ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2024 р. Справа№ 910/9713/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Тищенко О.В.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 17.04.2024 у справі №910/9713/23 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2023, повний текст якого складений 04.12.2023,

у справі № 910/9713/23 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Налагоджувально-монтажне виробниче підприємство «Електропівденмонтаж»

до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення 2 321 939,24 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 1 658 375,96 грн. за виконані за договором № 22785 (20-121-01-21-10328) Технічне переоснащення. ВП ЗАЕС, м. Енергодар, Промислова, 133. Енергоблок № 6. Турбінне відділення. Заміна захистів РЗА системи живлення власних потреб 6 кВ на мікропроцесорні пристрої (системи нормальної експлуатації). Будівельно-монтажні та пусконалагоджувальні роботи, але неоплачені роботи, 3 % річних в сумі 79 001,75 грн. та інфляційних втрат в сумі 584 561,53 грн.

У відзиві на позов відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:

- виходячи з умов спірного договору, зобов`язання з оплати виконаних робіт настає лише за умов належного оформлення, реєстрації та надання замовнику податкової накладної, проте, оскільки відповідних дій позивачем вчинено не було, строк виконання обов`язку по оплаті спірних послуг в частині сплати ПДВ не настав;

- виходячи з умов спірного договору, зобов`язання з оплати виконаних робіт настає лише після повного виконання позивачем всіх робіт, проте позивачем роботи виконані лише частково, а відтак відповідач скористався наданим цивільним законодавством правом на притримання частини грошових коштів в забезпечення завершення робіт та досягнення кінцевого результату;

- оскільки місцезнаходженням позивача є тимчасово окупована територія, виконання зобов`язань на користь вказаної юридичної особи суперечить приписам чинного законодавства, зокрема Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»;

- вина відповідача у невиконанні зобов`язань з оплати виконаних робіт відсутня з огляду на факт настання форс-мажорних обставин, підтверджених листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022, а саме, захоплення збройними силами Російської Федерації Запорізької атомної електростанції, що зумовило втрату виробничих потужностей та розбалансування фінансового стану державного підприємства. У зв`язку з викладеним відповідач також просить суд звільнити його від сплати 3% річних та інфляційних втрат.

Крім того відповідач зазначив про те, що укладений між позивачем та його представником договір про надання правової допомоги є нікчемним в силу положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

У відповіді на відзив позивач зазначив про те, що:

- обов`язок відповідача оплатити виконані роботи в повному обсязі не може ставитися у залежність від оформлення позивачем податкової накладної та її реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН), оскільки відповідач застосовує касовий метод нарахування ПДВ у період виникнення спірних відносин;

- умовами спірного договору не передбачено, що оплата виконаних робіт може здійснюватися лише після повного їх завершення;

- місцезнаходження позивача на окупованій території жодним чином не зумовлює неможливість виконання відповідачем його обов`язку з оплати виконаних робіт;

- заявлені позивачем до стягнення інфляційні втрати та 3% річних не є штрафними санкціями і нараховуються незалежно від вини боржника, а прострочення виконання відповідачем зобов`язання щодо оплати виконаних робіт виникло ще до початку повномасштабної військової агресії Російської Федерації.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.11.2023 у справі № 910/9713/23 позов задоволений, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 1 658 375,96 грн., 584 561,53 грн. інфляційних втрат, 79 001,75 грн. 3 % річних та 34 829,09 грн. судового збору

Розглядаючи спір сторін по суті, суд першої інстанції встановив, що матеріалами справи належним чином підтверджено факт невиконання відповідачем свого обов`язку по оплаті виконаних позивачем за спірним договором робіт, з огляду на що позивач має право на стягнення з відповідача як основного боргу, так і 3 % річних та інфляційних втрат у заявлених до стягнення розмірах.

Суд першої інстанції:

- не прийняв до уваги твердження відповідача про визначення строку оплати вартості робіт у розмірі суми ПДВ з моменту надання замовнику податкової накладної, з посиланням на те, що абзацом 3 пункту 2.6 спірного договору сторони прямо передбачили, що у разі застосування касового методу нарахування ПДВ, відповідач має право на повернення відповідних коштів ПДВ на підставі його письмової вимоги, у разі нереєстрації відповідної податкової накладної позивачем, тобто вищевказаним пунктом договору передбачено, що відповідач оплачує повну суму виконаних позивачем робіт, у тому числі суму ПДВ, а у разі невиконання позивачем вищевказаних податкових зобов`язань з реєстрації податкової накладної - має право на повернення відповідної суми ПДВ. Настання строку виконання зобов`язання з оплати частини виконаних робіт у розмірі суми ПДВ після отримання відповідачем від позивача податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в ЄРПН, не є подією, яка неминуче має настати в силу вимог статті 530 ЦК України, і не є визначеним строком виконання зобов`язання, оскільки залежить від дій та волевиявлення інших осіб - контролюючого податкового органу.

- зауважив на тому, що оплата робіт за договором здійснюється за кожним етапом їх виконання на підставі оформленої довідки, а не в цілому за договором, як помилково вказував відповідач;

- відхилив посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин з посиланням на те, що в порушення умов спірного договору та положень чинного законодавства відповідач не підтвердив наявність форс-мажорних обставин відповідним сертифікатом, а також не повідомив про їх виникнення позивача;

- критично поставився до тверджень відповідача про неможливість виконанням ним свого грошового обов`язку на користь позивача, з огляду на місцезнаходження останнього на окупованій території, враховуючи встановлений судом факт здійснення часткової оплати виконаних позивачем робіт за спірним договором у період дії військового стану на території України та окупації території, на якій знаходиться позивач;

- встановив, що жодною нормою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», на який посилався відповідач, не визначено заборони виконання договірних зобов`язань на користь особи, яка перебуває на окупованій території.

Крім того, суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання відповідача на нікчемність укладеного між позивачем та його представником договору про надання правової допомоги, пославшись на те, що:

- ч. 1 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» унормовано, що положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини 1 статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини 1 статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями (абзац 1);

- положення вказаного закону розповсюджуються на тимчасово окуповані території України, які були окуповані починаючи з 19 лютого 2014 року та до 24 лютого 2022 року, п. 3 ч. 1 ст. 3 передбачено ще одну категорію тимчасово окупованої території, а саме: інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими Кабінетом Міністрів України, а ч. 3 ст. 1 - що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини 1 статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України, однак в умовах воєнного стану, Кабінетом Міністрів України не приймалося відповідного рішення про поширення положень статті 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, що були окуповані після 24 лютого 2022 року;

- отже твердження відповідача щодо нікчемності відповідного договору про надання правової допомоги не ґрунтуються на жодних положеннях діючого законодавства, а відтак є необґрунтованими.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2023 у справі № 910/9713/23 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення є таким, що ухвалено за умов неправильного застосування норм матеріального, невідповідністю висновків, викладених у рішенні, встановленим обставинам справи та порушення норм процесуального права.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2023, справу № 910/9713/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Тищенко О.В..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/9713/23, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/9713/23.

29.12.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2023 залишено без руху апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2023 у справі № 910/9713/23, а також надано строк для усунення її недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху шляхом надання до суду доказів сплати судового збору.

121.01.2024 від скаржника до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків, до якого, зокрема, додані докази сплати судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2023 у справі № 910/9713/23, розгляд апеляційної скарги призначено на 27.02.2024 об 11:00 год.

25.01.2024 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач, з посиланням на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, а також додатково зауваживши на тому, що:

- жодна норма чинного законодавства України не виводить окуповані території за межі правової держави, де діють закони та суди;

- вже під час окупації господарським судом (місцевим та апеляційним) було розглянуто по суті чотири справи за участю позивача, більш того, прийняті рішення про стягнення з позивача грошових сум були без жодних перешкод виконані Державною виконавчою службою України;

- позивач, зі свого боку, наразі жодну господарську діяльність не здійснює, а лише воліє отримати належні йому кошти, в тому числі, задля того, аби виконати власні зобов`язання,

просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Крім того у відзиві на апеляційну скаргу позивач просить справу розглянути за відсутності позивача.

Крім того, 25.01.2024 від Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» надійшла заява, в якій заявник просить залучити до участі у справі № 910/9713/23 у якості правонаступника Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» ().

Станом на 27.02.2024 судді Яковлєв М.Л. та Шаптала Є.Ю. перебували на лікарняному, у зв`язку з чим розгляд справи не відбувся.

04.03.2024 судді Яковлєв М.Л. і Шаптала Є.Ю. повернулись із лікарняного.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2024 заяву Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» задоволено, замінено відповідача у справі № 910/9713/23 - Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, місто Київ, вулиця Назарівська, будинок 3, ідентифікаційний код: 24584661) на його правонаступника - Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, місто Київ, вулиця Назарівська, будинок 3, ідентифікаційний код 24584661), розгляд апеляційної скарги призначено на 17.04.2024 на 14:45 год.

Станом на 17.04.2024 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу, інших клопотань від учасників справи не надходило.

Позивач представників в судове засідання не направив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представника відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої зміні чи скасуванню, з наступних підстав.

Позивач (підрядник) та відповідач в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» (замовник) уклали договір № 22785 (20-121-01-21-10328) Технічне переоснащення. ВП ЗАЕС, м. Енергодар, Промислова, 133. Енергоблок № 6. Турбінне відділення. Заміна захистів РЗА системи живлення власних потреб 6 кВ на мікропроцесорні пристрої (системи нормальної експлуатації). Будівельно-монтажні та пусконалагоджувальні роботи (вказаний договір позивачем підписано 01.06.2021, а відповідачем - 02.06.2021) (далі договір), в п. 1.1 якого погодили, що замовник доручає, а підрядник зобов`язується виконати на свій ризик власними силами в межах ціни робіт, визначеної на підставі затвердженої в установленому порядку проектно-кошторисної документації, роботи на об`єкті ВП ЗАЕС по темі: «ДСТУ Б.Д.1.1.-1:2013 Технічне переоснащення. ВП ЗАЕС, м. Енергодар, Промислова, 133. Енергоблок № 6. Турбінне відділення. Заміна захистів РЗА системи живлення власних потреб 6 кВ на мікропроцесорні пристрої (системи нормальної експлуатації). Будівельно-монтажні та пусконалагоджувальні роботи», і передати виконані роботи відповідачу в установлені строки та стані, який відповідає ПКД, будівельним нормам та технічним вимогам (додаток № 2 до Договору).

Відповідно до пункту 2.1. Договору ціна робіт зазначається в «Протоколі погодження договірної ціни» (додаток № 1 до Договору) і визначена на підставі «Договірної ціни» (додаток № 1.1 до договору), яка є твердою і складає 48 031 222,02 грн., з яких ПДВ - 8 005 203,67 грн., разом 48 031 222,02 грн.

Пунктом 2.6 Договору визначено, що оплата виконаних позивачем робіт проводиться на підставі довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма КБ-3), оформленої в установленому порядку, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача протягом 60-ти календарних днів з дати підписання довідки відповідачем. Оплата відповідачем частини вартості робіт у розмірі суми ПДВ здійснюється у строки, визначені абзацом 1 пункту 2.6. цього договору, за умови отримання відповідачем від позивача належним чином оформленої податкової накладної, зареєстрованої в ЄРПН у встановлених Податковим кодексом України (далів - ПК України) випадках та порядку. При застосуванні позивачем касового методу нарахування ПДВ, за відсутності реєстрації податкової накладної в ЄРПН протягом терміну, встановленого пунктом 201.10 ПК України від дати перерахування грошових коштів відповідачем, позивач на підставі письмової вимоги відповідача повертає грошові кошти. У разі неповернення вказаних коштів у розмірі суми ПДВ, позивач зобов`язаний сплатити штраф за невиконання такого обов`язку в розмірі суми неповерненого ПДВ.

У випадку відсутності реєстрації в ЄРПН електронної податкової накладної у встановлений ПК України строк, відповідач має право в односторонньому порядку зменшити розмір оплати виконаних робіт на суму ПДВ (пункт 2.7 Договору).

Відповідно до пункту 3.1. Договору строк виконання робіт: травень 2021 року - вересень 2021 року. Сторони погодили, що умови даного договору застосовуються до взаємовідносин, що виникли між ними до укладання даного правочину - з 21 травня 2021 року. Закінчення робіт фіксується технічним актом в обсязі ПКД та технічних вимог до предмета закупівлі (додаток № 2 до Договору).

Позивач щомісячно в строк до 20-го числа надає відповідачу акт виконаних будівельних робіт (форма КБ-2В) та довідку про вартість виконаних будівельних робіт (форма КБ-3) в 4-х екземплярах. Відповідач протягом 5-ти робочих днів перевіряє реальність акта в частині об`ємів і вартості виконаних робіт, оформлює такий акт та довідку про вартість виконаних будівельних робіт у встановленому порядку або направляє мотивовану відмову від приймання робіт (пункт 4.1. Договору).

Договір набуває чинності з моменту підписання обома сторонами і діє до 31.03.2022 (пункт 15.1. Договору).

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що на виконання умов Договору позивач виконав, а відповідач прийняв роботи на загальну суму 2 658 375,96 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями акта приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2В) від 30.11.2021 та довідки про вартість виконаних будівельних робіт (форма КБ-3) від 30.11.2021, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками.

Також матеріалами справи підтверджено, що на виконання Договору позивач склав та зареєстрував (17.12.2021) податкову декларацію з податку на додану вартість за листопад 2021 року.

Платіжним дорученням № 5097 від 13.06.2022 відповідач перерахував позивачу 1 000 000,00 грн., а відтак неоплаченими залишились роботи на суму 1 658 375,96 грн.

Позивач звернувся до відповідача з претензією від 13.12.2022, у якій просив сплати суму основного боргу в розмірі 1 658 375,96 грн. На доказ направлення вказаної претензії до матеріалів справи долучено копію фіскального чеку від 13.12.2022.

Відповідач на вказану претензію не відповів, заборгованість не погасив, з огляду на що позивач звернувся до суду з цим позовом у якому просив стягнути з відповідача основний борг в сумі 1 658 375,96 грн., 3 % річних в сумі 79 001,75 грн. та інфляційні втрати в сумі 584 561,53 грн.

Заперечення відповідача проти позову наведені вище.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив у повному обсязі, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч. 1 ст. 854 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Колегія суддів зауважує на тому, що відповідач фактично не заперечує проти факту виконання позивачем робіт на заявлену до стягнення суму.

Щодо посилань відповідача на те, що виходячи з умов Договору зобов`язання з оплати вартості наданих послуг настає лише за умов належного оформлення, реєстрації та надання замовнику податкової накладної, проте, оскільки відповідних дій позивачем вчинено не було, строк виконання обов`язку по оплаті спірних послуг в частині сплати ПДВ не настав, слід зазначити, що, як вірно встановлено судом першої інстанції:

- абзацом 3 пункту 2.6 Договору сторони прямо передбачили, що у разі застосування касового методу нарахування ПДВ, відповідач має право на повернення відповідних коштів ПДВ на підставі його письмової вимоги, у разі нереєстрації відповідної податкової накладної позивачем, тобто вищевказаним пунктом договору передбачено, що відповідач оплачує повну суму виконаних позивачем робіт, у тому числі суму ПДВ, а у разі невиконання позивачем вищевказаних податкових зобов`язань з реєстрації податкової накладної - має право на повернення відповідної суми ПДВ;

- настання строку виконання зобов`язання з оплати частини виконаних робіт у розмірі суми ПДВ після отримання відповідачем від позивача податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в ЄРПН, не є подією, яка неминуче має настати в силу вимог статті 530 ЦК України, і не є визначеним строком виконання зобов`язання, оскільки залежить від дій та волевиявлення інших осіб - контролюючого податкового органу.

Слід окремо зауважити і на тому, що умови Договору не встановлюють обов`язок позивача надати відповідачу будь-які документи на підтвердження факту реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Також помилковим є і твердження відповідача про те, що виходячи з умов Договору зобов`язання з оплати виконаних робіт настає лише після повного виконання позивачем всіх робіт, так як вказане спростовується самим змістом Договору.

Щодо посилань відповідача на те, що оскільки місцезнаходженням позивача є тимчасово окупована територія, виконання зобов`язань на користь вказаної юридичної особи суперечить приписам чинного законодавства, зокрема Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», слід зазначити про таке.

Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» унормовано, що положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини 1 статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини 1 статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями (абзац 1).

Положення вказаного закону розповсюджуються на тимчасово окуповані території України, які були окуповані починаючи з 19 лютого 2014 року та до 24 лютого 2022 року, п. 3 ч. 1 ст. 3 передбачено ще одну категорію тимчасово окупованої території, а саме: інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими Кабінетом Міністрів України, а ч. 3 ст. 1 - що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини 1 статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.

В умовах воєнного стану, Кабінетом Міністрів України не приймалося відповідного рішення про поширення положень статті 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, що були окуповані після 24 лютого 2022 року, що свідчить про безпідставність посилань відповідача на положення вказаного закону.

Слід зазначити і про те, що, як вірно встановлено судом першої інстанції:

- жодною нормою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не визначено заборони виконання договірних зобов`язань на користь особи, яка перебуває на окупованій території;

- наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, яким був затверджений Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), прийнято на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», і перелік територій, зазначених в останньому, не є тотожним із переліком тимчасово окупованих територій, про які йде мова у Законі України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»;

- тобто, у розумінні положень Наказу № 309 території Енергодарської міської територіальної громади Запорізької області є тими територіями, на які поширюються зобов`язання держави щодо підтримки постраждалого населення, а не правила, встановлені ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» .

З огляду на вказані обставини колегією суддів не приймаються і посилання відповідача на те, що укладений між позивачем та його представником договір про надання правової допомоги є нікчемним в силу положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

При цьому безпідставними є і твердження відповідача про те, що кошти на користь позивача ним не можуть бути перераховані в силу приписів ч. 6 ст. 13 вказаного закону яка забороняє переказ коштів між тимчасово окупованою територією та іншою територією України, так як рахунок позивача відкритий в банківській установі України.

Колегія суддів зауважує на тому, що відповідач фактично не заперечує проти факту виконання позивачем робіт на заявлену до стягнення суму.

З огляду на досліджені документальні докази, колегія суддів вважає, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт невиконання відповідачем свого обов`язку по оплаті робіт на суму 1 658 375,96 грн., а відтак, позовні вимоги про стягнення основного боргу підлягають задоволенню в сумі 1 658 375,96 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення, нарахованих на суму основного боргу, 3 % річних в сумі 79 001,75 грн. та інфляційних втрат в сумі 584 561,53 грн., слід зазначити таке.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт несвоєчасного виконання відповідачем свого обов`язку щодо оплати виконаних позивачем за Договором робіт на загальну суму 1 658 375,96 грн., позивач відповідно до положень ЦК України має право нарахувати на прострочену суму грошових зобов`язань 3 % річних та інфляційні втрати та звернутися за їх стягненням до суду.

При цьому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо обґрунтованості здійснених позивачем розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат.

Щодо посилань відповідача на те, що несвоєчасне виконання ним обов`язків за спірним договором було наслідком обставин непереборної сили (форс-мажору) військової агресії Російської Федерації проти України, колегія суддів зазначає про таке.

Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання визначені ст. 617 ЦК України згідно з якою особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили; не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з положеннями ст. 218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

У Договорі сторонами погоджено, що:

- форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратство, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, і, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і ґрунту, інші стихійні лиха тощо (п. 12.1);

- наявність форс-мажорних обставин засвідчується відповідним документом, виданим Торгово-промисловою палатою України або регіональною торгово-промисловою палатою, згідно з законодавством України, або іншим уповноваженим органом, відповідно до законодавства України (п. 12.2);

- сторона, що зазнала дії форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання зобов`язань за договором, письмово повідомляє іншу сторону про їх наявність, протягом 5 днів з початку їх дії з наступним наданням, протягом 10 днів, відповідного підтверджуючого документу. Про закінчення дії форс-мажорних обставин сторона, яка зазнала їх впливу, письмово в 5 денний строк повідомляє другу сторону (п. 8.3.);

- наявність форс-мажорних обставин звільняє сторони від відповідальності за невиконання/неналежне виконання зобов`язань за договором (п. 8.4).

Матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача про настання обставин непереборної сили та неможливість у зв`язку із цим виконати договірні зобов`язання,.

Також колегія суддів зазначає про наступне.

За умовами погодженими сторонами у Договорі настання форс-мажорних обставин повинно бути документально підтверджено Торговельно-промисловою палатою України або іншим компетентним державним органом.

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» ТПП засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

У ст. 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП від 18.12.2014 №44(5) (далі - Регламент), вказано, що сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) - документ встановленої ТПП форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП або регіональною ТПП згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Відповідно до ст.6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за особистим зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та / чи іншим зобов`язанням / обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Торгово-промисловою Палатою України 28.02.2022 розміщено офіційний лист № 2024/02.0-7.1, в якому зазначено, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24 лютого 2022 року Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Слід зазначити про те, що лист ТПП № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) саме за Договором, а матеріали справи не містять відповідного сертифіката Торгово-промислової палати, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за Договором, який би і підтверджував неможливість виконання відповідачем зобов`язань з оплати виконаних робіт.

При цьому, обставина введення на території України воєнного стану, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов Договору.

В свою чергу відповідачем не було надано сертифікату про форс-мажорні обставини, який би встановлював наявність форс-мажорних обставин саме за Договором.

Верховний Суд в постанові від 25.01.2022. № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку.

Необхідною умовою є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили. Стороною договору має бути підтверджено не лише факт настання таких обставин, а саме їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Отже, окрім наявності обставин непереборної сили, для звільнення від відповідальності за повне чи часткове невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе за Договором зобов`язань відповідач має довести, що саме введення воєнного стану стало причиною неможливості виконання ним обов`язків по оплаті поставленого товару, проте жодних належних доказів на підтвердження вказаних обставини відповідачем до матеріалів справи долучено не було.

Також колегія суддів зауважує відповідачу на наступному.

За змістом положень ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №904/4593/17, від 13.06.2018 у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 23.05.2018 у справі № 908/660/17, від 05.08.2020 у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 у справі № 922/795/19, від 19.12.2019 у справі № 911/2845/18.

Відтак, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, а тому наявність обставин непереборної сили за договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 3-1462гс16 та підтримана Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 у справі № 913/869/14.

Отже правові підстави для звільнення відповідача від обов`язку щодо сплати 3 % річних та інфляційних втрат відсутні.

Щодо наявності підстав для зменшення 3 % річних та інфляційних втрат, слід зазначити наступне.

Як встановлено вище, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, тому не можуть бути зменшені судом на підставі ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України.

Правова позиція про можливість зменшення розміру процентів річних викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, де вказано, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд за певних умов з урахуванням конкретних обставин справи може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Водночас колегія суддів зазначає про те, що обставини у справі № 902/417/18 та справі № 910/9713/23 не є подібними, оскільки в них різні предмети та підстави позову, зміст позовних вимог та фактичні обставини, а також має місце неоднакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Так, у договорі, вимоги про стягнення основного боргу, пені, штрафу та відсотків річних за яким були предметом розгляду у справі № 902/417/18, сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої ч. 2ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40 % річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96 % річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів, а загальна сума заявлених позивачем до стягнення пені, штрафу та відсотків річних майже в два рази перевищила суму основного боргу станом на дату звернення позивача до суду з позовом та який був сплачений відповідачем у повному обсязі після відкриття провадження у справі.

Саме з огляду на вказані обставини та враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

При цьому, у цій справі № 910/9713/23 сторони в Договорі не передбачили інший розмір відсотків річних, ніж той, який встановлений ЦК України.

В свою чергу висновок про відсутність підстав для зменшення відсотків річних, які обраховані, виходячи з розміру, встановленого ст. 625 ЦК України, тобто у розмірі 3 % річних, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.09.2021 у справі № 927/184/13-г(927/1074/20).

Також колегія суддів приймає до уваги, що загальною ознакою відповідальності є її компенсаторний характер. Так, заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Так само господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника.

При цьому висновок Верховного Суду про можливість за певних умов зменшити розмір процентів річних за час затримки розрахунків відповідно до ст. 625 ЦК України, не стосується такого способу захисту майнового права та інтересу, як відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів як стягнення інфляційних втрат.

З огляду на вказані обставини колегія суддів зазначає про відсутність підстав для зменшення розміру 3 % річних та інфляційних втрат.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 3 % річних в сумі 79 001,75 грн. та інфляційних втрат в сумі 584 561,53 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 23.11.2023 у справі № 910/9713/23, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Акціонерного товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2023 у справі № 910/9713/23залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2023 у справі № 910/9713/23 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/9713/23.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 17.04.2024.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Є.Ю. Шаптала

О.В. Тищенко