ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=====================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року Справа № 915/457/23

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Давченко Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Дюльгер І.М.

представника позивача Травянка Л.В. (в залі суду)

представника відповідача Гурової А.А. (в залі суду)

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарську справу № 915/457/23

за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»,

просп. Перемоги, 14, м. Київ, 01135;

в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту),

вул. Заводська, 23, м. Миколаїв, 54020;

до Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ»,

вул. Лаврська, 16, м. Київ, 01015;

про стягнення грошових коштів у загальній сумі 455716,80 грн.

в с т а н о в и в:

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація) звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою №314/18-01-02/Вих від 23.03.2023 в якій просило суд:

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» кошти в розмірі 455716,80 грн.;

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» усунути перешкоди в користуванні майном (відкритою складською площею V інв. № 63877 загальною площею 8500 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/17) шляхом звільнення зазначеного майна від товарно-матеріальних цінностей відповідача, переданих за укладеним між сторонами договором зберігання від 25.01.2021 № 5-П-МИФ-21;

- стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» судовий збір в сумі 9519,75 грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 915/457/23 для розгляду призначено головуючому судді Давченко Т.М.

Ухвалою суду від 27.03.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 08.06.2023. Сторонам встановлено процесуальні строки на подання заяв по суті справи.

27.04.2023 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (вих.. № 29 від 26.04.2023), за змістом якого відповідач заперечує проти позовних вимог, вважає їх безпідставними та недоведеними належними доказами.

Позивач 19.05.2023 подав суду відповідь на відзив (вих.. № 637/18-01-02 від 19.05.2023).

02.06.2023 до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив (вих.. № 39 від 02.06.2023).

Ухвалою від 08.06.2023, занесеною до протоколу судового засідання, продовжено строк підготовчого провадження у справі; підготовче засідання відкладено на 12.09.2023.

01.08.2023 позивачем подано додаткові пояснення.

Ухвалою від 12.09.2023, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.10.2023.

Ухвалою від 12.10.2023, занесеною до протоколу судового засідання, судове засідання відкладено на 22.11.2023.

22.11.2023 судом оголошено перерву у судовому засіданні до 30.01.2024.

22.01.2024 позивач надав суду клопотання про доручення розрахунку нарахування заборгованості в розрізі кожного рахунку.

Відповідачем 30.01.2024 подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою від 30.01.2024, занесеною до протоколу судового засідання, за клопотанням відповідача судом відкладено розгляд справи по суті на 05.03.2024.

Судове засідання 05.03.2024 не відбулося, оскільки протягом часу, визначеного судом для проведення засідання по даній справі, у Миколаївській області тривала повітряна тривога. Наступне судове засідання (розгляд справи по суті) призначено на 15.04.2024.

Інших заяв, клопотань чи заперечень по суті справи суду не надійшло.

У судовому засіданні 15.04.2024 представники сторін підтримали позиції, викладені ними у заявах по суті справи.

У судовому засіданні 15.04.2023 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Аргументи учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог Адміністрація посилається на умови Договору зберігання товарно-матеріальних цінностей від 25.01.2021 № 5-П-МИФ-21, укладеного між Адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (далі ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ») та зазначає, що ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (відповідачем) невиконані зобов`язання щодо звільнення нерухомого майна позивача від товарно-матеріальних цінностей, що позбавляє позивача можливості вільного користування та розпорядженням майном, що є порушенням вимог чинного законодавства України.

Позивач зазначає, що з 01.01.2022 відповідач без належних правових підстав використовує нерухоме майно позивача (відкритою складською площею V інв. № 63877 загальною площею 8500 кв.м) для зберігання майна, чим створює перешкоди позивачу в користуванні власним майном.

Посилаючись на п.2.2.7. Договору позивач вказує, що відповідач повинен сплатити позивачу суму в розмірі 455716,80 грн. з ПДВ за зберігання майна після закінчення строку дії Договору за період з 01.01.2022 по 31.01.2023 включно.

У відзиві на позовну заяву ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» заперечує проти позовних вимог. Відповідач вважав, що внаслідок перемовин з позивачем з посиланням на листування між сторонами (Листи Адміністрації №3590/1 8-02-04/Вих від 09.11.2021, №351 1/18-02-04/Вих від 02.11.2021, №3813/18-02-04/Вих від 29.11.2021, листи ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» №1627 від 22.11.2021 (надсилання акту щодо звільнення майданчиків площею 1500 м2 та щодо пролонгації договору), листа ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» № 1678 від 29.11.2021 (надсилання актів щодо звільнення майданчиків площею 1500 м2 та 150 м2 та щодо пролонгації договору)) питання пролонгації Договору вичерпано, тобто Договір продовжено, на підставі чого й продовжував користуватися складською площею V для розміщення свого майна.

Відповідач зауважив, що відповідно положень ст.391 ЦК України позивачем не здійснювалися заходи контролю та виявлення порушень використання спірною майна.

Також відповідач зазначив, що Акти загального огляду нерухомого майна від 23.12.2022, 30.01.2023, 20.02.2023, які позивачем надано на підтвердження факту невиконання відповідачем зобов`язання звільнити нерухоме майно позивача від товарно-матеріальних цінностей, складені виключно працівниками позивача без присутності представників відповідача, містять інформацію проте, що відкрита складська площа V іпв.№63877 звільнена відповідачем частково. На думку відповідача ці акти не містять усю необхідну інформацію для підтвердження заявлених позивачем обставин.

Крім того, відповідач вважає, що позивачем не наведено доказів, що у нього дійсно існує потреба для реальних господарських операцій у використанні повної площі відкритого складу V та складської площі 8500 м2 повністю, що розміщення на частині складської площі майна відповідача позбавляє позивача можливості вільного користування та розпорядження майном, що іншим чином задовольнити свої потреби, ніж припинити Договір з відповідачем, позивач не взмозі, тобто що відсутня дискримінаційна складова щодо відношення саме до відповідача, як стивідора в Порту Миколаїв.

Щодо вимог по стягнення з відповідача заборгованості. за Договором про зберігання товарно-матеріальних цінностей відповідач зазначає, що позивачем не надавалися відповідачу акти наданих послуг зазначені ним у позові, а саме Акт наданих послуг (виконаних робіт) №43190043 від 31.12.2022 за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 на загальну суму 420042,00 грн та Акт наданих послуг (виконаних робіт) №02010043 від 31.01.2023 за період з 01.01.2023 по 31.01.2023 на загальну суму 35674,80 грн. Крім того, надані до суду Акти наданих послуг №43190043 від 31.12.2022 та №02010043 від 3 1.01.2023 не підписані з боку відповідача.

Також відповідач зазначив, що позивачем не надавалися відповідачу зазначені ним у позові рахунки №43190043 від 31.12.2022 за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 на загальну суму 420042,00 грн та №02010043 від 31.01.2023 за період з 01.01.2023 по 31.01.2023 на суму 35674,80 грн. Тобто, наразі відсутні передбачені законом та Договором підстави для проведення відповідачем оплати за період з 01.01.2022 по 31.01.2023.

Окрім зазначеного на думку відповідача існують інші поважні причини, що унеможливили отримання, підписання та оплату Актів наданих послуг (виконаних робіт) та рахунків за вказаний період по Договору. Такими причинами зокрема є військова агресія Російської Федерації проти України, через яку Морські порти були закриті. З посиланням на Лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7,1 відповідач наголошує, що з 24.02.2022р. офіційно встановлено фактичну неможливість в Україні належного виконання зобов`язань за діючими Договорами внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин. На думку відповідача усі ці обставини є загальновідомими, не можуть бути спростовані позивачем а тому, за ч.1 ст.75 ГПК України, ці обставини не підлягають доказуванню.

З огляду на наведене, відповідач стверджує, що у заявлений позивачем період Причал №9 не використовувався, стивідорна діяльність Портовими операторами в Порту Миколаїв не здійснювалася. Тому, посилаючись на ч. 6 ст. 762 ЦК України відповідач вважає себе звільненим від сплати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане.

Також відповідач зауважив, що згідно п.6.1, 6.2 Договору (у випадку виникнення спорів або розбіжностей. Сторони зобов`язуються вирішувати їх шляхом взаємних переговорів та консультацій. У разі недосягнення згоди, після проведення переговорів та консультацій, спори вирішуються у судовому порядку) переговорів із спірного питання позивач не ініціював та не проводив, чим не виконав встановлений Договором обов`язок досудового врегулювання спору.

А тому відповідач просить суд відмовити у задоволення позову повністю.

Адміністрація надала суду відповідь на відзив, у якому зазначає про безпідставність доводів відповідача, викладених у відзиві.

Щодо посилання ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» на неправомірне розірвання Договору без вказування причин та підстав у зв`язку з чим вважає Договір пролонгованим, позивач зазначив, що посилаючись на п 7.1. Договору Адміністрацією на адресу ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» було направлено лист №3590/18-02-04/Вих від 19.11.2021 про намір розірвати вказаний Договір з 01.01.2022 та на виконання п.2.2.3. Договору указано Поклажодавцю забрати майно, яке знаходиться на зберіганні згідно Договору. Листом №3813/18-02-04/Вих від 29.11.2021 Адміністрація повторно заявила про розірвання договору з 01.01.2022. Твердження відповідача щодо обґрунтування причин відмови у пролонгації Договору є безпідставним та необґрунтованим та не передбаченим умовами Договору.

Щодо посилання відповідачем на пункти 2.2.2, 2.2.3 Договору та заявлення вимог щодо підписання Акту прийому-передачі майна про його повернення є безпідставними та необґрунтованими оскільки за п. 2.1.2. визначено, що Зберігач зобов`язаний повернути майно Поклажодавцю за першою вимогою останнього на підставі акту прийому-передачі майна, а за п2.2.3. -Поклажодавець зобов`язаний забрати у Зберігача майно одразу після закінчення строку дії цього Договору за актом прийому-передачі. Тобто вищезазначеними пунктами Договору передбачено, що саме Поклажодавець повинен надавати акти прийому-передачі майна із зазначенням найменування та кількості майна.

Щодо заперечення Відповідача по стягненню заборгованості позивач зазначив, що після припинення дії договору - з 01.01.2022 у Зберігача були відсутні підстави для надання актів наданих послуг та рахунків для сплати за надані послуги оскільки саме Відповідачем порушено вимоги статті 948 ЦК України та пункту 2.2.3 Договору, а саме Поклажодавець зобов`язаний забрати у Зберігача майно одразу після закінчення строку дії цього Договору за актом прийому-передачі. За такого, на підставі ч. З ст. 946 ЦК України та п. 2.2.7. Договору оскільки Поклажодавець після закінчення строку дії Договору не забрав майно, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання. Враховуючи, що протягом 2022 року Відповідач своє зобов`язання забрати майно не виконав, МФ ДП «АМПУ» відповідно до ч. З ст. 946 ЦК України та п. 2.2.7. Договору направило відповідні акти виконаних робіт та рахунки. При цьому, філією вживалися всі можливі заходи з направлення актів наданих послуг (виконаних робіт) та рахунків. В матеріалах справи наявні докази їх направлення на відомі електроні (в тому числі і який вказано в Договорі) та поштові адреси Відповідача.

Крім цього, позивачем зауважено, що Відповідачем було змінено юридичну адресу і про даний факт позивача не повідомлено, що є порушенням вимог п. 9.4. Договору, за яким про зміну у т.ч. поштових реквізитів сторін повідомляється листом, який вважається невід`ємною частиною Договору. Тобто у зв`язку з тим, що Відповідач не повідомив завчасно про зміну поштової адреси, МФ ДП «АМПУ» не мало можливості направлення актів та рахунків на нову адресу Відповідача.

Також позивач заперечує щодо звільнення відповідача від сплати заборгованості через військову агресію російської федерації проти України, оскільки відповідачем не засвідчені форс-мажорні обставини у належному порядку.

Заперечуючи на відповідь позивача, відповідач наголосив, що вважає Договір пролонгованим, враховуючи положення п.7.6 Договору, через відсутність дій позивача, наслідком яких є припинення Договору. Крім цього, позивач залишив без своєї оцінки листи та Акти на які посилався Відповідач у Відзиві на позов.

Також відповідач наголошує на необхідності обґрунтувань з боку Зберігача підстав прийняття рішення щодо припинення Договору.

Відповідач вважає, що саме позивач має вчиняти дії щодо повернення майна за відповідним Актом задля реального припинення Договору.

Відповідач вважає, що у нього не виникло зобов`язання щодо проведення оплати суми у розмірі 455716,80 грн, а у Позивача не виникло право вимоги такої оплати, оскільки Актів наданих послуг та рахунків за зберігання майна йому не надіслано позивачем. Відповідач наголошує, що надсилання документів на електронну адресу не передбачено умовами договору.

Також відповідач повторно зазначає про форс-мажорні обставини, які на його думку є підставою для звільнення від сплати боргу.

Відповідач відзначив, що між Сторонами спірного договору було укладено Договір про надання послуги тимчасового розміщення майна №12-П-МИФ-22 від 21.02.2022, за яким відповідач продовжував користуватися спірною складською площею для розміщення свого майна. А тому вважає, що вимоги щодо проведення оплати за Договором №5-П-МИФ від 25.01.2021 безпідставними.

Указане, на думку відповідача, є підставою для відхилення аргументів позивача, наведених у відповіді на відзив.

Позивач 01.08.2023 на вимогу суду надав додаткові пояснення щодо Договору про надання послуги тимчасового розміщення майна №12-П-МИФ-22 від 21.02.2022.

Зазначив, що пунктом 7.1 Договору визначено, що цей Договір набирає чинності з дати підписання його обома Сторонами і діє по 31.12.2022 включно. Продовження терміну дії цього Договору здійснюється шляхом оформлення Сторонами Додаткової угоди.

При цьому, що в період дії зазначеного Договору відповідачем не було подано жодної заявки на розміщення майна, не складалися акти тимчасового розміщення майна та відповідно і не виставлялося жодного рахунку для сплати за надані послуги. Отже, посилання Відповідача на зазначений Договір є безпідставним та не обґрунтованим.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів у їх сукупності, а також приймаючи до уваги, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступні обставини.

25.01.2021 між Державним підприємством Адміністрація морських портів України (Зберігач, позивач у справі) в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрації Миколаївського морського порту) та Товариством з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (Поклажодавець, відповідач у справі) було укладено Договір зберігання товарно-матеріальних цінностей №5-П-МИФ-21 (надалі - Договір), відповідно до умов якого, Зберігач згідно заявки Поклажодавця надає послуги по відповідальному зберіганню товарно-матеріальних цінностей (надалі-майно) на відкритій складській площі V (інв. № 63877) загальною площею 8500 м.кв, яка знаходиться за адресою: вул. Заводська, 23/17 протягом строку дії цього Договору у порядку та на умовах, визначених даним Договором (п.1.1. Договору).

Згідно п.1.2. Договору Поклажодавець приймає надані послуги та оплачує їх згідно з умовами цього Договору.

Відповідно до п.1.3. Договору майно, що передається за цим Договором на зберігання залишається у власності Поклажодавця і не переходить до власності Зберігача.

У відповідності до п.2.1.1. Договору Зберігач зобов`язаний прийняти майно на зберігання та підписати акт прийому-передачі майна із зазначенням в ньому найменування майна, кількості.

Відповідно до п.2.1.2. Договору Зберігач зобов`язаний повернути майно Поклажедавцю за першою вимогою останнього на підставі акту прийому-передачі майна.

За п. 2.1.9 Договору Зберігач може відмовитися від Договору в односторонньому порядку, що має наслідком розірвання Договору, надіславши письмове повідомлення.

У відповідності до п.2.2.3. Договору Поклажодавець зобов`язаний забрати у Зберігача майно одразу після закінчення строку дії цього Договору за актом прийому-передачі.

Згідно п.2.2.7. Договору Поклажодавець зобов`язаний, якщо Поклажодавець після закінчення строку дії цього Договору не забрав майно, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання.

У відповідності до п.3.1 Договору, Поклажодавець щомісячно оплачує вартість наданих Зберігачем послуг на підставі рахунку, згідно підписаного Сторонами акта наданих послуг, до 20-го числа місяця, наступного за розрахунковим.

Відповідно до п.7.1. Договору, цей Договір набирає чинності з дати підписання його обома сторонами і діє по 31.12.2021 включно і вважається пролонгованим на наступний рік на тих самих умовах, якщо жодна із сторін не заявить про його розірвання на протязі одного місяця до закінчення дії цього Договору. Сторони дійшли згоди, що згідно з ч.3 ст.631 ЦК України, умови цього Договору застосовуються до правовідносин, що виникли між ними з 11.12.2020.

Як вбачається з матеріалів справи на підставі п.2.1.1. Договору між сторонами було підписано Акт приймання-передачі від 23.02.2021 у підтвердження того, що Поклажодавець передав, а Зберігач прийняв на зберігання на відкритій складській площі (інв. № 63877) площею 8500(м2), що знаходиться на території Миколаївського морського порту за адресою м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/17 наступне майно: 1) Гідроперевантажувач (3 одиниці); 2) Бульдозер (1 одиниця); 3) а/м «Фотон» (1 одиниця); 4) Контейнер 20футов (4 одиниці); 5) Такелажні вироби (підвіски для металу) (7 штук); 6) Стрічковий конвеєр для зернового вантажу (4 одиниці); 7) Сепарація: брус (45 куб.м); 8) Сепарація: дошка обрізна 1000/2000х100/150х40/50 (17 куб.м); 9) Сепарація: дошка необрізна 1500/2000х150/200х40/50 (38 куб.м); 10) Кріпильні вироби (металевий дріт) (1,2 т).

29.11.2021 між сторонами було підписано Акт приймання-передачі від 23.02.2021 у підтвердження того, що Поклажодавець передав, а Зберігач прийняв на зберігання на відкритій складській площі (інв. № 63877) площею 8500(м2), що знаходиться на території Миколаївського морського порту за адресою м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/17 наступне майно: 1) Сталь у рулонах (589 штук); 2) Сталь, пакована у пачки (150 місто); 3) Сталь листова (3959 штук); 4) Електричні платформні автомобільні ваги ВЕПА-80, 18000, (6) з одним переносним пунктом ваговика (1 одиниця); 5) Вантажозахоплювальні пристрої (17 одиниць); 6) Переносний пункт такелажників (1 одиниця).

Позивач зазначає, з метою дотримання умов Договору, позивач повідомив відповідача про припинення Договору з 01.01.2022 не пізніше ніж за один місяць до дати його розірвання.

Так, листом №3590/18-02-04/Вих від 09.11.2021 позивачем повідомив відповідача про бажання припинити дію Договору з 01.01.2022. Крім того, на виконання п.2.2.3. Договору просить одразу після закінчення строку дії Договору, забрати майно яке знаходиться на зберіганні згідно цього Договору.

Листом №3813/18-02-04/Вих від 29.11.2022 позивач повторно звернувся до відповідача, в якому на підставі п. 7.1 Договору не підтвердив пролонгацію Договору № 5-П-МИФ-21 від 25.01.2021 та заявив про його розірвання з 01.01.2022. Останнім днем дії Договору є 31.12.2021.

Про вручення зазначених листів свідчить відбиток штампу вхідної коресподенції відповідача. Відповідачем не оспорюється факт отримання цих листів.

Тому у Відповідача виник обов`язок забрати передане Зберігачу на зберігання майно в термін до 01.01.2022.

Таким чином, Договір зберігання товарно-матеріальних цінностей №5-П-МИФ-21 від 25.01.2021 припинив свою дію з 01.01.2022, а станом на день подання позовної заяви відповідачем (Поклажодавцем) майно не забрано і плата за весь фактичний час його зберігання не внесена, що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом.

Згідно розрахунку заборгованості за Договором зберігання товарно-матеріальних цінностей №5-П-МИФ-21 від 25.01.2021, заборгованість відповідача перед позивачем за зберігання майна після закінчення строку дії Договору за період з 01.01.2022 по 31.01.2023 включно становить 455716,80 грн, зокрема, за Рахунком № 43190043 від 31.12.2022 борг за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 становить 420042,00 грн (за 12 міс), а за Рахунком № 02010043 від 31.01.2023 борг за період з 01.01.2023 по 31.01.2023 (1 міс) становить 35674,80 грн.

На підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки аргументам сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності до ч.ч.1, 4 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання (ст.948 ЦК України).

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно п.7.1. Договору, цей Договір набирає чинності з дати підписання його обома сторонами і діє по 31.12.2018 включно і вважається пролонгованим на наступний рік на тих самих умовах, якщо жодна із сторін не заявить про його розірвання на протязі одного місяця до закінчення дії цього Договору.

Листом №3590/18-02-04/Вих від 09.11.2021 позивачем на адресу відповідача направлено повідомлення про намір припинити дію Договору з 01.01.2022 та з урахуванням вимог п.2.2.3 Договору забрати Поклажедавцем майно, яке знаходиться на зберіганні.

Листом №3813/18-02-04/Вих від 29.11.2022 позивач повторно звернувся до відповідача про розірвання договору з 01.01.2022. Останнім днем дії Договору є 31.12.2021.

Таким чином, обов`язок відповідача щодо забирання речі від позивача після закінчення строку зберігання передбачено ч.1 ст.948 ЦК України та п.2.2.3. Договору, то у відповідача виник обов`язок забрати передане позивачу на зберігання майно в термін до 01.01.2022.

Як вбачається з матеріалів справи, на даний час відповідач майно не забрав, що підтверджується Актами загального огляду нерухомого майна (відкрита складська площа V (інв.. № 53877)) від 23.12.2022, від 30.01.2023 та від 20.02.2023.

Позивач у позові зазначив, що даний факт, а саме невиконання зобов`язання відповідачем щодо звільнення нерухомого майна позивача від товарно-матеріальних цінностей, позбавляє позивача можливості вільного користування та розпорядження майном, що є порушенням вимог чинного законодавства України.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності на нерухоме майно належить Державі в особі Міністерства інфраструктури України та передано на праві господарського відання Державному підприємству Адміністрація морських портів України, що підтверджується Витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 та Витягом з Технічного паспорту на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою: м.Миколаїв, вул.Заводська, 23/17.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 ЦК України).

Враховуючи положення пункту 7.1 Договору та зазначені вище листи позивача, строк дії Договору №5-П-МИФ-21 не було пролонговано після 31.12.2021, адже позивач заявив про розірвання такого договору за місяць до його закінчення.

Таким чином, починаючи з 01.01.2022 строк дії Договору зберігання товарно-матеріальних цінностей №5-П-МИФ-21 від 25.01.2021 закінчився.

Пунктом 2.2.3. Договору встановлено, що Поклажодавець зобов`язаний забрати у Зберігача майно одразу після закінчення строку дії цього Договору за актом прийому-передачі.

За такого, після закінчення строку дії Договору відповідач, без належних правових підстав, використовує нерухоме майно позивача (відкритій складській площі V (інв. № 63877) загальною площею 8500 м.кв), що знаходиться за адресою: м.Миколаїв, вул.Заводська 23/17 у власних цілях та не звільнив складські площі від майна, переданого за Договором зберігання №5-П-МИФ-21 від 25.01.2021, чим створює перешкоди позивачу в користуванні своїм майном.

Зазначена обставина відповідачем не спростована. Доказів повернення нерухомого майна та звільнення нерухомого майна відповідачем від товарно-матеріальних цінностей, переданих на зберігання за Договором №5-П-МИФ-21 від 25.01.2021, відповідачем суду не надано.

Натомість відповідач вважає, що договір є пролонгованим, оскільки позивачем не здійснено дій, наслідком яких є припинення Договору. Як пояснював Відповідач, між сторонами велась переписка щодо необхідності підтвердити наявність додаткового майна Відповідача на спірній складській площі та потреби використання Позивачем частини із складської площі; повернення частини складської площі для використання Позивачем; відсутність подальших дій позивача, спрямованих на припинення Договору.

Проте, за умовами Договору, останній вважається пролонгованим на кожен наступний рік на тих самих умовах, якщо жодна із сторін не заявить про його розірвання на протязі одного місяця до закінчення дії цього Договору (п. 7.1).

Як вже зазначено, позивач двічі сповіщав відповідача про припинення дії договору з 01.01.2022. Будь-яких рішень щодо погодження пропозиції відповідача про продовження дії Договору, що стверджує й відповідач, позивачем не приймалося та відповідно не направлялося відповідачу та до матеріалів справи не надано.

За такого, суд визнає, що з 01.01.2022 Договір припинив чинність.

Разом з тим, закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки, згідно з ст. 599 ЦКУ, ч. 1 ст. 202 ГКУ такою підставою є виконання, проведене належним чином (постанова Великої Палати Верховного Суду у від 26.06.2018 у справі №910/9072/17).

Враховуючи відсутність доказів повернення спірного майна, суд вважає, що позовні вимоги в частині зобов`язання ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» усунути перешкоди в користуванні позивачем нерухомим майном (відкритою складською площею V інв. № 63877 загальною площею 8500 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/17) шляхом звільнення зазначеного майна від товарно-матеріальних цінностей відповідача, переданих за укладеним між сторонами договором зберігання від 25.01.2021 № 5-П-МИФ-21 підлягають задоволенню.

Згідно п.2.2.7. Договору, якщо Поклажодавець після закінчення строку його дії не забрав майно, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час його критого зберігання.

Щодо доводів відповідача про ненастання обставин для оплати виставлених позивачем рахунків № 43190043 від 31.12.2022 (420042,00 грн) та № 02010043 від 31.01.2023 (35674,80 грн), суд зазначає, що питання фактичного отримання цих рахунків суд не досліджує оскільки:

- за своєю природою рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, а в даному випадку такі реквізити містилися, зокрема у Договорі №5-П-МИФ-21 від 25.01.2021;

- ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а відсутність рахунку-фактури не звільняє боржника від обов`язку з оплати наданих товарів (послуг). Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у справі № 918/537/18 від 02.07.2019, у справі № 910/19702/17 від 20.12.2018, у справі № 910/21406/17 від 10.10.2018, у справі № 910/22589/17 від 05.09.2018, у справі № 905/915/17 від 13.07.2018.

При цьому суд бере до уваги, що позивачем указані рахунки були направлені на електронну адресу відповідача, зазначену у Договорі та зазначену відповідачем у всіх його листах.

Враховуючи викладене, судом відхиляються заперечення відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву, щодо відсутності в матеріалах справи доказів виставлення відповідачу рахунків на оплату отриманих послуг на загальну суму 455716,80 грн.

Згідно наданого позивачем розрахунку за Договором №5-П-МИФ-21 від 25.01.2021, заборгованість відповідача перед позивачем за зберігання майна після закінчення строку дії Договору, за період з 01.01.2022 по 31.01.2023 включно, становить 455716,80 грн.

Відповідачем, виконаний позивачем розрахунок не заперечений та не спростований.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості дійшов висновку, що арифметично та методологічно він є правильним.

Крім того, суд не приймає до уваги посилання відповідача на укладення з позивачем Договору надання послуги тимчасового розміщення речей № 12-П-МИФ-22 від 21.02.2022, оскільки укладення цього договору жодним чином не пов`язане з умовами спірного Договору, а відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що укладення нового Договору якимось чином звільняє його від виконання обов`язку оплати за зберігання його майна за попереднім Договором.

Окрім зазначеного, судом відхиляються доводи відповідача, зазначені у відзиві, щодо зменшення плати за користування майном Позивача, шляхом розміщення на ньому майна Відповідача, на території Порту Миколаїв повністю за період з 24.02.2022 та до повного відновлення судноплавства, оскільки таке зменшення передбачене відносно оренди державного та комунального майна, а не зберігання майна.

До того ж суд вважає безпідставними та необґрунтованими нормами права твердження відповідача про необхідність обґрунтування позивачем прийняття рішення щодо припинення Договору.

Щодо настання у відповідача форсмажорних обставин, які є підставою для звільнення від виконання зобов`язань за Договором, суд указує наступне.

Згідно приписів ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно зі ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/ імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо (ч. 2).

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 25.01.2022 у справі №904/3886/21 належним підтвердженням існування форс-мажорних обставин (доказом існування обставин непереборної сили, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання умов договору) є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Таких висновків дотримується Верховний Суд у постановах від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 09.11.2021 у справі №913/20/21, від 30.05.2022 у справі №922/2475/21, від 14.06.2022 у справі №922/2394/21 та у постанові від 01.06.2021 у справі №910/9258/20.

Отже, виходячи з наведених норм законодавства та умов Договору підтвердженням існування форс мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної торгово-промислової палати.

При цьому, лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 на який посилається апелянт не є сертифікатом про форс-мажорні обставини у контексті викладених вище положень законодавства та не є тим документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта, для якого настали певні форс-мажорні обставини.

Таким чином, за відсутності у відповідача сертифікату Торгово-промислової палати України про наявність форс-мажорних обставин, необґрунтованими та безпідставними є посилання останнього на наявність обставин непереборної сили, як на підставу для звільнення від виконання обов`язку оплати отриманих послуг.

Більше того, Договір припинив чинність до початку військової агресії Російської Федерації проти України, й відповідно обов`язок відповідача забрати передане на зберігання майно виник майже за місяць до збройного вторгнення в Україну.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому, відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України).

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).

У даному випадку більш вірогідними доказами є докази позивача, відповідно до яких ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» не вчиняло дій для того, щоб забрати майно, передане за договором зберігання від 25.01.2021 №5-П-МИФ-21.

Таким чином, відповідачем не було вчинено дій для того, щоб забрати майно, передане за договором зберігання від 25.01.2021 №5-П-МИФ-21, дане майно так і знаходиться на території позивача, та створює перешкоди позивачу в користуванні його нерухомим майном.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги обґрунтовані, законні, підтвердженні матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд може спиратись на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами по справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Решта доводів та заперечень сторін судом до уваги не береться, оскільки не спростовують наведених вище висновків.

Господарським процесуальним законодавством передбачено покладання судових витрат, зокрема, витрат на оплату позовної заяви судовим збором, у разі задоволення позову, на відповідача (ст. 129 ГПК України).

Суд також вважає необхідним зазначити про те, що розгляд справи відбувається у розумний строк, тривалість якого обумовлюється введенням в Україні за указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, воєнного стану через військову агресію Російської Федерації проти України.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 129, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (вул. Лаврська, 16, м. Київ, 01015; ) на користь Державного підприємства Адміністрація морських портів України (01135, м.Київ, пр-т Перемоги, буд.14, ) в особі Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) (54020, м .Миколаїв, вул. Заводська, буд.23, ) 455716,80 грн плати за фактичний час зберігання майна.

3. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (вул. Лаврська, 16, м. Київ, 01015; ) усунути перешкоди в користуванні майном (відкритій складській площі V інв №63877 загальною площею 8500 м.кв., що знаходиться за адресою м. Миколаїв, вул. Заводська 23/17) шляхом звільнення визначеного вище нерухомого майна від товарно-матеріальних цінностей Поклажодавця, переданого за договором зберігання від 25.01.2021 №5-П-МИФ-21.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (вул. Лаврська, 16, м. Київ, 01015; ) на користь Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Миколаївського морського порту) (54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, буд.23, ) 9519,75 грн судового збору.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 ГПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 ГПК України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено 26.04.2024.

Суддя Т.М. Давченко