазначили, що між сторонами у справі велося листування з приводу застосування вказаної пільги, проте це питання так і залишилося неврегульованим.

Невизнання ФДМУ права на застосування позивачем передбаченої чинним законодавством України пільги на сплату орендної плати у період дії в Україні воєнного стану стало причиною звернення до суду з позовом у цій справі.

Як установили суди та свідчать матеріали справи, предметом позову у ній є вимоги ПрАТ "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" до ФДМУ про визнання права позивача на застосування передбаченої чинним законодавством пільги на сплату орендної плати за договором оренди від 29.12.2004 № 878 (в редакції додаткової угоди від 22.09.2022 № 87), котра встановлена в підпункті 2 пункту 1 та абзаці 4 підпункту 4 пункту 1 Постанови від 27.05.2022 № 634.

Місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, відмовив у задоволенні цього позову. Висновки судів про відмову у позові суди ґрунтували на тому, що позивач у наведеному випадку обрав неефективний спосіб захисту порушеного права.

Водночас суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в порядку положень статті 269 Господарського процесуального кодексу України, зауважив на тому, що саме по собі визнання права позивача на пільгу не вирішить оспорювані сторонами обставини щодо фактичного визначення суми, яка підлягає сплаті позивачем за договором оренди від 29.12.2004 № 878; обставини правильності нарахування відповідачем орендної плати позивачеві, а також наявності чи відсутності заборгованості за цим договором, з урахуванням посилань позивача на передбачену в підпункті 2 пункту 1 та абзаці 4 підпункту 4 пункту 1 Постанови від 27.05.2022 № 634 пільгу, підлягають встановленню та перевірці судами, зокрема, при розгляді вимог про стягнення такої заборгованості або спорів щодо виконання умов договору оренди від 29.12.2004 № 878.

Отже, зважаючи на підстави та зміст заявленого позову, суди встановили, що обраний позивачем у цій справі спосіб захисту не зможе забезпечити і гарантувати йому відновлення порушеного права, а тому не спроможний надати ефективний захист його прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

При цьому суди попередніх інстанцій виходили із того, що способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції зауважив, що розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з погляду зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави- учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Проте засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Отже, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та інших.

Разом із тим, застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18.

Обрання неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21, пункт 148).

Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з ухвалою Верховного Суду від 04.03.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПрАТ "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2023 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.01.2024 у цій справі з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних скаржником судових рішень в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Крім того, посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Проаналізувавши висновки, які викладені у наведених скаржником постановах Верховного Суду, а саме у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.10.2022 у справі № 910/14224/20, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, у постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 905/671/19, колегія суддів вважає, що правовідносини у справах, на які посилається скаржник, та у справі, що переглядається, не є подібними насамперед за змістовним критерієм, наведені справи різняться предметом і підставами позовних вимог, суттю та змістом правовідносин, фактичними обставинами, матеріально-правовим регулюванням відносин.

У справі № 910/14224/20 розглядався спір про визнання зобов`язання припиненим; позов обґрунтовано тим, що відповідач не визнає припинення договірних зобов`язань заводу за кредитним договором внаслідок їх виконання, проведеного належним чином.

У справі № 522/1528/15-ц предметом позову є вимоги про визнання договору поруки припиненим і частково недійсним, які обґрунтовані зокрема тим, що порука була припинена у зв`язку з недотриманням банком строку звернення до суду з вимогами до поручителя.

У справі № 905/671/19 розглядався корпоративний спір, предметом позову у справі є вимоги про визнання недійсним рішення наглядової ради товариства про затвердження ринкової вартості однієї простої іменної акції та визнання права акціонера на отримання компенсації за примусово вилучені акції товариства.

Колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Стосовно посилань скаржника на неврахування судами постанов Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, то колегія суддів зазначає, що, як свідчить зміст постанови суду апеляційної інстанції, цей суд врахував висновки, вміщені у вказаних постановах Верховного Суду, та ухвалив судове рішення відповідно до них.

Колегія суддів зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваних судових рішеннях, скаржник має навести не особисті міркування щодо незаконності та необґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахували суди попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи. Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність.

З огляду на зазначене підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу, не знайшла підтвердження.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ПрАТ "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.01.2024 і рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2023 у цій справі.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Київське центральне конструкторське бюро арматуробудування" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.01.2024 і рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2023 у справі № 910/9198/23 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак