ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2024м. ХарківСправа № 922/5110/21 (922/4755/23)

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Кононової О.В.

при секретарі судового засідання Зубко Ю.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
до 1. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) , 2. ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) , 3. ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) за участю 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 )
про визнання недійсною угоди та витребування майна, що розглядається в межах провадження у справі № 922/5110/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1
за участю :

позивача - арбітражного керуючого Артюха Ю.В.

представника ОСОБА_1 - Рибак Я.В.

представника ОСОБА_2 - Степанян Л.В.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні господарського суду Харківської області перебуває справа № 922/5110/21 про неплатоспроможність Фізичної особи ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 06.01.2022 серед іншого було відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , введено процедуру реструктуризації боргів боржника, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Призначено керуючим реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича.

10.11.2023 до канцелярії суду надійшла позовна заява (вх. №4755/21) керуючого реструктуризацією арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій він просить суд:

1. Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв. м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101).

2. Визнати право власності ОСОБА_1 (ГНОКПП НОМЕР_2 ) на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв. м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101).

Ухвалою від 06.12.2023 суд, серед іншого прийняв позовну заяву керуючого реструктуризацією арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до розгляду та відкрив провадження за №922/4755/23 у справі № 922/5110/21. Ухвалив розглядати заяву за правилами загального позовного провадження. Розпочав підготовче провадження і призначив підготовче засідання на 10 січня 2024 року о 12:40 год.

21.12.2023 до суду від 2-го відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву (вх. №35267), в якому вона проти позову заперечувала в повному обсязі та зазначила, що обставини, на які посилається позивач вже були встановлені рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2017 року у цивільній справі № 638/855/17, мають преюдиційне значення для даної справи та не підлягають повторному доведенню. Відтак 2-й відповідач просила суд відмовити арбітражному керуючому Артюх Ю. В. в задоволенні позову про витребування майна з чужого незаконного володіння та застосувати строк позовної давності до позовних вимог арбітражного керуючого Артюх Ю. В. про витребування майна з чужого незаконного володіння та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Ухвалою від 10.01.2024 суд серед іншого задовольнив частково клопотання позивача про витребування від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Луценко Вікторії Сергіївни (61166, м. Харків, пр. Науки, б. 30) матеріалів спадкової справи по відношенню до ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_5 ).

Витребував у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Луценко Вікторії Сергіївни (61166, м. Харків, пр. Науки, б. 30) матеріали спадкової справи по відношенню до ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_5 ), зокрема інформацію про відкриття спадкової справи про прийняття спадщини ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та відомості з такої справи щодо майна - нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв. м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101).

Залучив до участі у справі у якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_6 (адреса: АДРЕСА_5 ).

18.01.2024 до суду від керуючого реструктуризацією арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича надійшла заява (вх. № 1663), в який він в порядку ч. 3 ст. 46 ГПК України зазначає про зміну предмету позову шляхом його доповнення додатковою вимогою та просить суд окрім зазначених в позовній заяві вимог ще визнати недійсним договір дарування від 20.10.2016 реєстровий №4149 нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

26.01.2024 до суду від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Луценко Вікторії Сергіївни надійшли супровідним листом (вх. № 2438) матеріали спадкової справи по відношенню до ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_5 ), зокрема заяву ОСОБА_2 від 09.09.2022 про прийняття спадщини, свідоцтво про смерть ОСОБА_5 , Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкової справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори). Надані документи були долучені до матеріалів справи.

31.01.2024 до канцелярії суду від представника 2-го відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання (вх. № 2739) про призначення технічної експертизи давності документів, в якому просить суд винести ухвалу, якою призначити по справі проведення судово-технічної експертизи з питань:

1. Чи відповідає давність друку документа, даті вказаній у договорі позики від 10.03.2010? - Якщо ні, то в який період часу був виконаний друкований текст на папері договору позики від 10.03.2010?

2. Чи міг договір позики від 10.03.2010 створений пізніше дати зазначеної у договорі позики від 10.03.2010?

3. Чи відповідає вік підписів ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в договорі позики від 10.03.2010, зазначеній в ньому даті?

В ухвалі зазначити, відповідальність експерта про кримінальну відповідальність за ст. 384 та ст. 385 КК України.

Ухвалою від 31.01.2024 суд витребував у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Луценко Вікторії Сергіївни (61166, м. Харків, пр. Науки, б. 30) заповіт зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 59781901, посвідчений 09.11.2016.

Прийняв до розгляду клопотання 2-го відповідача ОСОБА_2 (вх. № 2739 від31.01.2024) про призначення технічної експертизи давності документів.

Продовжив строк розгляду справи в підготовчому засіданні на 30 днів до 05.03.2024 та відклав розгляд справи в підготовчому засіданні на 05 березня 2024 року о 11:00 год.

Ухвалою від 02.02.2024 суд прийняв до розгляду заяву арбітражного керуючого Артюха Ю.В. (вх. №1663 від 18.01.2024) про зміну предмету позовних вимог по справі № 922/5110/21 (922/4755/23).

Продовжив розгляд справи з урахуванням заяви арбітражного керуючого Артюха Ю.В. (вх. №1663 від 18.01.2024) про зміну предмету позовних вимог по справі № 922/5110/21 (922/4755/23).

Встановив відповідачам строк 10 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на заяву арбітражного керуючого Артюха Ю.В. (вх. №1663 від 18.01.2024) про зміну предмету позовних вимог по справі № 922/5110/21 (922/4755/23).

15.02.2024 до канцелярії суду від 2-го відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив (вх. №4339) на заяву про зміну предмету позовних вимог, в якому 2-й відповідач повністю заперечує проти задоволенні заяви позивача про зміну предмету позову та вказує, що судами цивільної юрисдикції вже було прийнято рішення за вищевказаною позовною вимогою та відмовлено в її задоволенні. 2-й відповідач зауважує, що Дзержинським районним судом м. Харкова у цивільній справі № 638/855/17 зазначений договір вже досліджувався та надавалась йому відповідна оцінка. Відповідач зауважує, що з огляду на визначені позивачем позовні вимоги, до предмету доказування у даній справі входять обставини, які свідчать про недійсність правочину в момент його укладення. Однак, як стверджує відповідач, у підтвердження таких доводів позивачем не надано жодного доказу, який би свідчив про недійсність правочину, або ж доказу, який би підтверджував твердження позивача щодо порушення 2-м відповідачем прав позивача в момент укладення договору дарування нерухомого майна від 23 жовтня 2016 року.

28.02.2024 на адресу суду від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Луценко Вікторії Сергіївни надійшла копія заповіту, посвідченого ОСОБА_6 09.11.2016 року за реєстровим № 4431.

28.02.2024 до суду від ОСОБА_4 надійшла заява про забезпечення позову (вх. № 5455) про забезпечення позову, в якій він просить суд накласти арешт на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101) заборонивши їх відчуження в будь-який спосіб. В обґрунтування заяви заявник посилається на правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 11.12.2023 по справі № 904/1934/23, відповідно якої у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

29.02.2024 до суду від позивача арбітражного керуючого Артюха Ю.В. надійшли заперечення на клопотання 2-го відповідача про призначення експертизи (вх. № 5616).

Ухвалою від 06.03.2024 суд відмовив в задоволенні заяви ОСОБА_4 (вх. № 5455 від 28.02.2024) про забезпечення позову по справі № 922/5110/21 (922/4755/23).

13.03.2024 до канцелярії суду від представника 2-го відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання вх. №6851 про витребування у ОСОБА_4 оригіналу договору позики від 10.03.2010 та додаткової угоди від 04.02.2015 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Ухвалою від 13.03.2024 суд відмовив в задоволенні клопотання ОСОБА_2 (вх.. № 2739 від 31.01.2024) про призначення по справі технічної експертизи давності документів, відмовив в задоволенні клопотання ОСОБА_2 (вх. № 6851 від 13.03.2024) про витребування доказів.

Закрив підготовче провадження та призначив справу № 922/5110/21 (922/4755/23) до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 03 квітня 2024 року о 11:00 год.

В судовому засіданні позивач підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги.

Представник 1-го відповідача в судовому засіданні зазначив, що вважає укладений договір фраудаторним, тому проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Представник 2-го відповідача в судовому засіданні заперечувала в повному обсязі проти задоволенні позовних вимог, просила суд відмовити в їх задоволенні.

Представник 3-го відповідача в призначене судове засідання не з`явився,

Копії ухвал суду які направлялись на зареєстровану адресу ОСОБА_3 , повертались суду з відміткою: адресат відсутній за вказаною адресою.

Відповідно до ч.7 ст.120 Господарського процесуального кодексу України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно з п.п.3, 4, 5 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 (надалі - Правила), і які регулюють відносини між ними.

Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою "Вручити особисто", рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (п. п. 11, 17 Правил).

Пунктом 99 Правил визначено, що рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначкою Судова повістка), рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

Рекомендовані поштові відправлення з позначкою Судова повістка, адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку адресат відсутній за вказаною адресою, яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (п. 99.2 Правил).

Відповідно до п.п.116, 117 Правил у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

Системний аналіз ст.ст.120, 242 Господарського процесуального кодексу України, п.п.11, 17, 99, 116, 117 Правил свідчить, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічна позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17 та від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19).

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 902/1025/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Враховуючи вищевикладене та факт направлення судом ухвали на офіційну адресу 3-го відповідача у справі та повернення вказаної ухвали із відміткою поштового відділення "адресат відсутній за вказаною адресою", суд доходить висновку про належне повідомлення 3-го відповідача у даній справі.

Суд зазначає, що сам лише факт неотримання відповідачами кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Також необхідно зазначити, що за змістом ст.2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Всі ухвали Господарського суду Харківської області були оприлюднені на офіційному веб-порталі судової влади України. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Таким чином, судом всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Приймаючи до уваги належне повідомлення 3-го відповідача про розгляд даної справи, суд дійшов висновку про її розгляд за наявними матеріалами.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, встановив наступне.

20 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування нежитлових приміщень першого поверху № 1-1--:-1-4, 2-1-:-2-4 загальною площею 92,0 кв. м. в житловому будинку літ. А-5, що розташований за адресою: АДРЕСА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луценко В.С. за реєстровим № 4149.

Вартість приміщення відповідно до п. 3 договору дарування була оцінена сторонами на момент вчинення правочину в розмірі 200 000,00 (двісті тисяч гривень).

В подальшому, 25.10.2016 на підставі договору дарування нежитлових приміщень реєстр. №4215 ОСОБА_2 (2-й відповідач) подарувала спірне майно в розмірі 1/2 частки ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , які є батьками ОСОБА_2 .

09.11.2016 ОСОБА_7 був оформлений заповіт на 1/2 частки в спірному майні на користь ОСОБА_2 .

03.07.2018 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_7 донька ОСОБА_2 набула у власність 1/2 частину спірного майна.

04.07.2019 р. на підставі договору дарування реєстр. №2236 ОСОБА_2 подарувала 1/2 частки спірного майна на користь ОСОБА_3 (Відповідач 3), який є її сином.

08.04.2022 померла ОСОБА_5 і ОСОБА_2 було подано заяву про прийняття спадщини.

Отже, на теперішній час ОСОБА_2 є власником 3/4 нежитлових приміщень першого поверху № 1-1--:-1-4, 2-1-:-2-4 загальною площею 92,0 кв. м. в житловому будинку літ. А-5, що розташований за адресою: АДРЕСА_6 , а ОСОБА_3 власником 1/4 спірного майна.

В той же час, позивач вказує, що на момент укладення договору дарування у ОСОБА_1 була в наявності заборгованість перед ОСОБА_4 (далі Третя особа), яка виникла на підставі укладеного договору позики від 10.03.2010 та додаткової угоди № 1 до нього від 04.02.2015.

Рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації "Європейська ліга правових інновацій" від 06.10.2016 по справі № 02/09/2016 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнуто заборгованість з неповернутої Боржником позики за договором позики від 10.03.2010 у розмірі 10 714 800,00 грн.

Позивач стверджує, що оспорюваний договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений за наявності заборгованості перед ОСОБА_4 , яка була стягнута на підставі рішення суду. ОСОБА_1 було відомо про існування такої заборгованості, оскільки вона була стягнута на підставі рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації "Європейська ліга правових інновацій" від 06.10.2016, майже відразу після укладення оспорюваного договору, а саме через п`ять днів, ОСОБА_2 здійснила відчуження спірного майна на користь своїх батьків, що дає підстави вважати, що договір дарування був вчинений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з метою уникнення можливого звернення стягнення на спірне майно з боку ОСОБА_4 .

Так, на переконання позивача оспорюваний договір містить всі ознаки фраудаторного, що був вчинений боржником на шкоду кредитора ОСОБА_4 .

Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (наразі - КУзПБ), а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із частиною шостою статті 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

За приписами частини першої статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

Частиною другою статті 7 КУзПБ визначено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує, зокрема, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником.

Згідно із частиною першою статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі N 904/2979/20 тощо.

Згідно з ухвалою Господарського суду Харківської області від 07.06.2023 було затверджено план реструктуризації боргів боржника, відповідно до якого передбачено подання позову про визнання договору дарування від 20.10.2016. реєстр. №4149 недійсним внаслідок його укладення на шкоду кредитора (кредиторів) боржника. Повернення нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 до власності боржника.

Арбітражний керуючий стверджує, договір дарування від 20.10.2016 реєстровий №4149 нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є фраудаторним, оскільки був укладений в той період, коли сторони правочину знаходились у шлюбних відносинах, а відчуження майна було здійснено з метою уникнення можливого звернення стягнення на спірне майно з боку третьої особи ОСОБА_4 , як наслідок, позбавлення його права на отримання належних йому грошових коштів.

Водночас, позивач при зверненні до суду із цією заявою зазначає як підставу для визнання договору дарування недійсним та подальше повернення спірного майна боржникові у справі про неплатоспроможність - наявність загальних засад цивільного законодавства, застосування яких має наслідком визнання правочину недійсним - зокрема п. 6 ст. 3, ч. 2 та ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 203 ЦК України.

При цьому позивач посилається на висновки Верховного Суду, викладені в постанові Великої Палати від від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц та від 19.05.2021 у справі № 693/624/19 зауважуючи, що застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Згідно з ч. 2 ст. 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

Спірний правочин був укладений у 2016 році, тому застосуванню до цього правочину підлягають норми законодавства про банкрутство, яке діяло на той момент, зокрема Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Так, статтею 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна;

боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Укладення договору боржника поза межами "підозрілого періоду" (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного статтею 20 Закону про банкрутство, та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів.

Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі N 904/2979/20 тощо.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що інститут визнання недійсними правочинів боржника в межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника в межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливого справедливого задоволення вимог кредиторів.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якою, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У силу частини 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, дослідивши наданий суду договір дарування від 20.10.2016 реєстровий №4149 нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , судом встановлено, що, згідно пункту 2 договору нерухоме майно, що відчужується за цим договором, належить дарувальнику на праві приватної власності таким чином: 1/2 частка у праві власності на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 квітня 2007 року, справа №2-3792/07, зареєстрованого у Комунальному підприємстві Харківське міське бюро технічної інвентаризації 27 квітня 2007 року на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 14396944, реєстраційний номер: 18686912, номер запису: П-1-40809 в книзі:1, та 1/2 частка у праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ліпінською І.Е. 24 грудня 2012 року, реєстровий № 1896, зареєстрованого у Комунальному підприємстві Харківське міське бюро технічної інвентаризації 25 грудня 2012 року на підставі витягу про державну реєстрацію прав номер 36964450, реєстраційний номер 18686912, номер запису: П-1-40809 в книзі 1.

Відповідно до пункту 4 зазначеного договору, дарувальник стверджує, що на момент укладення цього договору відчужуване за цим договором нерухоме майно не перебуває під арештом чи забороною, у податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування іншими особами, в тому числі, попередніх договорів (завдатку). Треті особи не мають прав на це нерухоме майно.

Згідно пункту 8 зазначеного договору, сторони стверджують, що у момент укладення цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій та могли керувати ними; розуміють природу правочину, свої права та обов`язки за цим договором, при укладанні цього договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховувані ними; договір укладається ними згідно зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

В той же час, матеріалами справи підтверджується, що на момент укладення договору дарування у ОСОБА_8 була в наявності заборгованість перед ОСОБА_4 , яка виникла на підставі договору позики від 10.03.2010 та додаткової угоди від 04.02.2015 та постійно діючим третейським судом при Асоціації "Європейська ліга правових інновацій" від 06.10.2016 було прийнято рішення по справі № 02/09/2016 яким з боржника на користь третьої особи стягнуто заборгованість з неповернутої Боржником позики за договором позики від 10.03.2010 у розмірі 10 714 800,00 грн.

Отже, боржник, при укладенні договору дарування був обізнаний щодо наявності значної заборгованості та про існування рішення третейського суду, а тому міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку звернення стягнення на належне йому майно.

Крім того у своєму відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 підтвердив цей факт та зазначив про умисне укладення вказаного договору з метою уникнення можливого стягнення на вказані приміщення за борговими зобов`язаннями перед ОСОБА_4 .

З матеріалів справи вбачається, що у 2017 році ОСОБА_4 звертався до Дзержинського районного суду м. Харкова з вимогою про визнання недійсним договору дарування від 20.10.2016 реєстровий №4149 нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.10.2017 по справі № 638/855/17 суд відмовив в задоволенні позову. Із змісту наданого до матеріалів справи рішення вбачається, що ОСОБА_4 зазначав про фіктивність вказаного правочину та стверджував, що укладенням спірного договору дарування сторони умисно з метою унеможливлення виконання рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації "Європейська ліга правових інновацій" від 06.10.2016 по справі № 02/09/2016 уклали цей договір та відчужили майно, на яке могло бути звернуто стягнення у разі примусового виконання рішення.

Тобто спірний договір вже був предметом судового розгляду щодо його недійсності як фіктивного та місцевий суд відмовив у його визнанні недійсним як фіктивного. Проте зараз зазначений договір розглядається з огляду на наявність критеріїв фраудаторності.

Водночас суд зазначає, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства на підставі пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 Цивільного кодексу України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 Цивільного кодексу України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука а також зловживання правом в інших формах, що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

- особа (особи) "використовувала/використовували право на зло";

- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають);

- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Тож учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Договір, який укладений з метою уникнути виконання наявного зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі); контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися (див. висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19)).

Отже будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Суд звертає увагу, що метою доброчесного боржника повинне бути добросовісне виконання всіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надання своєчасного та справедливого задоволення (сатисфакції) прав і правомірних інтересів кредитора, зокрема у процедурі банкрутства.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (див. висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

Суд зазначає, що особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Правопорядок не може залишати поза реакцією дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").

За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Дослідивши зібрані в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що в даному випадку наявні ознаки фраудаторності договору дарування від 20.10.2016 нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, що розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , які належали боржнику ОСОБА_1 та безоплатно відчужені (подаровані) дружині боржника ОСОБА_2 , отже є підстави для визнання його недійсним та витребування спірного майна на користь боржника.

Щодо заявленого клопотання ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності щодо спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Позивач в своїх поясненнях заперечував про сплив строку позовної давності, посилаючись на той факт, що по відношенню до правочину, який вчинений на шкоду кредитору (кредиторам) не може обчислюватись строк позовної давності з моменту його вчинення, оскільки в цьому випадку обидві сторони правочину усвідомлювали або повинні були усвідомлювати, що вони діють неправомірно, тому на його переконання строк позовної давності в три роки повинен обчислюватись з того моменту, коли арбітражний керуючий дізнався про порушення права кредитора (кредиторів) на отримання грошових коштів внаслідок вчинення фраудаторного правочину.

Суд не може погодитись з такою позицією позивача зважаючи на наступне.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Суд звертає увагу, що до усіх матеріально-правових вимог в процедурі провадження у справі про банкрутство позовна давність застосовується на загальних підставах, визначених нормами цивільного законодавства (ст.256-268 ЦК України). Жодної особливості для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами, заявленими у процедурі банкрутства (як за кредиторськими вимогами, так і за вимогами у спорах, стороною в яких є боржник і які вирішує відповідний господарський суд в межах справи про банкрутство) законом не визначено. Тому такий момент встановлюється на загальних підставах, закріплених у ст.261 ЦК України (відповідний висновок про застосування норм права, викладений у пункті 93.4 постанови Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Суб`єктом прав є саме кредитор, а не арбітражний керуючий, а тому, визначаючи початок перебігу позовної давності щодо вимог про визнання правочинів фраудаторними слід враховувати, коли про порушене право дізнався або міг дізнатись кредитор, а не інша особа, у тому числі й та, якій за законом надано повноваження із захисту цього права.

У разі пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою початок перебігу позовної давності визначається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення арбітражного керуючого (ліквідатора) до суду із заявою про захист інтересів кредитора. Тому при визначенні початку перебігу позовної давності у спорі за вимогами кредитора не допускається врахування як обставин (дати) порушення провадження у справі про банкрутство та дати призначення (заміни кандидатури) арбітражного керуючого, оскільки ні Закон про банкрутство (положення якого втратили чинність), ні чинний КУзПБ не встановлюють спеціальних норм про позовну давність (у т. ч. щодо звернення до суду арбітражного керуючого із заявою про визнання недійсними правочинів, укладених боржником). Отже, до цих правовідносин застосовуються загальні норми позовної давності.

Тобто, до позовних вимог про визнання недійсними договорів та витребування майна на підставі статей 203, 215, 387, 388 ЦК України застосовується загальна позовна давність у три роки.

Матеріали справи свідчать про те, що кредитор ОСОБА_4 звертався до Дзержинського районного суду з позовною заявою про визнання недійсним спірного правочину, яка датована 20.01.2017, тобто на той час він був обізнаний про наявність такого правочину та про порушення свого цивільного права. Отже, саме з цього моменту почався перебіг строку позовної давності у спірних правовідносинах, а відповідно, станом на дату звернення арбітражного керуючого Артюха Ю.В. з цим позовом до господарського суду в межах провадження про неплатоспроможність ОСОБА_1 є таким, що сплинув.

Враховуючи викладене, суд визнає позовну заяву щодо визнання недійсним договору дарування від 20.10.2016 реєстровий №4149 нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1-:-1-4, 2-1-:-2-4, загальною площею 92,0 кв.м., в житловому будинку літ. А-5, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та застосування відповідних наслідків його недійсності, - обґрунтованою, проте позивачем пропущений трирічний строк для звернення до суду за захистом порушених прав кредитора, а 2-м відповідачем заявлено відповідне клопотання про застосування строків позовної давності, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до відповідачів у зв`язку із спливом позовної давності.

Пунктом 5 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 129 ГПК України, відповідно до якої, у разі відмови у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст.ст. 4, 13-15, 41- 46, 74, 75, 76, 77, 80, 86, 129, 202, 207, 233, 237-241 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення направити позивачу, відповідачам, 3-ій особі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "15" квітня 2024 р.

Суддя О.В. Кононова