ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/5407/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.

за участю секретаря судового засідання - Росущан К. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги 1) фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни і 2) Київської міської ради

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 (суддя Кирилюк Т. Ю.)

і постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2024 (головуючий суддя Михальська Ю. Б., судді Іоннікова І. А., Тищенко А. І.)

у справі № 910/5407/23

за позовом фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни

до Київської міської ради

про стягнення коштів,

(у судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Хахула М. О., відповідача - Поліщук М. В.)

ВСТУП

1. Між міською радою як продавцем і фізичною особою-підприємцем як покупцем було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки. Придбавши земельну ділянку, фізична особа-підприємець передала її до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю.

2. Згодом договір купівлі продажу земельної ділянки визнаний недійсним у судовому порядку. При цьому вимога про витребування земельної ділянки не була одночасно заявлена, а тому земля залишилася у власності товариства.

3. Фізична особа-підприємець звернулася з цим позовом до суду та просила стягнути з міської ради вартість земельної ділянки, придбаної за недійсним правочином, з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат.

4. Місцевий господарський суд відмовив у задоволенні позову, вказавши, що земельна ділянка не повернута у власність міської ради, що виключає можливість застосування двосторонньої реституції.

5. Суд апеляційної інстанції вказав, що на момент ухвалення постанови існує судове рішення, яким витребувано земельну ділянку у товариства на користь міської ради, а тому права та інтереси позивачки підлягають захисту шляхом стягнення з продавця вартості земельної ділянки, придбаної за недійсним правочином. Відмовив у стягненні 3% річних та інфляційних втрат, вказавши на відсутність прострочення грошового зобов`язання з боку відповідача.

6. З урахуванням доводів і вимог касаційних скарг позивачки і відповідача, ключовими питаннями, які постали перед Верховним Судом у цій справі можна сформулювати таким чином: - чи є підстави для стягнення з продавця вартості товару, відчуженого за правочином, який визнаний недійсним у судовому порядку, за умови наявності судового рішення про витребування цього товару на користь продавця у кінцевого набувача?; - чи є підстави для стягнення на користь покупця вартості товару з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат?

7. За результатом розгляду касаційних скарг, Верховний Суд, погодившись із висновками суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача вартості земельної ділянки, відчуженої за правочином, який визнаний недійсним у судовому порядку, визнає обґрунтованими посилання позивачки на те, що така вартість підлягає поверненню з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат, оскільки наявне прострочення грошового зобов`язання, та приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в оскаржуваній позивачкою частині.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

8. 24.12.2009 Київська міська рада (далі - відповідач, Рада) прийняла рішення № 977/3046 "Про передачу земельної ділянки та продаж цієї земельної ділянки Фізичній особі-підприємцю Рахімовій Ганні Вікторівні для будівництва, експлуатації та обслуговування дитячого кафе з дитячим майданчиком на вул. Оноре де Бальзака, 54-а у Деснянському районі м. Києва" (далі - рішення від 24.12.2009).

9. Вказаним рішенням Рада, зокрема, вирішила:

- передати Фізичній особі-підприємцю Рахімовій Ганні Вікторівні (далі - позивачка, ФОП Рахімова Г. В.), за умови виконання пункту 9 цього рішення, у короткострокову оренду на 1 рік земельну ділянку площею 0,0734 га для будівництва, експлуатації та обслуговування дитячого кафе з дитячим майданчиком на вул. Оноре де Бальзака, 54-а у Деснянському районі м. Києва (далі -земельна ділянка) за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування (п.2);

- продати ФОП Рахімовій Г. В. земельну ділянку площею 0,0734 га за 1 405 501,00 грн для будівництва, експлуатації та обслуговування дитячого кафе з дитячим майданчиком на вул. Оноре де Бальзака, 54-а у Деснянському районі м. Києва за рахунок земель, переданих у короткострокову оренду згідно з пунктом 2 цього рішення (п.5).

10. 26.05.2010 між Радою та ФОП Рахімовою Г. В. укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого Рада передала, а ФОП Рахімова Г. В. отримала в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку площею 0,0734 га з цільовим призначенням: для будівництва, експлуатації та обслуговування дитячого кафе з дитячим майданчиком, кадастровий номер :62:009:0171, строк дії договору - один рік.

11. 24.12.2010 на виконання рішення Ради від 24.12.2009 між відповідачем і позивачкою укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення (далі - договір купівлі-продажу земельної ділянки), згідно з умовами якого продавець на підставі рішення від 24.12.2009 продав, а покупець купив земельну ділянку, загальною площею 0,0734 га, кадастровий номер :62:009:0171, у межах, які перенесені у натуру (на місцевість) і зазначені у технічній документації земельної ділянки.

12. Згідно з пунктом 2.1 договору купівлі-продажу ціна продажу земельної ділянки становить 1 405 501,00 грн. У рахунок цієї суми відповідно до угоди № 12 від 08.05.2009 покупцем сплачено продавцеві аванс у розмірі 322 946,19 грн (підтверджується квитанцією АТ "Приватбанк" від 25.05.2009, яка долучена до позовної заяви).

13. Позивачка платіжними дорученнями від 25.01.2011 №1064267 на суму 523 554,81 грн та від 06.01.2011 №162492 на суму 559 000,00 грн сплатила відповідачу решту встановленої договором вартості земельної ділянки.

14. 20.06.2011 ФОП Рахімова Г. В. отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №304047.

15. 12.03.2012 між ФОП Рахімовою Г. В. як учасником і Товариством з обмеженою відповідальністю "Армасе" (далі - Товариство) укладено договір про поповнення статутного капіталу Товариства (далі - договір про поповнення статутного капіталу), відповідно до пунктів 1.1, 1.2 та 1.3 якого на умовах, викладених у цьому договорі, учасник передає, а Товариство приймає до статутного капіталу (фонду) товариства земельну ділянку, зазначену у параграфі 1.2 цього договору, натомість учасник отримує частку в статутному капіталі у розмірі 50% товариства загальною вартістю 1 430 750,00 грн, з яких 27 750,00 грн внесено грошовими коштами, інша частина - зазначене у параграфі 1.2 нерухоме майно. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. за №2319.

16. 12.03.2012 між позивачкою і Товариством підписано акт прийому-передачі до статутного капіталу земельної ділянки.

17. У січні 2013 року прокурор Деснянського району міста Києва звернувся до Господарського суду міста Києва (справа №910/1356/13) з позовною заявою до Ради, ФОП Рахімової Г. В., Товариства про: - визнання недійсним та скасування рішення Ради від 24.12.2009; - визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між Радою та ФОП Рахімовою Г. В.; - визнання недійсним державного акта серії ЯЕ №304047 на право власності на земельну ділянку; - визнання недійсним договору про поповнення статутного капіталу Товариства, укладеного між ФОП Рахімовою Г. В. і Товариством; - визнання відсутнім у Товариства права користування земельною ділянкою.

18. Господарська справа № 910/1356/13 неодноразово розглядалася судами всіх інстанцій.

19. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2021 у справі № 910/1356/13 позов задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано рішення Ради від 24.12.2009; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між Радою та ФОП Рахімовою Г. В.; визнано недійсним державний акт серії ЯЕ №304047 на право власності на земельну ділянку, виданий ФОП Рахімовій Г. В.; визнано відсутнім у Товариства права користування земельною ділянкою.

20. Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.07.2021 постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2021 в частині задоволення позовних вимог про визнання відсутнім у Товариства з права користування земельною ділянкою скасовано. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2019 в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання відсутнім у Товариства права користування земельною ділянкою залишено в силі.

21. Суди апеляційної та касаційної інстанцій, ухвалюючи постанови у справі № 910/1356/13, відмовили у задоволенні позову в частині вимоги прокурора щодо визнання недійсним договору про поповнення статутного капіталу Товариства від 12.03.2012 та про визнання відсутнім у Товариства права користування спірною земельною ділянкою, оскільки визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, не відповідає способу захисту порушених прав. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України. Оскільки застосування правового механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України, можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є повернення майна з незаконного володіння.

Узагальнений зміст і підстави позовних вимог

22. ФОП Рахімова Г. В. звернулася до Господарського суду міста Києва з позовною заявою (із урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) в якій просила стягнути з Ради: 1 962 383,91 грн, з яких 1 405 501,00 грн сума боргу, 501 686,96 грн інфляційні втрати, 87 449,12 грн 3% річних.

23. Позивачка, звертаючись до суду з позовом у цій справі, вказувала на те, що враховуючи встановлені у справі № 910/1356/13 преюдиційні у розумінні статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) обставини про те, що вона здійснила оплату за договором купівлі-продажу в повному обсязі, а такий договір у подальшому визнаний недійсним, отже у неї виникли фактичні підстави для стягнення з відповідача в порядку застосування наслідків недійсності правочину (стаття 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)) суми грошових коштів в розмірі 1 405 501,00 грн, сплачених на виконання договору купівлі-продажу земельної ділянки.

24. Також, на суму боргу позивачкою нараховані 3% річних у розмірі 87 449,12 грн за період з 16.04.2021 (на наступний день після набрання законної сили постанови Північного апеляційного господарського суду у справі № 910/1356/13) по 11.05.2023 (день, що передує поданню заяви про збільшення позовних вимог) та інфляційні втрати у розмірі 501 686,96 грн за період з травня 2021 року по квітень 2023 року.

Узагальнений зміст і обґрунтування судових рішень

25. Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 у задоволенні позову відмовлено повністю.

26. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд дійшов висновку, що виходячи зі змісту статті 216 ЦК України у даному випадку до правовідносин сторін за укладеним сторонами у справі договором купівлі-продажу земельної ділянки має застосовуватись саме двостороння реституція. Однак позивачем фактично заявлено вимогу про застосування односторонньої реституції (повернення отриманого за договором - сплачених грошових коштів із урахуванням додаткових нарахувань відповідно до статті 625 ЦК України) як невстановленого правовими актами правового наслідку визнання договору недійсним.

27. Суд установив, що матеріали справи не містять доказів повернення земельної ділянки з кадастровим номером :62:009:0171 територіальній громаді міста Києва, а сама земельна ділянка знаходиться у власності Товариства з моменту її внесення позивачкою до статутного капіталу в обмін на корпоративні права цього товариства за відплатним договором. Відповідно, у даному випадку суд позбавлений будь-якої процесуально-правової можливості вирішити питання повернення обох сторін до початкового стану, який існував до виконання сторонами у справі недійсного правочину.

28. Щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд вказав, що позивачка повинна була довести суду як факт наявності грошового зобов`язання відповідача, так і факт його прострочення з урахування правового регулювання статті 530 ЦК України, однак зазначений процесуальний обов`язок позивачка не виконала.

29. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2024 рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивачки 1 405 501,00 грн коштів, сплачених на виконання договору купівлі-продажу земельної ділянки. У задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 87 449,12 грн та інфляційних втрат у розмірі 501 686,96 грн відмовлено.

30. Суд апеляційної інстанції дослідив, що у липні 2023 року керівник Деснянської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Ради подав до Господарського суду міста Києва позов про витребування у Товариства на користь територіальної громади міста Києва в особі Ради земельної ділянки.

31. Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.08.2023 у справі № 910/11729/23 позов керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Ради задоволено. Витребувано у Товариства на користь територіальної громади міста Києва в особі Ради земельну ділянку площею 0,0734 га по вул. Оноре де Бальзака, 54-А у Деснянському районі м. Києва (кадастровий номер :62:009:0171).

32. Товариство визнало позовні вимоги в справі № 910/11729/23. Рішення набрало законної сили 10.10.2023.

33. Звідси, суд апеляційної інстанції вказав, що станом на дату прийняття постанови вже існує рішення суду у справі №910/11729/23, яким підтверджено обов`язок Товариства повернути спірну земельну ділянку Раді, тобто фактично відновлено право Ради на земельну ділянку, яке існувало до укладення з позивачкою Договору купівлі-продажу.

34. Враховуючи наведене, а також те, що згідно зі статтею 5 ГПК України завданням суду є, зокрема, захист прав та інтересів фізичних і юридичних осіб, оскільки закон для даного випадку не визначає ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду з позовом, суд апеляційної інстанції вказав на необхідність захистити право ФОП Рахімової Г. В. у спірних правовідносинах шляхом стягнення з відповідача на її користь коштів, сплачених на виконання договору купівлі-продажу, який був визнаний недійсним й існує підтверджений рішенням суду обов`язок Товариства повернути спірну земельну ділянку Раді, тобто фактично відновлено правове становище Ради, яке існувало до укладення договору купівлі-продажу.

35. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки 3% річних у розмірі 87 449,12 грн та інфляційних втрат у розмірі 501 686,96 грн, з урахуванням положень частини 2 статті 530, статті 625 ЦК України, суд апеляційної інстанції вказав, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту звернення позивачки до відповідача з претензією щодо повернення їй суми боргу в розмірі 1 405 501,00 грн, а тому в даному випадку немає місце прострочення виконання грошового зобов`язання з боку відповідача.

Касаційна скарга

36. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції в частині відмови в стягненні 3% річних та інфляційних втрат, позивачка звернулася до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову в оскаржуваній частині скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивачки 87 449,12 грн 3% річних та 501 686,96 грн інфляційних втрат.

37. Не погодившись із постановою суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи касаційної скарги позивачки

38. Позивачка наголошує, що з урахуванням положень статті 216 ЦК України, а також установлених обставин, можна дійти висновку, що з наступного дня після прийняття 15.04.2021 постанови Північним апеляційним господарським судом у справі №910/1356/13, якою остаточно визнано недійсним договір купівлі-продажу, у відповідача виник обов`язок повернення коштів за недійсним договором, а у позивачки - право на застосування вимоги про стягнення коштів за недійсним правочином.

39. Зазначає, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

40. У п. 43 постанови від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, у п. 7.53 постанови від 09.02.2021 у справі № 520/17342/18 Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що інфляційні втрати та 3% річні нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, а тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

41. Зазначає, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновки, що наявність судового рішення про визнання недійсним договори, яке боржник не виконав, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання щодо повернення коштів за недійсним договором та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення.

42. При цьому, скаржниця наголошує, що відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17, стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми З роками, які передували подачі позову. Також посилається на постанови Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/ 17-ц.

43. Звідси зазначає, що позовну давність за зобов`язаннями відшкодування інфляційних втрат слід обраховувати за кожен місяць з урахуванням положень частини 5 статті 261 ЦК України з моменту, коли особа набула права пред`явити вимоги про сплати інфляційних втрат.

44. Вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо вказаного вище у спірних правовідносинах.

Узагальнені доводи касаційної скарги відповідача

45. Рада у касаційній скарзі посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування абзацу 2 частини 1 статті 216 ЦК України у правовідносинах, що склалися між стронами спору.

46. Зазначає, що реституція спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (пункт 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).

47. Рада вказує на те, що наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони. Водночас зазначає, що оскільки предмет визнаного судом недійсного правочину не перебував та не був витребуваний судом у тієї сторони недійсного правочину, якій він був переданий, вважає, що в даному випадку суд апеляційної інстанції неправильно застосовав норму абзацу 2 частини 1 статті 216 ЦК України.

Відзив

48. Відзиви від сторін на касаційні скарги не надходили, що відповідно до частини 3 статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

49. Згідно з частинами 1 - 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

50. Судові рішення у справі оскаржуються позивачкою і відповідачем з підстави, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України.

Щодо касаційної скарги відповідача

51. Як уже було зазначено, позивачка, звертаючись до суду із цим позовом, просила стягнути з Ради на свою користь 1 405 501,00 грн відшкодування сплачених нею коштів за придбану земельну ділянку за договором купівлі-продажу, який визнаний судом недійсним, 3 % річних та інфляційні витрати.

52. Наголошувала на тому, що внаслідок обрання прокурором неналежного способу захисту в справі № 910/1356/13, а саме незаявленням прокурором вимоги про витребування земельної ділянки на підставі статті 388 ЦК України, земельна ділянка продовжила перебувати у фактичному користуванні Товариства. Натомість вказувала, що позбавлена можливості самостійно ставити вимогу про повернення земельної ділянки Раді.

53. Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказував на те, що земельна ділянка не перебуває у власності позивачки, як сторони недійсного правочину, отже застосування двосторонньої реституції неможливо. Вказані доводи також покладені в основу касаційної скарги відповідача .

54. Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

55. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пунктах 66, 67 постанови від 02.07.2022 у справі № 923/196/20 (на які посилається Рада у своїй касаційній скарзі), "66. За змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). 67. За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію у натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України)".

56. Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду наголошує, що висновки Великої Палати Верховного Суду у наведеній скаржником справі стосувалися необхідності захисту інтересів територіальної громади шляхом повернення земельної ділянки, відчуженої за нікчемним правочином. Разом з тим, суд касаційної інстанції у наведеній скаржником справі № 923/196/20 виснував, що приписи статей 216 і 228 ЦК України забезпечують справедливий баланс між інтересами позивача та відповідача, водночас, вимогу про повернення сплачених коштів покупець у наведеній справі не заявляв.

57. У цій же справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції погодився з доводами Ради про те, що одностороння реституція не передбачена нормами чинного законодавства. Водночас підставно зазначив, що такий висновок не можна застосовувати у відриві від контексту та обставин справи.

58. Так, як уже було зазначено, суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з Ради вартості проданої за недійсним договором купівлі-продажу земельної ділянки, вказав, що позивачка позбавлена можливості ставити вимогу про повернення земельної ділянки у власність Ради. Разом з тим, на момент ухвалення оскаржуваної постанови, наявне судове рішення, яке набрало законної сили, про витребування у Товариства на користь Ради земельної ділянки. Тобто, станом на дату прийняття оскаржуваної постанови земельна ділянка, яка була об`єктом договору купівлі-продажу, який у подальшому визнаний недійсним у судовому порядку за рішенням суду, яке набрало законної сили, підлягала поверненню її власнику - Раді (продавцю за договором). У свою чергу кошти, сплачені позивачкою за придбання земельної ділянки за недійсним договором в сумі 1 405 501,00 грн, останній Радою не повернуті.

59. Таким чином, за установлених судом апеляційної інстанції у цій справі, яка розглядається, обставин, вбачається наявність судового рішення про витребування на користь продавця земельної ділянки, яка відчужена за договором, який в подальшому визнаний недійсним у судовому порядку, натомість кошти за цю земельну ділянку не повернуті покупцеві.

60. Звідси, колегія суддів не вбачає невідповідності із процитованим відповідачем у касаційній скарзі висновком Великої Палати Верховного Суду щодо застосування частини 1 статті 216 ЦК України, а саме в частині обов`язку сторін за недійсним правочином повернути одержане за ним (двостороння реституція), висновкам суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог про повернення вартості земельної ділянки, позаяк установлені у цій справі обставини свідчать про виконання договору купівлі-продажу обома сторонами, а також про наявність судового рішення про витребування на користь Ради земельної ділянки, відчуженої за правочином, який визнаний недійсним у судовому порядку, а також неповернення продавцем отриманого за недійсним правочином.

61. Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що висновки суду апеляційної інстанції в частині стягнення із Ради на користь позивачки вартості земельної ділянки концептуально узгоджуються із висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 15.11.2023 у справі № 307/3192/19, від 11.04.2024 у справі № 760/16866/22, правовідносини в яких стосувалися приведення сторін (продавця і покупця) за недійсним правочином (скасованими в судовому порядку результатами торгів) до первісного стану (реституція).

62. При цьому, ключовою особливістю наведених справ, яка має значення для розгляду цього спору, є також установлені спільні обставини щодо відчуження покупцем за недійсним правочином придбаного майна третій особі, а також наявність судового рішення про витребування відчуженого майна у кінцевого набувача. За наведених обставин Касаційний цивільний суд вказував на підставність приведення сторін правочину до первісного стану шляхом реституції та стягнення з продавця грошових коштів, сплачених за придбаний товар за недійсним правочином.

63. Вказаним спростовуються доводи відповідача щодо неможливості застосування реституції до правовідносин сторін у цій справі, оскільки земельна ділянка вже не перебувала у власності позивачки.

64. Як уже було наголошено, двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Звідси, обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що вимога позивачки про застосування наслідків виконання недійсного правочину відповідає змісту її порушеного права та характеру правопорушення, забезпечить ефективне поновлення її порушеного права й не призведе до повернення лише однієї зі сторін недійсного правочину до початкового стану.

65. Враховуючи обґрунтування, викладені вище у цій постанові, Суд дійшов висновку, що під час касаційного розгляду не було виявлено неправильного застосування судом апеляційної інстанції частини 1 статті 216 ЦК України, тому і підстав для зміни чи скасування оскаржуваної постанови в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Ради вартості земельної ділянки у касаційному провадженні за касаційною скаргою відповідача, яке відкрито з підстави, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, немає.

66. Інші доводи касаційної скарги відповідача підставою касаційного оскарження не обґрунтовані, підставою відкриття касаційного провадження не слугували, направлені на переоцінку встановлених у справі обставин, що виходить за межі касаційного розгляду, передбачені статтею 300 ГПК України, а тому судом касаційної інстанції і не розглядаються.

Щодо касаційної скарги позивачки

67. Як уже було зазначено, позивачкою заявлені вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів з урахуванням 3% річних у розмірі 87 449,12 грн за період з 16.04.2021 (наступний день після набрання законної сили постанови суду в справі №910/1356/13) по 11.05.2023 (день, що передує поданню заяви про збільшення позовних вимог) та інфляційних втрат у розмірі 501 686,96 грн за період з травня 2021 року по квітень 2023 року.

68. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина 2 статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу (основне зобов`язання), суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

69. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

70. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

71. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23) вказано, що "86. Разом із тим, як убачається з висновків Касаційного цивільного суду у постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 344/2483/18 та від 12 квітня 2023 року у справі № 461/4066/21, зобов`язання повернути майно, отримане за недійснім оспорюваним правочином, виникає в особи з моменту набрання законної сили судовим рішенням про визнання такого правочину недійсним. Враховуючи презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), можна зробити висновок, що особа отримала майно на підставі укладеного правочину, але ця підстава згодом відпала з визнанням судом цього правочину недійсним. Отже, Касаційний цивільний суд у наведених справах зробив правильний висновок про виникнення у особи обов`язку повернути майно з моменту визнання судом відповідного правочину недійсним".

72. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Обов`язок з повернення коштів на підставі оспорюваного правочину виникає з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання правочину недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.08.2021 в справі № 344/2483/18 (провадження № 61-14496св19)).

73. Суд апеляційної інстанції наведеного не врахував та безпідставно не взяв до уваги доводи позивачки про те, що обов`язок повернути отримане за недійсним оспорюваним правочином у Ради виник з наступного дня після прийняття 15.04.2021 постанови Північним апеляційним господарським судом у справі №910/1356/13, тобто з 16.04.2021.

74. Звідси, висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для стягнення з Ради на користь позивачки грошових коштів з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат на підставі приписів частини 2 статті 625 ЦК України не можна визнати законним і обґрунтованим.

75. Висновки суду апеляційної інстанції в частині відмови у стягненні грошових коштів з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат, також не узгоджуються з висновками Касаційного цивільного суду щодо застосування приписів частини 2 статті 625 ЦК України, наведеними, зокрема, в постановах від 15.11.2023 у справі № 307/3192/19, від 11.04.2024 у справі № 760/16866/22.

76. Окрім того, висновки суду касаційної інстанції у наведених постановах у справах № 307/3192/19, № 760/16866/22 щодо стягнення суми боргу з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат на підставі частини 2 статті 625 ЦК України пов`язані із моментом набрання чинності судового рішення про визнання правочину недійсним, а не з фактом наявності чи відсутності претензії покупця про повернення грошових коштів, а тому посилання суду апеляційної інстанції на приписи частини 2 статті 530 ЦК України також визнаються безпідставними.

77. Доводів на спростування правильності наведеного позивачкою розрахунку 3% річних у розмірі 87 449,12 грн за період з 16.04.2021 (наступний день після набрання законної сили постанови суду в справі №910/1356/13) по 11.05.2023 (день, що передує поданню заяви про збільшення позовних вимог) та інфляційних втрат у розмірі 501 686,96 грн за період з травня 2021 року по квітень 2023 року, матеріали справи не містять. Рада не скористалася процесуальною можливістю на надання свого контррозрахунку.

78. За наведеного вище, Суд приходить до висновку про необхідність скасування постанови суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки 3% річних та інфляційних втрат, з прийняттям у цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

79. Доводи відповідача, наведені під час касаційного розгляду справи, викладеного вище не спростовують.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

80. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 308 ГПК України). Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).

81. Звертаючись із касаційною скаргою, Рада, в межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не спростувала висновків суду апеляційної інстанції в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки вартості земельної ділянки та не довела неправильного застосування ним норм матеріального і порушення норм процесуального права в оскаржуваній частині як необхідної передумови для скасування оскаржуваного судового рішення у справі. Тому, касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

82. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

83. Відповідно до частин 1, 3 статті 311 цього ж Кодексу суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

84. Ураховуючи викладене вище, враховуючи, що доводи позивачки в частині позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат отримали підтвердження під час касаційного розгляду справи, касаційна скарга ФОП Рахімової Г. В. підлягає задоволенню, постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині - скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині.

Судові витрати

85. Відповідно до частини 14 статті 129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 311, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Київської міської ради залишити без задоволення.

2. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни задовольнити.

3. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2024 у справі № 910/5407/23 в оскаржуваній частині про відмову в стягненні 87 449,12 грн 3% річних та 501 686,96 грн інфляційних втрат скасувати.

4. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

5. Стягнути з Київської міської ради () на користь фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 87 449 (вісімдесят сім тисяч чотириста сорок дев`ять) грн 12 коп. 3% річних, 501 686 (п`ятсот одну тисячу шістсот вісімдесят шість) грн 96 коп. інфляційних втрат, 8 837 (вісім тисяч вісімсот тридцять сім) грн 05 коп. судового збору за подання позовної заяви, 13 256 (тринадцять тисяч двісті п`ятдесят шість) грн 35 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

6. У решті Постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2024 у справі № 910/5407/23 залишити без змін.

7. Стягнути з Київської міської ради () на користь фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 17 674 (сімнадцять тисяч шістсот сімдесят чотири) грн 08 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

8. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Є. В. Краснов

Г. М. Мачульський