ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року

м. Київ

cправа № 921/186/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача - Стеців Р. І. (адвокат),

відповідача - Тарарука Л. Р. (адвокат),

розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 (головуючий - Бойко С. М., судді Бонк Т. Б., Якімець Г. Г.) у справі

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Тернопільський Облагропостач"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця"

про зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів.

Короткий зміст і підстави позовних вимог

1. 15.03.2023 Відкрите акціонерне товариство "Тернопільський Облагропостач" (далі - ВАТ "Тернопільський Облагропостач", Підприємство, позивач) звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" (далі - АТ "Українська залізниця", Товариство, відповідач) про:

1) зобов`язання АТ "Українська залізниця" припинити користування стрілочним переводом СП № 10 та до врегулювання питання відповідно до вимог статей 74, 75 та 78 Статуту залізниць України утриматися від вчинення будь-яких дій, пов`язаних із самовільним (без дозволу власника) використанням належного ВАТ "Тернопільський Облагропостач" стрілочного переводу СП № 10, який розташовано на під`їзній колії незагального користування за адресою: м. Тернопіль, вул. Поліська, 14;

2) стягнення з відповідача 765 000 грн доходу, одержаного Товариством від самовільного використання стрілочного переводу СП № 10 без належних для цього правових підстав, посилаючись при цьому на положення статей 11, 15, 321, 390, 391, 1212- 1214 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 1 Закону України "Про залізничний транспорт", статей 64, 67, 74, 75, 78 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 (далі - Статут залізниць України), пункту 1.5 Правил обслуговування залізничних під`їзних колій, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 (далі - Правила № 644), та статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

2. Позовна заява обґрунтовується тим, що Товариство без дозволу Підприємства як власника незаконно приєднав до стрілочного переводу СП № 10 новоспоруджену залізничну під`їзну колію та розпочав її самовільне користування, внаслідок чого відповідач починаючи з 20.11.2018 і впродовж 51 місяця безпідставно одержував дохід у спірній сумі від користування належним позивачу майном (під`їзною колією незагального користування з розташованим на ній стрілочним переводом СП № 10). При цьому, на думку позивача, обставини щодо набуття Товариством права власності на стрілочний перевід СП № 10 встановлено судовими рішеннями в справі № 914/2012/16 (між тими самими сторонами) та не підлягають повторному доказуванню.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 05.06.2023 (суддя Чопко Ю. О.) в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю з тих підстав, що матеріали справи не містять доказів, які би підтверджували право власності позивача на спірне майно (стрілочний перевід СП № 10), а цей перевід не належить до тієї ділянки колії, юридичну долю якої вже вирішено в судовому порядку, оскільки питання про право власності на значно ближчий до магістралі загального користування стрілочний перевід СП № 10 не було предметом розгляду в справі № 914/2012/16. Натомість у матеріалах справи містяться: копія відомості під`їзних колій Тернопільського головного підприємства матеріально-технічного забезпечення облагропостачу від 02.12.1997, в якій чітко вказується, що: "Колія № 2 знаходиться на балансі Підприємства (тобто Облагропостачу). Колія № 1, стрілки №№ 10, 11, скидаючий башмак знаходяться на балансі 8-ї дистанції колії"; укладений між Тернопільською дистанцією колії та ВАТ "Тернопільський Облагропостач" договір на обслуговування і утримання під`їзної колії від 23.07.2002 № 70, свідчить про знаходження стрілки № 10 на балансі Товариства, тобто з 2002 року Підприємство не оспорювало права власності АТ "Українська залізниця" на спірний стрілочний перевід, який утримувався відповідачем.

Відмова в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача припинити користування стрілочним переводом СП № 10 зумовлює відмову в задоволенні похідної вимоги про стягнення 765 000 грн доходу, одержаного відповідачем від самовільного використання вказаного стрілочного переводу.

4. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 рішення Господарського суду Тернопільської області від 05.06.2023 скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Зобов`язано АТ "Українська залізниця" припинити користування стрілочним переводом СП № 10, що розташований на під`їзній колії незагального користування за адресою: вул. Поліська, 14 м. Тернопіль. Стягнуто з Товариства на користь Підприємства 765 000 грн. Стягнуто з АТ "Українська залізниця" на користь ВАТ "Тернопільський Облагропостач" 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 32 151 грн витрат зі сплати судового збору.

5. Постанова мотивована посиланням на положення статей 316, 317, 319, 321, 328, 391, 396, 1212- 1214 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статей 1, 10, 21 Закону України "Про залізничний транспорт", статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статей 64, 67 Статуту залізниць України, пунктів 1.1, 1.5 Правил № 644, статей 73- 77, 79, 86, 123, 126, 129, 173, 236, 269, 277 ГПК України, застосовуючи які апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що:

1) Підприємство набуло у власність під`їзну залізничну колію загальною довжиною 750 м (разом із розташованими на ній стрілочними переводами №№ 10, 11, 36) у червні 1996 року в процесі перетворення Державного обласного підприємства матеріально-технічного забезпечення "Облагропостач" у ВАТ "Тернопільський Облагропостач" згідно з наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області (далі - РВ ФДМУ по Тернопільській області) від 28.06.1996 № 858 і цей факт, який має преюдиціальне значення при вирішенні цього спору, встановлено рішенням Господарського суду Львівської області від 17.10.2017 у справі № 914/2012/16 (між тими самими сторонами), залишеними без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.07.2018 (схожі загальні висновки щодо застосування норм статті 75 ГПК України викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17);

2) достатнім документом для підтвердження права власності позивача на під`їзну колію незагального користування та стрілочний перевід СП № 10 є технічний паспорт від 1992 року та схеми поздовжніх і поперечних профілів залізничних колій, які є невід`ємними додатками до технічного паспорту, натомість відповідач не надав доказів щодо набуття права власності на спірну під`їзну колію, в тому числі й на вказаний стрілочний перевід;

3) на підтвердження обставин чинення Товариством перешкод Підприємству в користуванні стрілочним переводом СП № 10 позивач надав докази щодо укладення між АТ "Українська залізниця" та Приватним підприємством "Метопал" (далі - ПП "Метопал") договору про подачу і забирання вагонів (у тому числі за допомогою СП № 10), у зв`язку з чим ВАТ "Тернопільський Облагропостач" не отримує доходу від користування третіми особами належним йому стрілочним переводом СП № 10, а також не має можливості в повній мірі використовувати вказане майно в своїй господарській діяльності;

4) за загальним правилом умовою виникнення додаткового кондиційного обов`язку з повернення доходів від безпідставно набутого майна є лише недобросовісна поведінка набувача, адже за період, коли останній був упевнений в підставності свого збагачення і не повинен був знати про протилежне, відшкодування кондикційних доходів цією нормою не передбачається;

5) оскільки відповідно до експертного висновку від 05.05.2023 № 05/05-2023/01 величина доходів (упущеної вигоди), які ВАТ "Тернопільський Облагропостач" могло реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено, в результаті передачі в оренду стрілочного переводу СП № 10 за період з липня 2018 року до квітня 2023 року становить 948 980,20 грн, то заявлена позовна вимога про стягнення 765 000 грн доходу, одержаного Товариством від самовільного використання вказаного стрілочного переводу без належних правових підстав, яка є похідною від задоволеного негаторного позову, також підлягає задоволенню;

6) враховуючи ухвалення апеляційним судом рішення про задоволення позовних вимог, є підстави для покладання на відповідача обов`язку з відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі, оскільки клопотання про зменшення розміру судових витрат від відповідача до суду не надходило.

Водночас апеляційний суд відхилив посилання відповідача на укладений між сторонами договір на обслуговування і утримання під`їзної колії від 23.07.2002 № 70, передавальний акт ДТГО "Львівська залізниця" від 03.08.2015 та зведений перелік майна ДТГО "Львівська залізниця" від 19.08.2015, позаяк строк дії зазначеного договору закінчився 23.07.2003, а інші документи відносяться до внутрішньої документації АТ "Українська залізниця" та не є технічними документами, які в розумінні пункту 1.5 Правил № 644 є належними доказами щодо права власності особи на під`їзну залізничну колію, в тому числі на маневрові пристрої (СП № 10), а тому не підтверджують права власності відповідача на спірне майно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

6. Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, АТ "Українська залізниця" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить оскаржувану постанову скасувати повністю, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

7. На обґрунтування своєї правової позиції скаржник посилається на неправильне застосування та порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, наголошуючи на тому, що:

1) апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування положень статті 75 ГПК України, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18, від 01.09.2020 у справі № 906/1231/20;

2) суд апеляційної інстанції не врахував викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/24011/16 висновку щодо застосування норм статті 85 ГК України, статті 115 ЦК України та статей 4, 5 Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" (в контексті того, що майно, яке включено до статутного капіталу ПАТ "Українська залізниця" при його утворенні, перебуває у власності залізниці, оскільки воно закріплено за залізницею на законодавчому рівні);

3) апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норм статей 387, 391 ЦК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (у контексті розмежування віндикаційного та негаторного позовів);

4) суд апеляційної інстанції не врахував висновку щодо застосування норм статей 530, 1214 ЦК України, викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 916/1961/19;

5) на теперішній час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування положень статті 392 ЦК України в спірних правовідносинах, в яких підставою для набуття права власності на стрілочний перевід СП № 10 як об`єкт рухомого майна має бути рішення суду про визнання права власності на спірне майно, внаслідок чого передчасним є вирішення похідного спору про усунення перешкод у користуванні майном до підтвердження права на це майно в судовому порядку;

6) апеляційний суд не дослідив зібрані в справі докази, зокрема, технічний паспорт під`їзної залізничної колії УВТК "МО України" (наразі ДП "Шепетівський військовий лісгосп") від 2019 року, технічний паспорт під`їзної залізничної колії ПП "Метопал" від 2018 року, відомість під`їзних колій Тернопільського головного підприємства матеріально-технічного забезпечення облагропостачу від 02.12.1997, передавальний акт ДТГО "Львівська залізниця" від 03.08.2015;

7) на порушення вимог пункту 1 частини 5 статті 238 ГПК України у резолютивній частині постанови від 22.11.2023 не зазначено висновку апеляційного суду щодо кожної із заявлених вимог, а саме щодо позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання відповідача утриматися від вчинення будь-яких дій, пов`язаних із самовільним (без дозволу власника) використанням належного позивачу стрілочного переводу СП № 10, як наслідок відповідна позовна вимога залишилися нерозглянутою;

8) обґрунтоване клопотання відповідача про зменшення витрат на правову допомогу в суді першої інстанції в разі задоволення позову було наведено в долученому до матеріалів справи відзиві на позовну заяву від 13.04.2023 № НЮ-1/1034, чим спростовується висновок апеляційного суду про відсутність надходження до суду відповідного клопотання.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

8. ВАТ "Тернопільський Облагропостач" у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення з мотивів, наведених в оскаржуваній постанові.

Розгляд справи Верховним Судом

9. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.02.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "Українська залізниця" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 у справі № 921/186/23 та призначено її до розгляду на 19.03.2024.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2024 розгляд касаційної скарги АТ "Українська залізниця" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 у справі № 921/186/23 відкладено на 16.04.2024.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

10. Згідно з актом оцінки вартості цілісного майнового комплексу Тернопільського державного обласного підприємства матеріально-технічного забезпечення "Облагропостач", затвердженим РВ ФДМУ по Тернопільській області 31.05.1996, залізничне полотно станом на 01.05.1996 увійшло до статутного капіталу ВАТ "Тернопільський Облагропостач", що підтверджується переліком майна, яке було передано у власність ВАТ "Тернопільський Облагропостач" на підставі наказу РВ ФДМУ по Тернопільській області від 28.06.1996 № 858.

11. У процесі приватизації цілісного майнового комплексу Тернопільського державного обласного підприємства матеріально-технічного забезпечення "Облагропостач" станом на 01.05.1996 на балансі зазначеного підприємства, на рахунку 01 (основні засоби) обліковувалося залізничне полотно в кількості 1 одиниці балансовою вартістю 18 080 крб., що відображено в матеріалах інвентаризації основних засобів підприємства станом на 01.05.1996.

12. Згідно з наказом РВ ФДМУ по Тернопільській області від 28.06.1996 № 858 Тернопільське державне обласне підприємство матеріально-технічного забезпечення "Облагропостач" було перетворено у ВАТ "Тернопільський Облагропостач", яке є правонаступником вказаного державного підприємства.

13. До складу цілісного майнового комплексу Тернопільського державного обласного підприємства матеріально-технічного забезпечення "Облагропостач" входила під`їзна залізнична колія, розташована за адресою: м. Тернопіль, вул. Поліська, 14, та характеристику якої (колії) зазначено в технічному паспорті під`їзної колії незагального користування Тернопільського головного підприємства МТЗ (замовлення № 92038) від 1992 року.

14. Відповідно до технічного паспорту під`їзної колії незагального користування Тернопільського головного підприємства МТЗ до станції Тернопіль та схем поздовжніх і поперечних профілів залізничних колій, які є невід`ємними додатками до технічного паспорту, найменування колії та номер стрілки, від якої відходить колія до підприємства - колія 41А, стрілка № 10, розгорнута довжина колії становить 0,75 км, загальна відстань від місця перемикання до території підприємства - 335 м. На цьому шляху знаходяться три стрілочні переводи: № 10, № 36, № 11. Цей шлях складається із: з`єднуючої колії понумерованої № 1, яка проходить від стрілки № 10 через стрілку № 36 до стрілки № 11 та становить 227,60 м; навантаження-вивантаження - колії понумерованої № 2, яка проходить від стрілки № 11 до упору, повна довжина шляху становить 299 м; навантаження-вивантаження - колії понумерованої № 3, яка проходить від стрілки № 11 до упору, повна довжина шляху становить 219,40 м.

Вказаний технічний паспорт було виготовлено Львівським державним проектно-вишукувальним інститутом залізничного транспорту "Львівтранспроект" на замовлення Тернопільського головного підприємства МТЗ на підставі договору від 09.03.1992 № 92038, що зафіксовано актом приймання робіт від 17.04.1992.

Відповідно до витягу з масштабного плану схеми під`їзної колії, поздовжнього та поперечного профілів залізничних колій, креслення штучних споруд, які є невід`ємними додатками до технічного паспорта під`їзної колії, де в розділах "Відомість залізничних шляхів" та "Відомість стрілочних переводів" зазначено, що на належній Тернопільському головному підприємству матеріально-технічного забезпечення "Облагропостач" колії розташовано стрілочні переходи №№ 10, 36, 11.

15. Таким чином, у процесі перетворення Тернопільського державного обласного підприємства матеріально-технічного забезпечення "Облагропостач" у власність ВАТ "Тернопільський Облагропостач" було передано під`їзну залізничну колію, що знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Поліська, 14, характеристика якої зазначена в технічному паспорті під`їзної колії незагального користування Тернопільського головного підприємства МТЗ (замовлення № 92038) від 1992 року (далі - Технічний паспорт) та в схемах поздовжніх і поперечних профілів залізничних колій, які є невід`ємними додатками до Технічного паспорту.

16. Рішенням Господарського суду Львівської області від 17.10.2017 у справі № 914/2012/16, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.07.2018, позов ВАТ "Тернопільський Облагропостач" задоволено повністю. Зобов`язано АТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" за власні кошти відновити залізничну під`їзну колію позначену номером 1 (№ 1) від стрілочного переводу СП № 36 Р-50 1/9 до стрілочного переводу СП № 11 Р-50 1/11 та номером 3 (№ 3) від стрілочного переводу СП № 11 Р-50 1/11 до упора, станції Тернопіль, що знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Поліська, 14, характеристика якої зазначена в технічному паспорті під`їзної колії незагального користування Тернопільського головного підприємства МТЗ, виготовленого Львівським державним проектно-вишукувальним інститутом залізничного транспорту "Львівтранспроект" (замовлення № 92038) від 1992 року та схемах поздовжнього та поперечного профілю залізничних колій та примикання під`їзної колії Тернопільського головного підприємства МТЗ до станції Тернопіль, які є додатками до технічного паспорта.

17. 29.09.2022 між ВАТ "Тернопільський Облагропостач" (Підприємство) та фізичною особою-підприємцем Мачугою І. Б. (далі - ФОП Мачуга І. Б., орендар) укладено договір оренди, предметом якого є користування розташованим на належній ВАТ "Тернопільський Облагропостач" під`їзній залізничній колії незагального користування стрілочним переводом СП № 10, який знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Поліська, 14.

За умовами договору оренди від 29.09.2022 розмір орендної плати за згодою сторін встановлено на рівні 15 000 грн (за перший повний місяць оренди). Розмір орендної плати, починаючи з наступних місяців, розраховується із врахуванням місячного індексу інфляції.

18. Згідно з експертним висновком від 05.05.2023 № 05/05-2023/01 про проведення дослідження на отримання ВАТ "Тернопільський Облагропостач" доходу за користування стрілочним переводом СП № 10, складеним за заявою Підприємства, величина доходів (упущеної вигоди), які позивач міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено, в результаті передачі в оренду вказаного стрілочного переводу за період дослідження (з липня 2018 року до квітня 2023 року) становить 948 980,20 грн.

19. 10.02.2023 між адвокатом Стеців Р. І. (адвокат) та ВАТ "Тернопільський Облагропостач" (замовник) укладено договір про надання правової допомоги, за змістом якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення в порядку та строки обумовлені сторонами.

Згідно з додатком № 1 до договору про надання правової допомоги визначено розрахунок вартості надання послуг.

На виконання вказаного договору 07.03.2023 між його сторонами підписано акт приймання-передачі наданих послуг, а саме: зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції - 2 год, вартість 4000 грн; ознайомлення з документами - 2 год, вартість 4000 грн; направлення адвокатського запиту - 2 год, вартість 4000 грн; складання позовної заяви, виготовлення копій документів - 4 год, вартість 8000 грн.

Актом приймання-передачі наданих послуг за договором передбачено, що загальна сума послуг адвоката становить 20 000 грн, що також підтверджується рахунком-фактурою від 07.03.2023 № ро-0000001 на суму 20 000 грн.

Згідно з квитанцією до платіжної інструкції від 08.03.2023 № 0.0..1 ВАТ "Тернопільський Облагропостач" сплатило адвокату Стеців Р. І. 20 000 грн з призначенням платежу - за надання правової допомоги за договором від 10.02.2023, актом від 07.03.2023.

Позиція Верховного Суду

20. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

21. Відповідач у поданій касаційній скарзі посилається на наявність підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК України, а саме: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

22. В основу оскаржуваної постанови про задоволення позову в повному обсязі покладено висновок апеляційного суду про факт набуття Підприємством права власності на під`їзну залізничну колію загальною довжиною 750 м (до складу якої увійшли маневрові пристрої - стрілочні переводи №№ 10, 11, 36) у червні 1996 року в процесі перетворення Державного обласного підприємства матеріально-технічного забезпечення "Облагропостач" у ВАТ "Тернопільський Облагропостач" згідно з наказом РВ ФДМУ по Тернопільській області від 28.06.1996 № 858, який (факт) має преюдиціальне значення при вирішенні цього спору як такий, що встановлено рішенням Господарського суду Львівської області від 17.10.2017 у справі № 914/2012/16 (між тими самими сторонами), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.07.2018.

При цьому на підтвердження обставин чинення Товариством перешкод Підприємству в користуванні стрілочним переводом СП № 10 позивач надав докази щодо укладення між АТ "Українська залізниця" та ПП "Метопал" договору про подачу і забирання вагонів (у тому числі за допомогою СП № 10), у зв`язку з чим ВАТ "Тернопільський Облагропостач" не отримує доходу від користування третіми особами належним йому стрілочним переводом СП № 10 і не має можливості в повній мірі використовувати вказане майно в своїй господарській діяльності, а тому на підставі статті 1214 ЦК України відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу дохід у сумі 765 000 грн, який Товариство одержало від самовільного використання вказаного стрілочного переводу без належних правових підстав у період з 20.11.2018 до дати звернення з цим позовом.

Щодо позовної вимоги про стягнення 765 000 грн доходу, одержаного відповідачем від самовільного використання стрілочного переводу СП № 10 без належних правових підстав

23. Колегія суддів вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача 765 000 грн доходу, одержаного Товариством від самовільного використання стрілочного переводу СП № 10 без належних для цього правових підстав, з огляду на таке.

24. В пунктах 53- 57 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.01.2024 у справі № 910/3943/21(910/9185/19) (предмет позову - відшкодування доходів, одержаних відповідачем від безпідставного користування майном, належним позивачу як власнику), тобто зі спору, що виник з подібних правовідносин, викладено такі висновки щодо застосування положень статті 1214 ЦК України:

"53. Згідно з абзацом першим частини першої статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. Із цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

54. З аналізу наведеної норми вбачається, що закон визначає отримання доходів і плодів безпідставним лише за умови, якщо набувач майна знав або мав знати про безпідставність його отримання. Тому набувач повинен повернути або відшкодувати потерпілому всі доходи, які він одержав чи міг одержати з цього майна з того часу, як дізнався або міг дізнатися про безпідставність набуття (збереження) майна. Доходи або інші вигоди, отримані ним до цього часу не підлягають поверненню або відшкодуванню.

55. Отже, для правильного вирішення спору щодо застосування частини першої статті 1214 ЦК України судам передусім необхідно встановити момент, коли набувач спірного майна дізнався про безпідставність його набуття чи про зникнення (припинення) підстави набуття, яка існувала, а також моменту, коли набувач міг дізнатися про такі обставини.

56. За змістом абзацу першого частини першої 1214 ЦК України таке право може бути реалізоване за сукупності таких складових:

1) доходи повертаються саме особою, яка володіє або володіла, майном безпідставно;

2) повертаються доходи, які ця особа одержала або могла одержати від такого майна;

3) повертаються доходи отримані з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Розмір доходів, які підлягають стягненню вираховується виходячи з доведеності розміру звичайних доходів, які особа здобула за весь час володіння.

Слід також враховувати, що конструкція абзацу першого частини першої статті 1214 ЦК України передбачає встановлення часу (строку) неправомірного використання майна, адже встановлює правило, що повертаються доходи отримані з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Отже, за загальним правилом умовою виникнення додаткового кондиційного обов`язку з повернення доходів від безпідставно набутого майна є лише недобросовісна поведінка набувача, адже за період, коли останній був упевнений у підставності свого збагачення і не повинен був знати про протилежне, відшкодування кондикційних доходів цією нормою не передбачається.

57. Отримання або можливість отримання набувачем відомостей про неправомірність володіння чужим майном є моментом, з якого на зазначену особу покладаються додаткові обов`язки, зокрема, виникає обов`язок повернути фактично отримані від спірного майна доходи, або доходи, які могли бути отримані за нормальних умов".

25. Водночас у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.08.2019 у справі № 182/5130/16-ц, на висновки якого послався апеляційний суд, зазначено, що: 1) згідно з частиною 2 статті 22 ЦК України збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до вказаної статті особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в грошовій сумі у повному обсязі; 2) за цією нормою права відшкодуванню підлягають доходи, які саме власник або законний володілець міг би отримати від експлуатації цього майна; 3) стаття 1214 ЦК України передбачає: особа, яка набула майна або зберігала його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави; 4) за змістом цієї норми поверненню підлягають доходи, що отримані саме особою, яка володіє майном безпідставно.

26. Таким чином, враховуючи правові висновки, викладені в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.01.2024 у справі № 910/3943/21(910/9185/19) та в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.08.2019 у справі № 182/5130/16-ц, колегія суддів наголошує на тому, що чинне цивільне законодавство чітко розмежовує як відносини відшкодування особі збитків у виді неодержаних нею доходів (упущеної вигоди), що є предметом регулювання положень пункту 2 частини 2 статті 22 ЦК України, та кондикційні відносини відшкодування потерпілій особі (легітимному власнику) доходів, що отримані або могли бути отримані саме особою, яка володіє або володіла чужим майном безпідставно та зобов`язана повернути їх власнику майна (предмет регулювання норми абзацу 1 частини 1 статті 1214 ЦК України), так і особливий суб`єктний склад учасників цих відносин, які не можна ототожнювати.

27. Як убачається з матеріалів справи, саме на підставі частини 1 статті 1214 ЦК України ВАТ "Тернопільський Облагропостач" пред`явило позовну вимогу про стягнення 765 000 грн доходу, одержаного відповідачем починаючи з 20.11.2018 внаслідок самовільного використання стрілочного переводу СП № 10 як майна, що належить позивачу на праві приватної власності з червня 1996 року як набуте в процесі приватизації цілісного майнового комплексу Тернопільського державного обласного підприємства матеріально-технічного забезпечення "Облагропостач".

При цьому суд апеляційної інстанції виходив з того, що моментом, коли відповідач дізнався або міг дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави, є дата набрання законної сили рішенням Господарського суду Львівської області від 17.10.2017 в справі № 914/2012/16, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.07.2018, якими підтверджено наявність у ВАТ "Тернопільський Облагропостач" права власності на залізничну під`їзну колію, до складу якої увійшли маневрові пристрої (в тому числі стрілочний перевід СП № 10).

Отже, в межах цієї справи Підприємство на підставі статті 22 ЦК України не заявляло та суд першої інстанції не розглядав позовну вимогу про відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, а саме неодержаних позивачем доходів від передачі вказаного майна в користування іншій особі, нарахованих за період з 20.11.2018 по 20.02.2023 (51 місяць).

28. Відповідно до частини 3 статті 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Згідно з частиною 5 статті 269 ГПК України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

29. Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (аналогічний висновок викладено в пункті 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

Касаційна інстанція звертає увагу судів попередніх інстанцій, що попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу (такий правовий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17, від 05.06.2019 у справі № 909/452/18, від 26.01.2021 у справі № 923/722/19, від 26.09.2023 у справі № 910/2392/22, від 07.11.2023 у справі № 909/869/22).

30. Натомість зміст оскаржуваної постанови переконливо свідчить про те, що з урахуванням оцінки наявних у справі доказів (договору оренди від 29.09.2022, укладеного між ВАТ "Тернопільський Облагропостач" та ФОП Мачугою І. Б., експертного висновку від 05.05.2023 № 05/05-2023/01 про проведення дослідження на отримання ВАТ "Тернопільський Облагропостач" доходу (упущеної вигоди) за користування стрілочним переводом СП № 10, складеного за заявою Підприємства, апеляційний суд на порушення положень статті 14, частини 3 статті 46, частини 5 статті 269 ГПК України фактично з власної ініціативи розглянув і задовольнив позовну вимогу про стягнення 765 000 грн збитків у виді упущеної вигоди (неодержаних доходів у виді щомісячної орендної плати в розмірі 15 000 грн, нарахованих за період з 20.11.2018 по 20.02.2023 (51 місяць), тоді як Підприємство заявило лише таку позовну вимогу майнового характеру, як відшкодування доходу, одержаного відповідачем починаючи з 20.11.2018 внаслідок самовільного використання стрілочного переводу СП № 10.

Однак такі різні за своєю природою (предметом і підставами) позовні вимоги не слід ототожнювати (див. пункт 26 цієї постанови).

31. Крім того, відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

32. За змістом статті 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до частини 7 статті 98 та частини 5 статті 101 ГПК України у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

33. У пунктах 63- 64 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від від 18.01.2024 у справі № 909/413/21(909/649/22) викладено такий висновок щодо застосування норм частини 5 статті 101 ГПК України:

"У постанові від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 Велика Палата Верховного Суду свою позицію щодо відхилення висновку будівельно-технічного експертного дослідження від 18.08.2014 як неналежного та недопустимого доказу мотивувала, зокрема, тим, що в цьому експертному висновку не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.

Водночас, відповідно до змісту ухвали суду першої інстанції від 07.02.2023, господарський суд першої інстанції встановив, що згідно з ч. 5, 6 ст. 101 ГПК України у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Отже, у висновку №039/11-2022 експертного будівельного технічного дослідження від 02.12.2022 зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. У зв`язку з викладеним, господарський суд першої інстанції визнав поданий доказ таким, що відповідає вимогам ч. 5 ст. 101 ГПК України".

34. Аналогічні висновки щодо такої обов`язкової вимоги до висновку експерта як вказівка про його обізнаність (попередження) про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку та щодо відхилення експертного висновку як недопустимого доказу в разі недотримання вимог частини 7 статті 98 та частини 5 статті 101 ГПК України викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 904/684/18, від 15.12.2011 у справі № 910/15946/20, від 21.09.2022 у справі № 903/692/22, від 24.10.2022 у справі № 908/1092/21, від 20.06.2023 у справі № 924/588/20, від 07.11.2023 у справі № 909/869/22.

35. Проте на порушення вимог статей 77, 86, 98, 101, 236, 282 ГПК України суд апеляційної інстанції, поклавши складений за заявою ВАТ "Тернопільський Облагропостач" експертний висновок від 05.05.2023 № 05/05-2023/01 в основу обґрунтування підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення 765 000 грн збитків у виді упущеної вигоди, не перевірив цей висновок на предмет відсутності зазначення в ньому про обізнаність (попередження) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку та про підготовку висновку для подання до суду.

36. За змістом частини 2 статті 311 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

З матеріалів справи вбачається, що допущені судом апеляційної істотні процесуальні порушення, які полягали в розгляді з власної ініціативи та в задоволенні іншої (нової) позовної вимоги (про стягнення 765 000 грн збитків у виді упущеної вигоди) та покладанні в основу розрахунку таких збитків недопустимого доказу - висновку експерта, якого навіть не було попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, призвело до ухвалення незаконної по суті постанови в частині задоволення позовної вимоги, яка Підприємством насправді не заявлялася.

37. Відповідно до частини 4 статті 300 ГПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

38. Оскільки постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.01.2024 у справі № 910/3943/21(910/9185/19), від 18.01.2024 у справі № 909/413/21(909/649/22) офіційно оприлюднено 06.02.2024 і 22.01.2024 відповідно, тобто вже після подання відповідачем касаційної скарги в цій справі (21.12.2023), колегія суддів вважає за необхідне застосувати положення частини 4 статті 300 ГПК України та вийти за межі доводів касаційної скарги з метою врахування при вирішенні цього господарського спору зазначених правових висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах.

39. З огляду на викладене вище колегія суддів не бере до уваги як такі, що не мають істотного значення для правильного вирішення справи, доводи скаржника про неврахування апеляційним судом під час ухвалення оскаржуваної постанови висновку щодо застосування норм статей 530, 625, 1214 ЦК України, викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 916/1961/19 (предмет позову - стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання), оскільки в зазначеній постанові міститься виключно висновок Верховного Суду щодо невизначеності частиною 1 статті 1214 ЦК України строку застосування заходів цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання з повернення зобов`язаною особою доходів від безпідставного набутого майна на користь власника майна, який (висновок) не є релевантним до спірних правовідносин у цій справі.

40. Отже, незважаючи на те, що зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, колегія суддів, керуючись положеннями частини 4 статті 300 цього Кодексу, вважає за необхідне вийти за межі доводів касаційної скарги з метою врахування правових висновків в подібних правовідносинах, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.01.2024 у справі № 910/3943/21(910/9185/19), від 18.01.2024 у справі № 909/413/21(909/649/22), що, в свою чергу, зумовлює скасування оскаржуваної постанови в частині задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача 765 000 грн і залишення в силі рішення суду першої інстанції про відмову в цій частині позову з мотивів, наведених у цій постанові.

З мотивів, раніше наведених у цій постанові, колегія суддів відхиляє викладені у відзиві на касаційну скаргу необґрунтовані доводи позивача в частині, що стосуються позовної вимоги про стягнення з відповідача 765 000 грн доходу, одержаного Товариством від самовільного використання належного позивачу стрілочного переводу СП № 10.

Щодо вимог негаторного позову (про зобов`язання відповідача припинити користування належним позивачу стрілочним переводом СП № 10 та утриматися від вчинення будь-яких дій, пов`язаних із самовільним (без дозволу власника) його використанням)

41. Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання АТ "Українська залізниця" припинити користування стрілочним переводом СП № 10, розташованим на під`їзній колії незагального користування за адресою: вул. Поліська, 14 м. Тернопіль, та водночас відхиляє доводи скаржника про неврахування апеляційним судом: 1) висновків щодо застосування положень статті 75 ГПК України, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18, від 01.09.2020 у справі № 906/1231/20; 2) викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/24011/16 висновку щодо застосування норм статті 85 ГК України, статті 115 ЦК України та статей 4, 5 Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" (в контексті того, що майно, яке включено до статутного капіталу ПАТ "Українська залізниця" при його утворенні, перебуває у власності залізниці, оскільки воно закріплено за залізницею на законодавчому рівні); 3) висновків щодо застосування норм статей 387, 391 ЦК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (у контексті розмежування віндикаційного та негаторного позовів), з огляду на таке.

42. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У розумінні приписів наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном (такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17).

43. Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Обставини справи - це життєві факти, які мають значення для вирішення спору, такі як вчинення чи невчинення певної дії певною особою; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій чи настання подій тощо. Обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо. Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні. За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, суд робить висновок про доведеність чи недоведеність певних обставин. Від встановлення судом обставин справи слід відрізняти правові висновки, які робить суд на підставі таких обставин, у тому числі оціночні, наприклад про дотримання розумного строку, про те, чи мала сторона знати про певні обставини, чи є причина поважною, чи перевищує розмір неустойки розмір збитків та чи є таке перевищення значним тощо (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, від 23.11.2021 у справі 359/3373/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).

44. Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

45. Касаційна інстанція враховує, що згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини рішенням ЄСПЛ від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та рішенням ЄСПЛ від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів (схожий висновок викладено в пунктах 59-62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/11273/20).

46. Як убачається з матеріалів справи, в червні 1996 року Підприємство набуло у власність під`їзну залізничну колію загальною довжиною 750 м (разом із розташованими на ній стрілочними переводами №№ 10, 11, 36, які увійшли до складу зазначеної колії як невід`ємні її складові частини) в процесі перетворення Державного обласного підприємства матеріально-технічного забезпечення "Облагропостач" у ВАТ "Тернопільський Облагропостач" згідно з наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області (далі - РВ ФДМУ по Тернопільській області) від 28.06.1996 № 858 і цей факт, який має преюдиціальне значення при вирішенні цього спору, встановлено рішенням Господарського суду Львівської області від 17.10.2017 у справі № 914/2012/16 (між тими самими сторонами), залишеними без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.07.2018.

Схожий за змістом висновок щодо обов`язковості врахування встановлених судовим рішенням в іншій справі (між тими самими сторонами) преюдиціальних обставин набуття суб`єктом господарювання права власності на стрілочний перевід як складову частину під`їзної залізничної колії (об`єкта рухомого майна) викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2020 у справі № 927/923/18, від якого (висновку) колегія суддів не вбачає жодних підстав відступати.

47. За наведених вище обставин колегія суддів не бере до уваги аргументи скаржника про неврахування апеляційним судом викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18, від 01.09.2020 у справі № 906/1231/20 висновків щодо застосування положень статті 75 ГПК України, а саме про те, що звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиціальних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиціальних обставин, передбачених статтею 75 ГПК України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими ГПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиціальних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

48. Крім того, Верховний Суд зауважує, що випадки можливого спростування преюдиціальних обставин є обмеженими процесуальним законом, оскільки частиною 5 статті 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Зважаючи на те, що у справах № 914/2012/16 і № 921/186/23 як позивач і відповідач брали участь ті ж самі сторони, посилання скаржника на можливість спростування наданими ним доказами у загальному порядку преюдиціальних обставин набуття спірного стрілочного переводу у власність ВАТ "Тернопільський Облагропостач" у 1996 році не заслуговують на увагу як такі, що суперечать принципу res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків.

Адже відхід від res judicatа можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі суди попередніх інстанцій не зазначили та не обґрунтували.

Разом з тим подальший зміст касаційної скарги переконливо свідчить, що доводи скаржника з цього приводу зводяться виключно до намагань здійснити переоцінку наявних у справі доказів і надати перевагу наданим відповідачем доказам, тоді як згідно з імперативними положеннями частини 2 статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

49. Враховуючи преюдиціальний факт набуття позивачем права власності на стрілочний перевід СП № 10 ще в червні 1996 року, суд касаційної інстанції вважає помилковим твердження скаржника про неврахування апеляційним судом викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/24011/16 висновку щодо застосування норм статті 85 ГК України, статті 115 ЦК України та статей 4, 5 Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" (в контексті того, що майно, яке включено до статутного капіталу ПАТ "Українська залізниця" при його утворенні, перебуває у власності залізниці, оскільки воно закріплено за залізницею на законодавчому рівні), позаяк відповідне закріплення майна ПАТ "Українська залізниця" відбулося значно пізніше (через 19 років), оскільки оформлено наявним у матеріалах справи передавальним актом ДТГО "Львівська залізниця" від 03.08.2015.

50. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

51. Що стосується посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (предмет позову - виселення громадян зі службової квартири) сформульовано висновок про те, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Отже, позов про виселення є негаторним.

52. У контексті наведеного відсутні підстави для висновку про подібність правовідносин у справі, що розглядається, та справах №№ 910/24011/16, 653/1096/16-ц, на постанови Верховного Суду в яких посилається скаржник на обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження ухвалених судових рішень.

53. З мотивів, наведених в пунктах 43- 49 цієї постанови касаційна інстанція не бере до уваги передчасні доводи скаржника про необхідність формування Верховним Судом висновку щодо питання застосування положень статті 392 ЦК України в спірних правовідносинах, в яких підставою для набуття права власності на стрілочний перевід СП № 10 як об`єкт рухомого майна має бути рішення суду про визнання права власності на спірне майно, внаслідок чого передчасним є вирішення похідного спору про усунення перешкод у користуванні майном до підтвердження права на це майно в судовому порядку.

Адже обставина набуття позивачем права власності на стрілочний перевід СП № 10 встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили та не скасоване в установленому порядку, а відтак не потребує додаткового підтвердження іншим судовим рішенням (про визнання права власності на майно, про витребування майна з чужого незаконного володіння тощо).

54. Отже, підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, однак наразі виключається можливість закриття касаційного провадження в частині зазначених скаржником підстав з огляду на те, що суд апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, від 23.11.2021 у справі 359/3373/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18, від 01.09.2020 у справі № 906/1231/20, на неврахуванні яких (висновків) помилково наголошує скаржник.

55. За змістом пункту 4 частини 2 статті 287 та пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою касаційного оскарження є недослідження судом зібраних у справі доказів, однак за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

56. На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України, скаржник посилається на відсутність дослідження апеляційним судом зібраних і справі доказів, зокрема, технічного паспорту під`їзної залізничної колії УВТК "МО України" (наразі ДП "Шепетівський військовий лісгосп") від 2019 року, технічного паспорту під`їзної залізничної колії ПП "Метопал" від 2018 року, відомості під`їзних колій Тернопільського головного підприємства матеріально-технічного забезпечення облагропостачу від 02.12.1997, передавального акта ДТГО "Львівська залізниця" від 03.08.2015.

57. Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

Таким чином, за змістом пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення в сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

58. Натомість зміст касаційної скарги переконливо свідчить про те, що доводи відповідача зводяться передусім до посилань на необхідність переоцінки наявних у справі доказів, але, як зазначено вище, скаржник при цьому належним чином не обґрунтував у касаційній скарзі наявність хоча би однієї з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 ГПК України.

За таких обставин, а саме за умови відсутності підтвердження будь-якої з інших підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про неповне дослідження судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів, а тому підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини 3 статті 310 ГПК України, також не отримала підтвердження під час касаційного провадження.

59. Колегія суддів погоджується з доводами скаржника про порушення апеляційним судом вимог пункту 1 частини 5 статті 238 ГПК України, оскільки в резолютивній частині постанови від 22.11.2023 не зазначено висновку суду апеляційної інстанції щодо кожної із заявлених вимог, а саме щодо позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання відповідача утриматися від вчинення будь-яких дій, пов`язаних із самовільним (без дозволу власника) використанням належного позивачу стрілочного переводу СП № 10, як наслідок відповідна позовна вимога фактично залишилися нерозглянутою.

Адже факт допущеного апеляційним судом процесуального порушення, яке полягає у помилковому неповному розгляді вимог негаторного позову, визнає і сам позивач у відзиві на касаційну скаргу, а також підтверджується ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 11.03.2024, якою відмовлено в задоволенні заяви позивача про виправлення описки в цій частині.

60. Проте, враховуючи положення частини 2 статті 311 ГПК України, за змістом якої порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення, Верховний Суд вважає, що зазначене процесуальне порушення не призвело до неправильного вирішення апеляційним судом спору в частині негаторного позову та взагалі може бути усунуте в порядку, передбаченому пунктом 1 частини 1 статті 244 ГПК України, тобто шляхом ухвалення додаткової постанови.

Отже, оскаржувану постанову в частині часткового задоволення вимог негаторного позову необхідно залишити без змін, позаяк згідно з частиною 2 статті 309 ГПК України не може бути скасоване правильне по суті та законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

61. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

62. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, апеляційний господарський суд, на відміну від місцевого господарського суду, дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог у частині стягнення з відповідача 765 000 грн.

63. Згідно зі статтею 312 ГПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

64. Зважаючи на те, що висновок суду апеляційної інстанції про задоволення позову в повному обсязі не відповідає положенням статей 86, 236, 269 ГПК України щодо всебічного, повного, об`єктивного і безпосереднього розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги шляхом скасування оскаржуваної постанови в частині задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача 765 000 грн та залишення в силі рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в цій частині, тоді як оскаржувану постанову в частині задоволення решти позовних вимог необхідно залишити без змін.

Розподіл судових витрат

65. З огляду на те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з Товариства 765 000 грн, Верховний Суд, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, передбаченими статтею 129 ГПК України, вбачає підстави для здійснення пропорційного розподілу судових витрат у виді судового збору в сумі 22 950 грн, сплаченого відповідачем за подання касаційної скарги (з урахуванням оскарження постанови, якою апеляційним судом було помилково задоволено позовну вимогу майнового характеру), шляхом покладання на позивача обов`язку з відшкодування витрат скаржника в зазначеній сумі, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне на підставі статті 315 ГПК України здійснити відповідний перерозподіл судових витрат, понесених позивачем у судах першої та апеляційної інстанцій, виклавши абзаци 6 і 7 постанови резолютивної частини постанови в новій редакції, стягнувши з відповідача на користь позивача 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 3463,50 грн (32 151- 28 687,50) витрат зі сплати судового збору.

При цьому колегія суддів враховує той факт, що обґрунтоване клопотання відповідача про зменшення витрат на правову допомогу в суді першої інстанції в разі задоволення позову було наведено в долученому до матеріалів справи відзиві на позовну заяву від 13.04.2023 № НЮ-1/1034, чим спростовується висновок апеляційного суду про відсутність надходження до суду відповідного клопотання.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" задовольнити частково.

Постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 у справі № 921/186/23 скасувати в частині задоволення позовної вимоги Відкритого акціонерного товариства "Тернопільський Облагропостач" про стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" 765 000 грн доходу, одержаного відповідачем від самовільного використання стрілочного переводу СП № 10 без належних для цього правових підстав.

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 05.06.2023 у справі № 921/186/23 про відмову в задоволенні позову в цій частині залишити в силі.

Постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 у справі № 921/186/23 змінити в частині розподілу судових витрат, виклавши абзаци 6 та 7 її резолютивної частини в такій редакції:

"Стягнути з акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" (79007, м. Львів, вул. Гоголя, 1 ) на користь відкритого акціонерного товариства "Тернопільський Облагропостач" (46400, м. Тернопіль, вул. Поліська, 14, ) 10 000 (десять тисяч) грн витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" (79007, м. Львів, вул. Гоголя, 1 ) на користь відкритого акціонерного товариства "Тернопільський Облагропостач" (46400, м. Тернопіль, вул. Поліська, 14, ) 3463 (три тисячі чотириста шістдесят три) грн 50 коп. витрат зі сплати судового збору, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій".

В решті постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 у справі № 921/186/23 залишити без змін.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства "Тернопільський Облагропостач" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" 22950 (двадцять дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят) грн витрат зі сплати судового збору, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Наказ доручити видати Господарському суду Тернопільської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай