ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2024 р. Справа№ 910/2082/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2023 (вх.№09.1-04.1/9118/23 від 22.11.2023 Північного апеляційного господарського суду) (повний текст рішення підписано 07.11.2023)

у справі №910/2082/22 (суддя Ягічева Н.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ"

до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва"

про стягнення 70 849,06 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (далі - відповідач) про стягнення 70 849, 06 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем, як балансоутримувачем будинку за адресою вул. Бажова 9-А, м. Київ, своїх зобов`язань щодо оплати послуг з централізованого опалення у період з листопада 2016 по листопад 2021, у зв`язку з чим виникла заборгованіть у розмірі 56 708, 55 грн, на яку нараховано 9 658, 09 грн інфляційних втрат та 4 482, 42 грн 3% річних.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.11.2023 (з урахуванням ухвали від 20.11.2023 про виправлення описки) по справі №910/2082/22 позов задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва" (04080, м. Київ, вул. Челябінська, 9-Г, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (02094, м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20; ) 28 654 (двадцять вісім тисяч шістсот п`ятдесят чотири) грн. 32 коп. - основного боргу, 1 151 (одна тисяча сто п`ятдесят одна) грн. 52 коп - 3 % річних, 1 939 (одна тисяча дев`ятсот тридцять дев`ять) грн. 03 коп. - інфляційних втрат, 1 111 (одна тисяча сто одинадцять) грн. 64 коп. - витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині в позові відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що:

- строк позовної давності для вимог про стягнення з відповідача суми основного боргу за період з листопада 2016 року по 07.02.2019 року, станом на день звернення із позовом до суду є таким, що сплив;

- сума основного боргу, яка обмежується останніми 3-ма роками, складає 28 654,32 грн. та підлягає частковому задоволенню у зазначеному розмірі;

- враховуючи часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу, судом встановлено, що правильною до стягнення сумою 3% річних є 1 151, 52 грн, а інфляційних втрат - у розмірі 1 939,03 грн., у задоволенні іншої частини позову про стягнення інфляційних втрат та 3% річних відмовлено у зв`язку з тим, що позивач звернувся за захистом свого порушеного права про стягнення частини основної суми заборгованості поза межами встановленого строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, представник позивача звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

- позивач не отримував клопотання про поновлення процесуального строку для подання відзиву, самого відзиву та заяви про застосування строку позовної давності від відповідача по справі №910/2082/22, а відповідно, з об`єктивних причин, не міг належним чином надати відповідь на відзив, а також висловити свої заперечення щодо поданої відповідачем заяви про застосування судом наслідків спливу строків позовної давності до заявлених позовних вимог;

- починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), тобто, виходячи з вищенаведених положень закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року, строк позовної давності за всіма вимогами, що виникли після 12 березня 2017 року, та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженими на підставі п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), борг у період з 12 березня 2017 року по 1 грудня 2021 року нарахований в межах строку позовної давності, а відповідно подана відповідачем заява про застосування судом наслідків спливу строку позовної давності могла бути застосована судом лише до частини заявлених позивачем позовних вимог про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення у період з листопада 2016 року по 11 березня 2017 року;

- оскільки 3% річних та інфляційні втрати, які передбачені ст.625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання і мають компенсаційний характер, тому застосовується загальний строк позовної давності;

- до моменту виготовлення судом повного тексту рішення суду, відповідач фактично визнав заявлені позовні вимоги, погасивши наявну заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії за період з листопада 2016 року по листопад 2021 року у розмірі 56 708,55 грн. (в період з 19.09.2022 по 21.12.2022).

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, зазначає, що відповідачем сплачено суму основного боргу у розмірі 56708,55 грн., на сьогоднішній день предмет спору взагалі відсутній; вказує, що строк позовної давності для вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних з листопада 2016 року по лютий 2019 року станом на день звернення з позовом до суду є таким, що сплинув.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Колегією суддів встановлено, що апеляційна скарга подана безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/2082/22.

Відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" - адвоката Кравченко Ольги Петрівни на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2023 (вх.№09.1-04.1/9118/23 від 22.11.2023 Північного апеляційного господарського суду) до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/2082/22.

Матеріали справи №910/2082/22 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2023 (вх.№09.1-04.1/9118/23 від 22.11.2023 Північного апеляційного господарського суду) у справі №910/2082/22; вирішено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2023 (вх.№09.1-04.1/9118/23 від 22.11.2023 Північного апеляційного господарського суду) у справі №910/2082/22 здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких Законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» №1198-VII від 10.04.2014 виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в будинку №9-А по вул. Бажова в м. Києві з 01.07.2014 здійснюється Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» на підставі ліцензії, яка видана НКРЕКП відповідно до рішення №198 від 01.06.2012, яке переоформлено рішенням №1159 від 21.06.2016.

Із наданої позивачем Довідки вбачається, що нежитлове приміщення загальною площею 527,50 кв.м за адресою: вул. Бажова, буд. 9-А у м. Києві, закріплено на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

23.07.2014 у газеті Хрещатик (№103(4503) позивачем розміщено повідомлення, із пропозицією укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом звернення споживачів до підрозділів теплопостачальної організації із зазначенням відповідної адреси.

Відповідно до частини 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що споживач зобов`язаний, зокрема, укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

За твердженням позивача у період з 25 листопада 2016 року по листопад 2021 року включно позивачем надано відповідачу послуги з централізованого опалення на загальну суму 56 708,55 грн, за які відповідач не розрахувався. Претензій щодо якості отриманих послуг, відмови від отримання послуг від відповідача не надходило та матеріали справи не містять.

Облік теплової енергії на потреби централізованого опалення по вул. Бажова, буд. 9-А в м. Києві здійснюється приладом комерційного обліку СВТУ11-Т заводський номер 3871, відповідно до акту постановки на комерційний облік приладів теплової енергії споживача.

Надання послуг з опалення, що надавалися в межах опалювального періоду, підтверджується нарядами: № 54124 від 06.10.2016 включення, № 57859 від 03.03.2017 відключення, № 63837 від 02.10.2017 включення, № 68395 від 03.04.2018 відключення, № 1157 від 01.11.2018 підключення, № 4562 від 06.04.2019 відключення, № 7214 від 25.10.2019 підключення, № 8727 від 06.04.2020 відключення, № 10725 від 16.10.2020 підключення, №4215/1 від 05.04.2021 відключення, № 6085/1 від 23.10.2021 підключення.

Додатково позивачем надані до позовної заяви копії актів про готовність приладів обліку теплової енергії до опалювального сезону 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019, 2019-2020, 2020-2021 років.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що під час розрахунку заборгованості за надані послуги застосовував звітні відомості з показаннями приладів будинкового лічильнику теплової енергії за періоди з листопада 2016 року по листопад 2021 року та просить стягнути заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за вказаний період у розмірі 56 708,55 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного позивачем в апеляційній скарзі

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що рішення суду, яке переглядається, підлягає зміні, виходячи з наступного.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, споживачем житлово-комунальних послуг є фізична чи юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 затверджено Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, відповідно до яких централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання (далі - Правила).

Відповідно до ч. 3 Правил послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв, визначених відповідно до ч. 3 ст.16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, що затверджені постановою КМУ від 21.07.2005 № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на момент виникнення заборгованості) передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності сплачують комунальні послуги за тарифами, які у встановленому законодавством порядку відшкодовують повну вартість їх надання та пропорційну частку витрат на утримання прибудинкової території.

Отже, відсутність письмово оформленої двосторонньої угоди про надання житлово-комунальних послуг не позбавляє споживача обов`язку з оплати фактично спожитих послуг, оскільки у п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відсутність письмового договору про постачання теплової енергії не звільняє осіб, які використовували теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію (зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 922/4239/16).

Пунктами 24, 25 Правил передбачено, що споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Процедура відключення приміщення від внутрішньобудинкових мереж, встановлена Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України № 4 від 22 листопада 2005 р. із змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 6 листопада 2007 року № 169 (чинним на момент виникнення правовідносин).

Будь-якого належного доказу, зокрема акту про відключення будинку (приміщенні за адресою: м. Київ, вул. Бажова, буд. 9-А) від мережі централізованого опалення матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.133 Господарського кодексу України основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

Держава забезпечує рівний захист майнових прав усіх суб`єктів господарювання.

Відповідно до ст.136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності.

Статтею 137 Господарського кодексу України передбачено, що правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням. Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Таким чином, як право власності, так і право господарського відання чи право оперативного управління поєднують можливість володіти, користуватися та розпоряджатися майном.

Отже, наявність у відповідача на балансі та на праві господарського відання нежитлового приміщення у будинку 9-А по вул. Бажова у місті Києві не звільняє останнього від обов`язку щодо утримання такого майна.

Таким чином, з урахуванням наведених норм права, що регламентують поняття власності, господарського відання та оперативного управління, цілком правомірним та обґрунтованим є покладення на відповідача у цій справі, як особи, в господарське відання якої (тобто, володіння, користування і розпорядження, зі всіма наслідками відповідальності за таке майно) було передане нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бажова, буд. 9-А, оплатити заборгованість за надані житлово-комунальні послуги.

Частиною 6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Позивач стверджує, що ним були надані відповідачу послуги з централізованого опалення, за які відповідач не розрахувався, внаслідок чого у останнього перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 56 708,55 грн.

Одночасно відповідачем заявлено про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності.

Вимоги про стягнення заборгованості заявлені за період з листопада 2016 року по листопад 2021 року, а позовна заява надіслана засобами поштового зв`язку до суду 08.02.2022.

Позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відтак, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суд першої інстанції застосував трирічний строк позовної давності до вимог про стягнення з відповідача суми основного боргу за період з листопада 2016 року по 07.02.2019 року, не звернувши увагу на наступне.

Згідно п.12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст.257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний розділ доповнено п.12 згідно із Законом №540-IX від 30.03.2020, який набув чинності 02.04.2020.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, який у свою був неодноразово продовжений до 30.06.2023 (постанова Кабінету Міністрів України №651 від 27.06.2023 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

За таких обставин, враховуючи продовження строку, встановленого ст.257 Цивільного кодексу України, позивачем не пропущено строк позовної давності щодо вимог до відповідача в частині стягнення боргу за зобов`язаннями березня 2017 року - по 07.02.2019, а відтак, останній не застосовується, місцевий господарський суд не звернув увагу на вказані обставини, а тому дійшов помилкового висновку про відмову в позові в цій частині.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу 50071,81 грн. за період з березня 2017 року по листопад 2021 року. У задоволенні заборгованості в розмірі 6636,74 грн. за зобов`язаннями листопада 2016 року-лютого 2017 року слід відмовити, у зв`язку з пропуском строку позовної давності на звернення за захистом свого порушеного права.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі спливом позовної давності за вимогою про сплату основного боргу спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених ст. 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж ст. 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань, позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 9 658,09 грн та 3% річних у розмірі 4 482,42 грн, нараховані за період з листопада 2016 по листопад 2021 включно.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 50071,81 грн., правильною до стягнення сумою 3% річних є 3571,65 грн, а інфляційних втрат - у розмірі 7089,82 грн. У задоволенні іншої частини позову слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності на звернення за захистом свого порушеного права, а нарахування 3% річних та інфляційних втрат є похідними від основної суми боргу.

Твердження апелянта як на підставу скасування оскаржуваного рішення про те, що позивач не отримував клопотання про поновлення процесуального строку для подання відзиву, самого відзиву та заяви про застосування строку позовної давності від відповідача по справі №910/2082/22, відхиляються колегією суддів, оскільки не впливають на застосування судом строку позовної давності в частині стягнення заборгованості у визначений в постанові суду період, 3% річних та інфляційних нарахувань на неї.

В апеляційній скарзі позивач зазанчає про погашення відповідачем заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії за період з листопада 2016 року по листопад 2021 року у розмірі 56 708,55 грн., на підтвердження чого до апеляційної скарги подає копії банківських виписок по рахунку за 16.09.2022 на суму 4905,73 грн., за 19.09.2022 на суму 9152,67 грн., за 21.09.2022 на суму 2897,18 грн., за 25.11.2022 на суму 22229,06 грн., за 20.12.2022 на суму 22754,02 грн., з призначенням платежу: «Оплата за тепл.ен.згідно Дог.№420332/8юр від 29.08.2022, тендеру не підлягає, у т.ч. ПДВ 20%», на загальну суму 61938,66 грн.

Відповідно до п.41 Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затверджена постановою Національного банку України №163 від 29.07.2022, платник заповнює реквізит "Призначення платежу" платіжної інструкції так, щоб надавати отримувачу коштів повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється платіжна операція. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Надавач платіжних послуг платника перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у пункті 41 розділу II цієї Інструкції, лише за зовнішніми ознаками.

Згідно п.1.3 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995р., господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Відтак, отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу.

Право самостійної зміни позивачем призначення платежу не передбачено.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач не заперечує сплату 56708,55 грн. заборгованості.

Суду першої інстанції ні позивачем, ні відповідачем не було подано доказів оплати спірної заборгованості, заявленої до стягнення за період з листопада 2016 року по листопад 2021 року.

В той же час, в призначенні платежу відсутні дані, які б дозволяли суду ідентифікувати проведені оплати як погашення заборгованості за спірний період, а не сплата поточних платежів, не включених до суми позову.

Відповідно до ч.2 ст.42 ГПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно ч.4, 8 ст.80 ГПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

За змістом ч.3 ст.269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В апеляційній скарзі позивач не заявляє клопотань про прийняття вказаних вище банківських виписок по рахунку у якості нових доказів у справі та їх врахування під час апеляційного перегляду, та, як наслідок, відсутність заборгованості по справі.

У разі відсутності заборгованості за послуги з центрального опалення на день видачі наказу суду до виконання, сторони не позбавлені права врегулювати свої правовідносини на стадії виконання рішення суду.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Твердження відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Частиною 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) не з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалено при не з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим на підставі п.п. 1-4 ч.1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України рішення суду підлягає зміні в апеляційному порядку з підстав, наведених у даній постанові, із частковим задоволенням позову з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови.

У відповідності до ст.129 ГПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2023 у справі №910/2082/22 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 07.11.2023 у справі №910/2082/22 змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (04080, м. Київ, вул. Челябінська, 9-Г, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» (02094, м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20; ) 50071,81 грн. основного боргу, 3% річних у розмірі 3571,65 грн, інфляційні втрати у розмірі 7089,82 грн., 2126,76 грн. судового збору за подання позовної заяви.

3. В іншій частині в позові відмовити.».

3. Стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (04080, м. Київ, вул. Челябінська, 9-Г, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» (02094, м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20; ) 3190,15грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду м. Києва видати накази.

5. Матеріали справи №910/2082/22 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст.287 ГПК України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська