ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" травня 2024 р. Справа №927/1633/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Козелецького районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства "Козелецьрайагролісгосп"

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.01.2024

у справі №927/1633/23 (суддя Демидова М.О.)

за позовом керівника Козелецької окружної прокуратури в інтересах держави, в особі Державної екологічної інспекції у Чернігівській області та Козелецької селищної ради

до Козелецького районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства "Козелецьрайагролісгосп"

про відшкодування шкоди у сумі 43 048,51 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Керівник Козелецької окружної прокуратури (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Чернігівської області в інтересах держави, в особі Державної екологічної інспекції у Чернігівській області (далі - Інспекція) та Козелецької селищної ради (далі - Рада) з позовом до Козелецького районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства "Козелецьрайагролісгосп" (далі - Лісгосп) про відшкодування шкоди у сумі 43 048,51 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 23.01.2024 у справі №927/1633/23 позов задоволено.

Стягнуто з Лісгоспу шкоду в сумі 43 048,51 грн, завдану порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, з подальшим розподілом до спеціального фонду Державного бюджету України, спеціального фонду Чернігівського обласного бюджету та фонду охорони навколишнього природного середовища Ради.

Стягнуто з Лісгоспу на користь Чернігівської обласної прокуратури 2 684,00 грн витрат зі сплати судового збору.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як постійний лісокористувач не забезпечив охорону і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допустив незаконну порубку дерев, чим заподіяно шкоду лісу (навколишньому природному середовищу), яка становить у загальному розмірі 43 048,51 грн, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. При цьому, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для звернення прокурора з даним позовом до суду, а тому заперечення відповідача у цій частині є безпідставними та відхиляються судом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Лісгосп звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.01.2024 у справі №927/1633/23 та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в оскаржуваному рішенні взагалі не встановлені та недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Ухвалюючи дане рішення про відшкодування шкоди, заподіяної порушенням вимог лісового законодавства, вчиненого невстановленими особами, місцевий господарський суд виходив з того, що на апелянта, як на постійного лісокористувача законодавчо покладено обов`язок із забезпечення охорони лісових насаджень. При цьому, на думку скаржника, суд дійшов хибного висновку про наявність протиправної поведінки апелянта (його працівників), оскільки для місцевого господарського суду неважливо хто здійснював незаконне вирубування дерев, бо визначальним є лише сам факт незаконної порубки.

Так, скаржник, зокрема посилається на те, що він вчинив всі залежні від нього дії з охорони і збереження лісу від незаконної рубки (систематично вживає превентивні рейди, розставив фото- відео пастки, виявив незаконну рубку лісу, повідомив правоохоронні органи про цей факт, надав всю необхідну допомогу під час досудового розслідування). Отже, в його діях відсутня протиправна поведінка у вигляді бездіяльності.

Також апелянт зазначає, що у матеріалах справи відсутній будь-який правовий акт, який би був виданий на виконання частин 1, 2 статті 86 Лісового кодексу України, не вказуються норми, які порушив скаржник, як наслідок не вказано конкретного спрямованого заходу на збереження лісу від незаконних порубок, якого останнім не було вчинено або який захід було вчинено з порушенням встановленого порядку.

Крім того, відповідач звертає увагу, що при ухваленні оскаржуваного рішення, місцевим господарським судом не взято до уваги, що прокуратурою не надано доказів, які підтверджують заходи, що вживалися прокуратурою стосовно документального підтвердження неефективної роботи державної екологічної служби та селищної ради по стягненню збитків. У матеріалах справи наявні лише листи, якими прокуратура повідомляє державну екологічну інспекцію та селищну раду про свій намір звернутися до суду.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2024 апеляційну скаргу Лісгоспу у справі №927/1633/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Буравльов С.І., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2024 витребувано з Господарського суду Чернігівської області матеріали справи №927/1633/23. Відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду або залишення без руху апеляційної скарги Лісгоспу на рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.01.2024 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №927/1633/23.

22.02.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №927/1633/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.02.2024 відкрито апеляційне провадження у справі №927/1633/23. Розгляд апеляційної скарги Лісгоспу на рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.01.2024 у справі №927/1633/23 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Учасникам справи встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 21.03.2024.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Прокурор, у порядку статті 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), скориставшись своїм правом, подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу Лісгоспу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.01.2024 у справі №927/1633/23 - без змін.

Так у відзиві прокурор звертає увагу, що незважаючи на кількість незаконно зрубаних дерев та тривалий проміжок часу необхідного для їх розпилу та перевезення, працівниками лісової охорони на місці події не виявлено особу, яка здійснила незаконну порубку лісу. Тому не можна погодитись з позицією апелянта, що ним вжиті всі заходи, які від нього залежали, щодо встановлення факту правопорушення, виявлення та затримання правопорушників. Встановлення факту здійснення вирубки лісових насаджень на земельних ділянках, які передані у постійне користування лісогосподарських підприємств, у випадку не встановлення осіб, якими здійснено незаконну вирубку таких насаджень, свідчить про неналежне виконання відповідним суб`єктом господарювання взятих на себе зобов`язань щодо забезпечення охорони лісових насаджень від незаконної їх вирубки, що, відповідно, має наслідком стягнення заподіяних збитків з постійного лісокористування.

Також прокурор вказує, що саме на Лісгосп покладено обов`язки із забезпечення охорони, захисту та відтворення лісових насаджень і яким чином він буде здійснювати виконання покладених на нього обов`язків, не вправі визначати ні прокурор, ні позивачі. Охорона та захист лісових насаджень повинні забезпечуватися самим відповідачем з урахуванням умов ведення лісового господарства та досягати визначеної законодавством мети - упередження незаконного знищення лісів. Наведені обставини є належним підтвердженням протиправної поведінки відповідача у формі бездіяльності, яка полягає у незабезпеченні підприємством достатньої, необхідної, належної охорони і захисту лісів від незаконної порубки на підвідомчій території.

Прокурор стверджує, що ним дотримано вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру", оскільки з матеріалів справи вбачається, що органу місцевого самоврядування та органу контролю було відомо про наявне порушення, однак навіть не зважаючи не це прокурор звертався з листами до позивачів, що свідчить про дотримання прокурором критерію розумності, а доводи відповідача в цій частині є безпідставними.

Позивачі своїм правом не скористалися, до Північного апеляційного господарського суду відзивів на апеляційну скаргу не подали.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Рішенням Чернігівської обласної ради "Про надання у постійне користування земель лісового фонду" від 27.03.2021 у постійне користування надано Лісгоспу земельні ділянки загальною площею 14333,6 га на території Козелецького району Чернігівської області.

Комісією Лісгоспу у складі інженера з охорони та захисту лісу Кулика А.Л. , майстра лісу Дмитренка В.В. та лісника Коробки О.П. 30.11.2020 в ході огляду місця лісопорушення обстежено місце незаконної порубки в кварталі №98 виділ №1 ДП "Козелецьрайагролісгосп" поблизу с. Блудше, в ході якого підтверджено факт незаконної порубки дерев (виявлено пні акації у кількості 5 шт) та здійснено обміри пнів, про що складено акт від 30.11.2020.

Розрахована відповідачем у результаті такого порушення шкода склала 43 048,56 грн.

30.11.2020 відповідач звернувся до Козелецького РВ УМВС України в Чернігівській області листом від 30.11.2020 №20 з проханням провести розслідування за фактом виявлення незаконної рубки дерев.

Відомості щодо вказаної події внесені 01.12.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000647 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 246 Кримінального кодексу України.

Слідчим слідчого відділення поліції №1 Чернігівського районного управління ГУНП в Чернігівській області Головешко Ю.В. проведено огляд місця події та встановлено, що на ділянці місцевості біля с. Блудше Козелецького району, квартал 98, виділ 1 території ДП "Козелецьрайагролісгосп", виявлено 5 пнів, що зафіксовано у протоколі огляду місця події від 20.07.2021.

В ході досудового розслідування призначено судову інженерно-екологічну експертизу. Згідно з висновком експерта від 23.08.2022 №30387/21-48 за результатами проведення судової інженерно-екологічної експертизи у кримінальному провадженні №0000647 розмір шкоди, заподіяної внаслідок незаконної вирубки 5 сироростучих дерев породи акація у кварталі №98 виділі №1 ДП "Козелецьрайагролісгосп", складає 43 048,51 грн. Розрахунок виконано за таксами обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 №665.

30.11.2023 слідчим слідчого відділу поліції №1 Чернігівського районного управління ГУНП в Чернігівській області винесено постанову про закриття кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000647 від 01.12.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 246 КК України, у зв`язку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

За доводами прокурора у ході досудового розслідування кримінального порушення №0000647 від 01.12.2020 осіб, які вчинили незаконну порубку дерев, не встановлено.

Постановою Козелецької окружної прокуратури про надання дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування від 22.11.2023 надано дозвіл на розголошення відомостей досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000647 від 01.12.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 246 КК України під час реалізації представницьких повноважень прокурора в частині використання документів та їх копій: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000647 від 01.12.2020; заява про злочин Лісгоспу від 30.11.2020 №210; акт про лісопорушення від 30.11.2020; розрахунок розміру шкоди від 30.11.2020; протокол огляду місця події від 20.07.2021; статут Лісгоспу; рішення Чернігівської обласної ради від 27.03.2001 з додатком; витяг з Проекту організації та розвитку лісового господарства Лісгоспу; посадові інструкції лісника та майстра лісу; висновок експерта від 23.08.2022 №30387/21-48.

Прокурор вважає, що наявність кримінального провадження, розпочатого за фактом незаконної вирубки дерев, не спростовує бездіяльності відповідача та незабезпечення належної охорони лісу, а тому саме на відповідача як постійного лісокористувача покладається обов`язок з відшкодування завданої шкоди.

У листах Ради від 23.11.2023 №2907/03-09 та Інспекції від 27.11.2023 №10/2687 прокуратуру повідомлено про відсутність заходів щодо стягнення заподіяної шкоди з відповідача як постійного лісокористувача.

Прокуратурою направлено на адресу позивачів повідомлення від 29.11.2023 №50-75-4703вих-23 про підготовку позову прокуратури в інтересах держави в особі Інспекції та Ради до Лісгоспу про відшкодування шкоди у сумі 43 048,51 грн.

З огляду на наведені обставини, внаслідок бездіяльності позивачів, прокурор звернувся до суду першої інстанції з даним позовом про стягнення з відповідача шкоди в сумі 43 048,51 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Відповідно до частини 1 статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 53 ГПК України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

За приписами частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави, у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", крім випадку, визначеного абзацом 4 цієї частини.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі №910/4345/18).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Відповідно до частин 4, 7 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

Право органів місцевого самоврядування щодо подання позовів про стягнення завданої довкіллю шкоди ґрунтується на приписах статей 13, 142, 145 Конституції України, статей 15, 19, 47 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", статті 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Згідно зі статтею 15 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що місцеві ради, в межах своєї компетенції, здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Правопорушення було вчинено на території Ради, яка є органом місцевого самоврядування, а відтак прокурор правомірно визначив позивачем Раду.

Прокурор звертався до Ради листом від 21.11.2023 №50-75-4596ВИХ-23 з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, просив повідомити позицію селищної ради щодо можливості звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної незаконною порубкою дерев, чи можливості подачі такого позову безпосередньо прокурором.

У відповідь на звернення Рада у листі від 23.11.2023 №2907/03-09 повідомила прокурора про відсутність заходів щодо стягнення заподіяної шкоди з відповідача як постійного лісокористувача. З даного питання позов не заявлявся та заявлятися не буде.

Незважаючи на те, що прокурором повідомлено Раду про порушення природоохоронного законодавства, чим завдано шкоди державі, орган місцевого самоврядування не вжив заходів щодо відшкодування шкоди, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як такому органу стало відомо про можливе порушення інтересів держави, а відтак і про його бездіяльність.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 №275 Державна екологічна Інспекція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра екології та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Пунктом 2 розділу 2 Положення встановлено, що Інспекція здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням територіальними органами центральних органів виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог природоохоронного законодавства.

Інспекція є територіальним органом Державної екологічної інспекції України на території Чернігівської області, який здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства про охорону та захист лісів.

Прокурор звернувся до Інспекції з листом від 21.11.2023 №50-75-4596ВИХ-23 з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, просив повідомити позицію інспекції щодо можливості звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної незаконною порубкою дерев, чи можливості подачі такого позову безпосередньо прокурором.

Інспекція листом від 27.11.2023 №10/2687 повідомила на звернення прокурора про те, що за даним фактом перевірка не проводилась, з позовом до суду не зверталась та не заперечує проти звернення до суду з цим позовом безпосередньо прокуратурою.

Таким чином, не зважаючи на повідомлення прокурором Інспекції про порушення природоохоронного законодавства, чим завдано шкоди державі, інспекція не вжила заходів щодо відшкодування шкоди, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про можливе порушення інтересів держави, а відтак і про його бездіяльність.

Оскільки статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" форми відповідного повідомлення уповноваженого органу не визначено, вказані листи прокурора з посиланням на таку норму, які були направлені позивачам з метою з`ясування підстав представництва, відповідають приписам наведеної статті, а тому підпадають під розуміння повідомлень, обумовлених у частині 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Прокуратурою направлено позивачам повідомлення від 29.11.2023 №50-75-4703вих-23, в порядку частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яким повідомлено про пред`явлення позовної заяви до суду про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконної порубки дерев у сумі 43 048,51 грн.

Перевіривши обґрунтованість наведених прокурором доводів у порушенні інтересів держави, необхідність їх захисту та обґрунтування підстав для звернення з відповідним позовом для захисту інтересів держави, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується судова колегія, що прокурор підтвердив наявність у підстав для представництва інтересів держави у суді при зверненні з даним позовом у спірних правовідносинах. Заперечення відповідача у цій частині є безпідставними та правомірно відхилені місцевим господарським судом.

Так, спір у даній справі полягає у відшкодуванні шкоди, заподіяної лісу внаслідок порушення норм лісового та природоохоронного законодавства.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII Прикінцевих положень Лісового кодексу України до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 01.01.2027, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

За доводами прокурора відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування ДП "Козелецьрайагролісгосп" земельна ділянка, на якій здійснено незаконну порубку, перебуває у постійному користуванні Лісгоспу.

Згідно з пунктом 2.1 статуту Лісгоспу підприємство створене з метою охорони та відновлення лісових ресурсів, задоволення потреб юридичних та фізичних осіб у лісових ресурсах на основі їх раціонального використання і отримання прибутку за рахунок задоволення потреб споживчого ринку у лісопродукції та супутніх послугах на підставі ефективного використання виробничого і фінансового потенціалу та з врахуванням обмежень, передбачених статутом.

Предметом діяльності підприємства є спеціалізоване ведення лісового господарства, що включає в себе, зокрема, лісорозведення, догляд за лісовими насадженнями, проведення рубок, формування і оздоровлення лісів та інших лісогосподарських заходів; охорону і захист лісів від самовільних рубок та лісових пожеж, боротьбу зі шкідниками та хворобами лісу (пункт 2.2.1 статуту).

Пунктом 3.8 статуту визначено, що Лісгосп є лісокористувачем згідно з рішенням Чернігівської обласної ради "Про надання у постійне користування земель лісового фонду" від 27.03.2001 та здійснює діяльність згідно з положеннями Лісового кодексу України та інших нормативних актів.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, у відповідача, як постійного лісокористувача, відповідно вищенаведеного рішення Чернігівської обласної ради, знаходиться земельна ділянка площею 14333,6 га для ведення лісового господарства, на якій було виявлено незаконну порубку.

За змістом статті 13 Конституції України, зокрема, земля та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси. Ліс, як природний ресурс загальнодержавного значення, підлягає державній охороні і регулюванню на всій території України.

Відповідно до статті 1 Лісового кодексу України усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Статтею 2 Лісового кодексу України визначено, що лісові відносини - це суспільні відносини, які стосуються володіння, користування та розпоряджання лісами і спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Об`єктом лісових відносин є лісовий фонд України та окремі лісові ділянки. Суб`єктами лісових відносин є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, юридичні особи та громадяни, які діють відповідно до Конституції та законів України.

Лісові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища", цим Кодексом, іншими законодавчими актами України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (частина 1 статті 3 Лісового кодексу України).

За приписами статті 2 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" відносини у галузі охорони навколишнього природного середовища в Україні регулюються цим Законом, а також земельним, водним, лісовим законодавством, законодавством про надра, про охорону атмосферного повітря, про охорону і використання рослинного і тваринного світу та іншим спеціальним законодавством.

Отже, норми Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" у сфері спірних відносин слід визнавати спеціальними стосовно до загальних норм Лісового або Земельного кодексів України. Ця спеціальність (особливість) визначається не обсягом нормативного регулювання загалом лісових або земельних питань, а особливістю механізму регулювання.

Згідно зі статтями 16, 17 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень.

Частиною 2 статті 19 Лісового кодексу України передбачено, що постійні лісокористувачі зобов`язані: забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку, а також дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів.

Положеннями статті 63 та пункту 5 частини 1 статті 64 Лісового кодексу України встановлено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень.

За змістом частин 1, 2 статті 86 Лісового кодексу України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів, зокрема, від незаконних рубок та пошкодження. Власники лісів і постійні лісокористувачі зобов`язані розробляти та проводити в установлений строк комплекс заходів, спрямованих на збереження, охорону та захист лісів. Перелік заходів, вимоги щодо складання планів цих заходів визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства, органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Пунктом 5 частини 2 статті 105 Лісового кодексу України встановлено, що відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

Відповідно до статті 107 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства суд першої інстанції вірно зазначив, що організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів, в тому числі і на відповідача у даній справі, з чим також погоджується судова колегія.

Згідно з пунктом е) частини 1 статті 41 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища передбачають відшкодування в установленому порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Частиною 1 статті 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" визначено, що порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність.

За приписами частини 4 статті 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.

Відповідно до частини 1 статті 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Відшкодування майнової шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння особи, яка завдала шкоду (цивільне правопорушення).

Винне діяння - це усвідомлений, вольовий вчинок людини, зовні виражений у формі дії (активного поводження) або бездіяльності (пасивного поводження).

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Бездіяльність - це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах. Бездіяльність тотожна дії за своїми соціальними та юридичними властивостями, тобто вона суспільно небезпечна і протиправна, є свідомим і вольовим актом поведінки людини.

Бездіяльність відрізняється від дії зовнішньою, фізичною стороною. При бездіяльності особа не робить певної дії, яку вона за даних конкретних умов повинна була і могла вчинити для запобігання заподіянню шкоди охоронюваним законом суспільним відносинам.

Наявність реальної можливості діяти певним чином полягає в тому, що особа в даній конкретній ситуації мала реальну можливість діяти, тобто виконати активні дії і запобігти тим самим злочинним наслідкам. При оцінці можливості (чи неможливості) виконати покладені на особу обов`язки слід враховувати конкретну обстановку, умови місця і часу, зміст обов`язків, покладених на особу. Враховуються і її суб`єктивні можливості щодо виконання необхідних дій.

У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести належними та допустимими доказами факт заподіяння шкоди та її розмір, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та наявність причинно-наслідкового зв`язку між такою поведінкою та заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи. При цьому за зобов`язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство (статті 614 та 1166 ЦК України) передбачає презумпцію вини правопорушника.

Відповідно до пункту 6.4 статуту обов`язком підприємства є виконання норм і вимог щодо охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання і відтворення природних ресурсів та забезпечення екологічної безпеки.

Згідно з посадовою інструкцією майстра лісу, затвердженою директором ДП "Козелецьрайагролісгосп", до завдань та обов`язків майстра лісу, зокрема входить: здійснення контролю за правильністю лісокористування, охороною і захистом лісу на закріплених сільськогосподарських дільницях; перевірка додержання правил рубання лісу, сінокосіння, випасу худоби та інших видів користування лісом, вживання заходів до усунення виявлених порушень і порушень правил полювання. Дає вказівки лісникам та іншим робітникам щодо усунення порушень лісового законодавства, встановленого порядку ведення лісового господарства і лісокористування.

Посадовою інструкцією лісника, затвердженою директором ДП "Козелецьрайагролісгосп", передбачено, що до посадових обов`язків лісника, зокрема входить: охорона лісів і увіреного йому майна в закріпленому обході з прийняттям заходів до попередження і припинення порушень правил пожежної безпеки, незаконних порубок, сінокосіння, пасіння худоби, різних розкрадань та інших порушень користування лісом і землями; контроль за станом, охороною і захистом лісів в районі знаходження обходу, за збереженням пожежно-спостережних пунктів, телефонних ліній, розпізнавальних знаків для авіації, мостів, межових знаків, квартальної мережі та інше.

Отже, відповідач здійснює управлінські, організаційно-розпорядчі та господарські заходи з організації належної охорони лісу та недопущення самовільних та незаконних рубок на території лісового фонду агролісгоспу.

Як вбачається з матеріалів справи, самовільна порубка дерев мала місце у лісовому масиві, що розташований на території Ради.

30.11.2020 відповідач звернувся до Козелецького РВ УМВС України в Чернігівській області листом від 30.11.2020 №20 з проханням провести розслідування за фактом виявлення незаконної рубки дерев, про що слідчим слідчого відділу відділення поліції №1 Чернігівського районного управління ГУНП в Чернігівській області Головешко Ю.В. проведено огляд місця події та встановлено, що на ділянці місцевості біля с. Блудше Козелецького району, квартал 98, виділ 1 території ДП "Козелецьрайагролісгосп", виявлено 5 пнів, що зафіксовано у протоколі огляду місця події від 20.07.2021. Вказані події внесені 01.12.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000647 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 246 КК України.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, факт виявлення відповідачем незаконної рубки дерев свідчить про те, що заходи, вчинені останнім для розслідування вказаного правопорушення, не були достатніми і не змогли забезпечити збереження лісу Лісгоспом.

Наведене свідчить, що відповідач мав можливість і повинен був здійснювати належний комплекс заходів з контролю за спірною територією, де виявлено незаконну вирубку (кв. 98 вид. 1), проте не здійснював належних заходів охорони лісу.

Таким чином, враховуючи наведені обставини у їх сукупності, суд першої інстанції, як і суд апеляційної інстанції, вважає належно підтвердженою протиправну поведінку відповідача, яка полягає у незабезпеченні працівниками підприємства належної охорони і захисту лісів від незаконної порубки на підвідомчій відповідачу території.

Посилання відповідача на те, що факт самовільної порубки дерев виявлено безпосередньо його працівниками, про що самостійно повідомлено правоохоронні органи, жодним чином не спростовують факт наявності вини відповідача та його бездіяльності щодо незабезпечення належної охорони лісу.

Також з матеріалів справи вбачається, що в ході досудового розслідування призначено судову інженерно- екологічну експертизу. Згідно з висновком експерта від 23.08.2022 №30387/21-48 за результатами проведення судової інженерно-екологічної експертизи у кримінальному провадженні №0000647 розмір шкоди, заподіяної внаслідок незаконної вирубки 5 сироростучих дерев породи акація у кварталі №98 виділі №1 ДП "Козелецьрайагролісгосп" складає 43 048,51 грн. Розрахунок виконано по таксах обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 №665.

Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду).

Колегія суддів вважає вірними висновки місцевого господарського суду, що розрахунок збитків, завданих державі внаслідок порубки дерев, розмір яких становить 43 048,51 грн, здійснено правомірно та відповідно до вимог чинного законодавства.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Відповідач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубування невстановленими особами дерев (нанесення збитків).

Таким чином, саме внаслідок бездіяльності працівників відповідача стало можливим і відбулось вирубування дерев невстановленими особами та заподіяна шкода.

Зважаючи на усвідомлення відповідачем ризику здійснення незаконної вирубки дерев, суд першої інстанції слушно зауважив, що відповідач передбачав можливість настання шкідливих наслідків, здійснюючи заходи з організації охорони лісу та недопущення самовільних та незаконних рубок на території лісового фонду лісгоспу, однак факт вчинення вказаного правопорушення свідчить про недостатність таких заходів щодо забезпечення збереження лісу відповідачем та про наявність відповідної вини.

За приписами частин 1, 2 статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до статті 1172 ЦК України, юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків

Місцевий господарський суд також звернув увагу на те, що нормами чинного законодавств, зокрема, Лісовим кодексом та Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища" унормовано, що організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних порубок та інших пошкоджень, покладається саме на постійних лісокористувачів.

Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення постійним лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній постійному лісокористувачу ділянці лісу.

Обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, у тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев.

За таких обставин цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення достатніх дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 09.08.2018 у справі №909/976/17, від 23.08.2018 у справі №917/1261/17.

Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності.

Покладення відповідальності виключно на осіб, що безпосередньо здійснюють незаконне вирубування, та звільнення від юридичної відповідальності як засобу державного примусу лісокористувачів нівелює принцип невідворотності покарання за неналежну охорону ввіреного в їх користування лісового фонду та призведе до втрати найбільш дієвого механізму стимулювання стосовно самих лісокористувачів до належного виконання покладених на них обов`язків з охорони лісу.

Щодо доводів відповідача про невстановлення слідчими осіб, які були причетними до вказаного порушення, та ненадання письмового доручення оперативному підрозділу щодо вжиття таких заходів суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

За приписами частини 1 статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, у разі відшкодування відповідачем спірної шкоди, він не позбавлений права звернутися з відповідною вимогою або до органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, якщо вважає, що внаслідок бездіяльності такого органу йому були заподіяні збитки, або безпосередньо до винних у незаконній вирубці осіб.

Згідно зі статтями 19, 64, 86, 90 Лісового кодексу України, Посадової інструкції лісника, затвердженої директором ДП "Козелецьрайагролісгосп", обов`язок щодо охорони лісу прямо покладено на лісокористувача та безпосередньо відповідача.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач як постійний лісокористувач не забезпечив охорону і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допустив незаконну порубку дерев, чим заподіяно шкоду лісу (навколишньому природному середовищу), яка становить у загальному розмірі 43 048,51 грн.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається прокурор в обґрунтування своїх позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу стягуваної шкоди, суд апеляційної інстанції керується таким.

За приписами частин 1, 2, 4 статті 47 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" для фінансування заходів щодо охорони навколишнього природного середовища утворюються Державний, Автономної Республіки Крим та місцеві фонди охорони навколишнього природного середовища. Зокрема, місцеві фонди охорони навколишнього природного середовища утворюються у складі відповідного місцевого бюджету за місцем заподіяння екологічної шкоди за рахунок, зокрема, частини грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті господарської та іншої діяльності, згідно з чинним законодавством. Державний фонд охорони навколишнього природного середовища утворюється за рахунок, зокрема, частини грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті господарської та іншої діяльності, згідно з чинним законодавством.

Згідно з пунктом 7 частини 3 статті 29 Бюджетного кодексу України, джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 1 частини 2 статті 67-1 цього Кодексу), зокрема, є 30% грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 69-1 Бюджетного кодексу України (чинному на момент виникнення спірних правовідносин), до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать: 70% грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до сільських, селищних, міських бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад - 50%, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20%, бюджетів міст Києва та Севастополя - 70%.

Отже, стягнення шкоди має здійснюватися відповідно до вищенаведених норм Бюджетного кодексу України та бути зарахована у такому порядку: 30% - до спеціального фонду Державного бюджету України; 50% - шкоди до спеціального фонду селищної ради; 20% - до спеціального фонду обласного бюджету.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Інші доводи апеляційної скарги, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.01.2024 у справі №927/1633/23 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Лісгоспу задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги на рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.01.2024 у справі №927/1633/23, відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Козелецького районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства "Козелецьрайагролісгосп" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.01.2024 у справі №927/1633/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.01.2024 у справі №927/1633/23 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Козелецьке районне дочірнє агролісогосподарське спеціалізоване підприємство "Козелецьрайагролісгосп".

4. Матеріали справи №927/1633/23 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов