РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.04.2024Справа № 910/1637/24

Суддя Господарського суду міста Києва Лиськов М.О., розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін справу

За позовом Фізичної особи-підприємця Фельчина Сергія Олександровича

(

АДРЕСА_1 )

до Державного підприємства "Всеукраїнський державний науково

виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів " (03143, м. Київ, вул. Метрологічна, буд. 4)

про стягнення 178 197,92 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Фельчин Сергій Олександрович (далі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства "Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів" (далі-відповідач) про відшкодування збитків, пов`язаних з невиконанням умов договору купівлі-продажу в розмірі 178 197,92 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/1637/24. При цьому, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування, суд дійшов висновку про можливість здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження.

28.02.2024 відповідачем через підсистему «Електронний суд» подано до суду відзив на позовну заяву, в котрому проти задоволення позову заперечує повністю з підстав недоведеності та необґрунтованості.

01.03.2024 позивачем подано відповідь на відзив відповідача.

05.03.2024 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від відповідача.

18.03.2024 до суду від позивача подано пояснення на заперечення.

20.03.2024 відповідачем подано заперечення на додаткові пояснення.

З моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

При цьому судом враховано, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

08.01.2024 між Державним підприємством "Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів " (далі Відповідач), в особі виконувача обов`язків генерального директора Потокіна Юрія Олексійовича, який діє на підставі наказу Мінекономіки від 26.10.2023 №67-П та Статуту, з однієї сторони, та Фізичною особою-підприємцем Фельчиним Сергієм Олександровичем, який діє на підставі запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 000379174 від 19.08.2023, з іншої сторони укладено договір №03-16/7 на поставку за ДК 021:2015:34330000-9: Запасні частини до вантажних транспортних засобів, фургонів та легкових автомобілів в кількості та асортименті, що визначений Специфікацією (Додаток 1 до Договору).

22.01.2024 року Позивачу вручено наручно повідомлення з вихідним № 03-20/20 про те, що Відповідач в односторонньому порядку розриває дію укладеного сторонами Договору. На переконання Позивача, такі дії Відповідача незаконні, оскільки порушують норму ст. 525 ЦК України, яка встановлює що одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено Договором. Водночас, Позивач вказує, що Договором № 03-16/7 від 08.01.2024 року не передбачалась можливість безпідставного одностороннього розірвання.

Таким чином, звертаючись до суду Позивач вказує, що у зв`язку із одностороннім розірванням договору ним понесено значну економічну шкоду у вигляді упущеної вигоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач зазначає, що одностороннє розірвання Відповідачем Договору № 03-16/7 від 08.01.2024 року порушило право Позивача на отримання доходів за поставку партії товару та завдало Позивачу збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 178 197,92 грн.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

До складу збитків включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ст. 225 Господарського кодексу України).

Отже збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

При цьому неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а могли б бути ним реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тобто, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.

Згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності порушення відповідача, наявність та розмір понесених збитків, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку. Доведення факту заподіяння збитків, розмір зазначених збитків, протиправність діяння відповідача та причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням та заподіяними збитками покладено на зацікавлену особу.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач у своїй позовній заяві зазначив, що на виконання умов Договору придбав товар у ФОП Савро Г.О. згідно видаткових накладних від 16.01.2024 № 25. від 16.01.2024 № 27, що в свою чергу призвело до упущеної вигоди.

Відповідач заперечуючи проти задоволення позову у відзиві зазначає, що твердження Позивача про придбання товару у ФОП САВРО Г.О. є неправомірним та протирічить гарантійним зобов`язанням Позивача, оскільки Позивачем було гарантовано наявність всіх позиції Товару згідно Специфікації до Договору на складі відповідно до листа № 18/1 від 12.12.2023.

Крім того, Позивачем не надано доказів та розрахунку вартості збитків (упущеної вигоди).

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

Отже, Видаткові накладні № 25 від 16.01.2024 та № 27 від 16.01.2024, не є доказом, що Позивачем понесені збитки, а тому доводи щодо упущеної вигоди визнаються судом юридично неспроможними.

Позивач вказав на втрату певного очікуваного доходу у розмірі 178 197.92 грн. (упущена вигода), який він розраховував отримати від реалізації автозапчастин, що підлягала поставці за договором з Відповідачем.

Однак, суд приходить до висновку, що ним не доведено, що придбання автозапчастин у ФОН Савро Г.О. було здійснено в рамках забезпечення умов Договору саме з Відповідачем, а не для будь - якого іншого суб`єкта господарювання. Умовами Договору не передбачено придбання товару у субпідрядника. Натомість, факт придбання Позивачем автозапчастин у сторонньої особи після 12.12.2023 року не відповідають гарантійним зобов`язанням Позивача, викладеним у листі.

Важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причиино-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, завданими потерпілій особі.

Позивачем не доведено, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність Відповідача є причиною, а збитки, які виникли - наслідком такої протиправної поведінки.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті Позивачем щодо їх одержання (ч. 2, 3. 4 ст. 623 ЦК України), що також не зазначено Позивачем.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на Позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними (не можуть обґрунтовуватися гіпотетично та на прогнозах), а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків (повинні маги чітке документальне обґрунтування). Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/1742/20. від 17.02.2021 у справі № 916/450/20, від 03.11.2020 у справі № 916/3563/19. від 20.10.2020 у справі № 910/17533/19. від 26.02.2020 у справі № 914/263/19.

Системний аналіз положень частини першої статті 42 ГК України, частини першої статті 44 ГК України дає підстави для висновку, що будь-яка підприємницька діяльність суб`єктів господарювання здійснюється на підставі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Відтак, суб`єкти господарювання повинні враховувати наявність таких ризиків та усвідомлювати наслідки вчинюваних ними дій.

У Позивача відсутні докази, які б підтверджували, що придбання відповідного товару у ФОП Савро Г.О. 16.01.2024 було здійснено з метою подальшої його реалізації виключно Відповідачу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що придбання товару у ФОП Савро Г.О. не пов`язано з господарськими відносинами, що склалися між Позивачем та Відповідачем.

Так само, Позивачем не доведено протиправність поведінки Відповідача, наявність збитків у вигляді втраченого доходу та зв`язок між ними, але й не надано доказів, які б підтверджували реальну, а не абстрактну (гіпотетичну) можливість отримання такої суми доходів, які Позивачем було визначено як утрачену вигоду, а також не доведено, що вжиті усі можливі заходи щодо одержання доходу.

Крім того, Позивачем не надано документального підтвердження отриманих збитків, а саме, доказів вживання ним заходів до зменшення збитків та обґрунтованого розрахунку заподіяних збитків.

Теоретична можливість одержання прибутку не може бути належним доказом вчинення збитків у вигляді упущеної вигоди. Сума збитків у вигляді упущеної вигоди, яку просить стягнути Позивач, обґрунтовується умовним припущенням про можливість отримання такого прибутку.

Зазначені обставини свідчать про необґрунтованість позовних вимог Позивача про стягнення упущеної вигоди.

Міра відповідальності як відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди перш за все є спрямованою на захисті порушеного права сторони за Договору. Придбання товару у іншого суб`єкта господарювання на свій розсуд ніяким, чином не порушило права Позивача.

Більш того, збитки у вигляді упущеної вигоди підлягають відшкодуванню у випадку, коли заявлений Позивачем неотриманий дохід (майнова вигода) був у межах припущення сторін па момент виникнення зобов`язань.

Отже, Позивачем не доведено, що він міг і повинен був отримати зазначені доходи і тільки неправомірні дії Відповідача стали причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Суд приходить до висновку, що неодержання доходів Фізичною особою-підприємцем Фельчином Сергієм Олександровичем є наслідком недбалої поведінки самого Позивача. Вказана упущена вигода не підлягає відшкодуванню.

З огляду на викладене, системно проаналізувавши норми законодавства та встановивши, що позивачем не доведено суду достовірності своїх доводів, які покладені в основу позову.

Отже, вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Суд зазначає, що необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина 1 статті 207 Господарського кодексу України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін. Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач не довів належними та допустимими доказами свою правову позицію.

З огляду на викладене, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Фельчина Сергія Олександровича є такими, що задоволенню не підлягають. Решта доводів учасників процесу, їх письмових пояснень, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя М.О. Лиськов