УХВАЛА

25 квітня 2024 року

м. Київ

cправа № 908/2317/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

позивача - товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-проектно-виробнича компанія «Спецзахист» - Єренко Д.В., адвокат (ордер від 21.02.2023),

відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Союз підрядників атомних станцій «Атомтехінтерсервіс» - Ткаченко О.С., адвокат (ордер від 24.08.2023),

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-проектно-виробнича компанія «Спецзахист»

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.01.2024 (головуючий суддя: Парусніков Ю.Б., судді: Верхогляд Т.А., Іванов О.Г.)

у справі № 908/2317/22

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-проектно-виробнича компанія «Спецзахист» (далі - ТОВ «Інженерно-проектно-виробнича компанія «Спецзахист»)

до товариства з обмеженою відповідальністю «Союз підрядників атомних станцій «Атомтехінтерсервіс» (далі - ТОВ «Союз підрядників атомних станцій «Атомтехінтерсервіс»),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»),

про стягнення 1 308 569,67 грн,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Інженерно-проектно-виробнича компанія «Спецзахист» звернулося до суду з позовом до ТОВ «Союз підрядників атомних станцій «Атомтехінтерсервіс» про стягнення 1 308 569,67 грн заборгованості за договором субпідряду від 21.09.2021 № 0609/2021/С на виконання робіт: «Технічне переоснащення. ВП ЗАЕС, м. Енергодар, Промислова, 133, Енергоблок, 4. Реакторне відділення. Заміна комплектних трансформаторних підстанцій типу КТПВП. СНЕ. РВ. Будівельно-монтажні та пусконалагоджувальні роботи».

Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на неналежне виконання ТОВ «Союз підрядників атомних станцій «Атомтехінтерсервіс» зобов`язання з оплати виконаних ТОВ «Інженерно-проектно-виробнича компанія «Спецзахист» за договором будівельних робіт.

Згідно з ухвалою господарського суду Запорізької області від 22.12.2022 зі справи № 908/2317/22 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Рішенням господарського суду Запорізької області від 27.03.2023 зі справи № 908/2317/22 (суддя Горохов І.С.) позов задоволено повністю, з посиланням на належне виконання позивачем будівельних робіт за договором та безпідставне ухилення відповідача від їх прийняття та оплати.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 17.01.2024 зі справи рішення місцевого господарського суду зі справи скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові; стягнуто з ТОВ «Інженерно-проектно-виробнича компанія «Спецзахист» на користь ТОВ «Союз підрядників атомних станцій «Атомтехінтерсервіс» 29 442,82 грн судового збору з апеляційної скарги.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано з посиланням, зокрема, на те, що спір між сторонами стосується виконання умов договору субпідряду, а тому до предмета дослідження у цій справі входить встановлення обставин щодо характеру, обсягу та якості робіт, що є предметом договору, строків їх виконання та порядку їх прийняття, аналіз доказів, поданих на підтвердження виконання та передання цих робіт; встановленню підлягає також відповідність визначеної в договорі вартості робіт фактично виконаним роботам. Судом встановлено, що документи на підтвердження виконання позивачем будівельних робіт не були направлені відповідачу у строки, визначені пунктами 3.1, 4.1 договору (до 20 грудня 2021 року), що позбавило останнього можливості перевірити у встановленому порядку реальність об`ємів і вартості виконаних робіт; вперше такі документи були направлені відповідачу згідно з листом від 25.08.2022 вих. № 403 після захоплення міста Енергодар Запорізької області збройними силами Російської Федерації (що мало місце 04.03.2022 та окупація якого [міста] триває до теперішнього часу). Несвоєчасне направлення документів відповідачу, які необхідні для перевірки реальності виконаних робіт в частині об`ємів і вартості виконаних будівельних робіт свідчить про прострочення з боку кредитора, що вплинуло на можливість прийняття виконання відповідачем (через окупацію міста Енергодар). На час розгляду справи в суді ані позивач, ані відповідач доступу до об`єкта будівництва не мають, відповідно відповідач не має можливості здійснити перевірку реальності актів виконаних робіт, що звільняє його від обов`язку їх оплати. У вирішенні даного спору суд зазначив, що вирішальним вважає неможливість прийняття робіт в умовах воєнної окупації та захоплення Запорізької АЕС (що є загальновідомою обставиною та не потребує доказування). При цьому суд не може спонукати відповідача до оплати виконаних позивачем робіт за умови неможливості перевірки їх повноти та якості (тим більше, що мова йде про об`єкт підвищеної небезпеки).

Не погоджуючись із судовим рішенням попередньої інстанції у справі, ТОВ «Інженерно-проектно-виробнича компанія «Спецзахист» звернулося до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, згідно з якою просить Суд скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні у застосуванні норм права висновків, які викладені у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 910/6002/18, від 17.03.2021 у справі № 910/11592/19, від 05.06.2018 у справі № 910/16804/17, від 04.06.2018 у справі № 908/3519/16, від 24.10.2018 у справі № 910/2184/18 у подібних правовідносинах.

ТОВ «Союз підрядників атомних станцій «Атомтехінтерсервіс» у відзиві проти доводів касаційної скарги заперечило, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Третя особа не скористалася своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно з ухвалою Суду від 09.04.2024 представники сторін брали участь у судовому засіданні 25.04.2024 в режимі відеоконференції.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 908/2317/22 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових:

(1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду;

(2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Скаржником вказані постанови Верховного Суду, в яких зазначені правові висновки, які, на думку позивача, не були враховані судом попередньої інстанції.

Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника, Верховний Суд виходить з такого.

Так, у справі № 910/6002/18, на яку посилається скаржник, предметом судового розгляду було стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку з оплати виконаних за договором підряду робіт. У цій справі Верховний Суд, зокрема, виснував, що відповідач не надав обґрунтованої відмови від підписання актів виконаних робіт, оскільки саме по собі направлення актів та довідок не у встановлений договором строк не є передбаченою законом або договором підставою для відмови від їх прийняття та підписання.

У справі № 910/11592/19 про стягнення заборгованості за виконані за договором підрядні роботи, Верховний Суд, зокрема, виснував, що передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального виконання робіт підрядником за договором у разі неотримання обґрунтованої відмови замовника про причини неприйняття робіт (виявлені недоліки) у строк, визначений договором; відповідно до положень статей 853, 882 Цивільного кодексу України, якщо замовник не підписав акт та не висловив заперечення щодо виконаних робіт, то такі роботи вважаються прийнятими. Отже, передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального виконання робіт підрядником за договором у разі неотримання обґрунтованої відмови замовника про причини неприйняття робіт (виявлені недоліки) у строк, визначений договором; порушення позивачем строку надання відповідачу актів форми № КБ-2в і довідок форми № КБ-3 та надання їх після закінчення строку дії договору, не припиняє зобов`язання щодо оплати виконаних робіт за договором; оскільки відповідач своєчасно не заявив про недоліки виконаних робіт, то останній не звільняється від обов`язку оплатити роботи, виконані за договором підряду.

У справі 910/16804/17 про стягнення заборгованості за виконані за договором підрядні роботи, Верховний Суд, зокрема, виснував, що відповідно до норм чинного законодавства підрядник не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання замовника до підписання акта виконаних робіт, а має лише констатувати факт відмови від підписання акта. У свою чергу, обов`язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт негайно про них заявити (у тому числі, шляхом мотивованої відмови від підписання акта виконаних робіт) законом покладений саме на замовника. Проте замовник (відповідач) в порушення вимог статей 853, 882 Цивільного кодексу України безпідставно відмовився від прийняття робіт, своєчасно не заявивши про їх недоліки, а отже, не звільняється від обов`язку оплатити роботи, виконані за договором підряду.

У справі № 908/3519/16, на яку посилається скаржник, розглядався спір про стягнення суми невикористаного авансу за договором на виконання робіт (за первісним позовом) та спір про стягнення заборгованості за виконані роботи за договором на виконання робіт (за зустрічним позовом). У цій справі Верховний Суд, зокрема, виснував, що відповідно до норм чинного законодавства підрядник не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання замовника до підписання акта виконаних робіт, а має лише констатувати факт відмови від підписання акта. У свою чергу, обов`язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт негайно про них заявити (у тому числі, шляхом мотивованої відмови від підписання акта виконаних робіт) законом покладений саме на замовника. Замовник безпідставно відмовився від прийняття робіт, своєчасно не заявивши про їх недоліки (за наявності таких), а тому останній не звільняється від обов`язку оплатити виконані за договором підряду роботи.

Скаржник також посилається на справу № 910/2184/18 про стягнення заборгованості за виконані за договором підрядні роботи. У цій справі Верховний Суд, зокрема, виснував, що обов`язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт негайно про них заявити (у тому числі, шляхом мотивованої відмови від підписання акта виконаних робіт) законом покладений саме на замовника. Проте відповідач свої обов`язки з прийняття виконаних робіт не виконав, акти та довідки залишив непідписаними без будь-яких пояснень. З огляду на зазначене, вірним є висновок судів попередніх інстанцій про те, роботи, виконані позивачем, вважаються прийнятими відповідачем без зауважень, а тому підлягають оплаті в повному обсязі.

Водночас у справі № 908/2317/22, судове рішення попередньої інстанції в якій є предметом касаційного оскарження, судом апеляційної інстанції, зокрема, встановлено, що несвоєчасне направлення позивачем документів відповідачу, які необхідні для перевірки реальності виконаних робіт в частині об`ємів і вартості виконаних будівельних робіт свідчить про прострочення з боку кредитора, що вплинуло на можливість прийняття виконання відповідачем (через окупацію міста Енергодар). На час розгляду справи у суді ані позивач, ані відповідач доступу до об`єкта будівництва не мають, відповідно відповідач не має можливості здійснити перевірку реальності актів виконаних робіт, що звільняє його від обов`язку їх оплати. У вирішенні даного спору суд зазначив, що вирішальним вважає неможливість прийняття робіт в умовах воєнної окупації та захоплення Запорізької АЕС. При цьому суд не може спонукати відповідача до оплати виконаних позивачем робіт за умови неможливості перевірки їх повноти та якості (тим більше, що мова йде про об`єкт підвищеної небезпеки).

Таким чином, проаналізувавши зміст наведених скаржником постанов, Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржуване судове рішення прийняте без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у вказаних скаржником справах і у справі, яка переглядається, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, тобто, дійшли певних конкретних висновків з урахуванням наданих сторонами усіх доказів, що виключає подібність правовідносин у вказаних справах за змістовним критерієм. При цьому, з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що відмова кредитора від запропонованого боржником виконання договору може мати місце лише тоді, коли кредитор може прийняти виконання від боржника, однак із суб`єктивних причин відмовляється це зробити. Натомість, не можна вважати відмовою об`єктивну неможливість прийняти виконання боржника, оскільки в такому випадку матиме місце не відмова від прийняття виконання, а лише неможливість прийняти виконання.

Водночас Суд звертає увагу на те, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

Отже, Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 908/2317/22.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 908/2317/22 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Інших підстав для перегляду справи у суді касаційної інстанції, крім пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник у касаційній скарзі не наводить.

Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи ТОВ «Союз підрядників атомних станцій «Атомтехінтерсервіс», викладені у відзиві на касаційну скаргу, у тій частині, яка узгоджується з викладеним у цій ухвалі.

Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Верховний Суд у прийнятті даної ухвали керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-проектно-виробнича компанія «Спецзахист» на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.01.2024 у справі № 908/2317/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова