ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/795/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

Головуючої судді Принцевської Н.М.;

суддів: Діброви Г.І., Савицького Я.Ф.;

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Мовенка Дениса Вікторовича

на рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2024 (повний текст складено 29.01.2024)

по справі №916/795/23

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК"

до Фізичної особи-підприємця Мовенка Дениса Вікторовича

про стягнення 186 595, 94 грн,

(суддя першої інстанції: Г.Є. Смелянець, дата та місце ухвалення рішення: 17.01.2024 року, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка,29),

У лютому 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Мовенка Дениса Вікторовича заборгованості, яка виникла за Кредитним договором №-КД-1 від 24.06.2021, а саме: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 289 930, 22 грн, заборгованість за процентами 22 685, 72 грн, що разом становить 312 615, 94 грн, а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 4689, 24 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов Кредитного договору №-КД-1 від 24.06.2021 щодо повного та своєчасного погашення кредиту.

У зв`язку з частковим погашенням відповідачем суми заборгованості, ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.01.2024 на підставі п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України закрито провадження у справі №916/795/23 в частині позовних вимог про стягнення з Фізичної особи-підприємця Мовенка Дениса Вікторовича заборгованості в сумі 126 020 грн, з якої: 118 503, 41 грн заборгованість за тілом кредиту та 7516,59 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.01.2024 позов Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" задоволено; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Мовенко Дениса Вікторовича на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" заборгованість, яка виникла за Кредитним договором №-КД-1 від 24.06.2021, а саме: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 171426,81 грн, заборгованість за процентами 15 169,13 грн, що разом становить 186 595, 94 грн.

У своєму рішення суд дійшов висновку про обґрунтованість і правомірність позовних вимог, а отже, і їх задоволення.

Щодо посилань відповідача про на наявність підстав для звільнення від відповідальності у вигляді дострокового стягнення заборгованості, у зв`язку з настанням надзвичайних і невідворотних обставин у вигляді окупації військами рф Херсонської області, суд, посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21, ч.1 ст.617 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.218 Господарського кодексу України та ст.14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні", зазначив, що відповідачем не надано до суду Сертифікату про форс-мажорні обставини, що видає ТПП про неможливість виконання зобов`язань за Кредитним договором №-КД-1 від 24.06.2021, а також не надано до суду доказів, які свідчать про те, що неможливість внесення платежів згідно графіку платежів, пов`язане саме із виникненням форс-мажорних обставин - військової агресії рф проти України та введенням в Україні з 24.02.2022 воєнного стану. Тобто, відповідачем не доведено суду наявності причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання зобов`язання та форс-мажорними обставинами.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідач вважає, що оскаржуване рішення прийняте з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, судом не з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому підлягає скасуванню через нижченаведене.

У своїй апеляційній скарзі апелянт повністю дублює правову позицію, викладену ним у відзиві на позовну заяву, між тим вказує, що господарський суд у своєму рішенні передчасно дійшов висновку про те, що відповідачем не доведено суду наявності причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання зобов`язання та форс-мажорними обставинами.

Відповідач в обґрунтування своєї скарги посилається на неможливість внесення ним платежів згідно графіку платежів через виникнення форс-мажорних обставин - військової агресії рф проти України та введенням в Україні з 24.02.2022 воєнного стану.

На переконання апелянта, суд першої інстанції постановив оскаржуване рішення із недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

Апелянт зазначає, що відповідно до умов п. А5 Кредитного договору №-КД-1 від 24.06.2021, зобов`язання позичальника забезпечуються Договором іпотеки №-Д1-1/1 від 24.06.2021 та Договором поруки №-ДП-1/1 від 24.06.2021. Однак, суд першої інстанції не з`ясував обставини забезпечення зобов`язань ФОП Мовенка Д.В. перед позивачем, не витребував від позивача зазначені договори, не дослідив яким чином забезпечені зобов`язання відповідача і яким чином обумовлено порядок погашення заборгованості за Кредитним договором у випадку порушення виконання зобов`язань позичальником, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про стягнення заборгованості з ФОП Мовенка Д.В., не встановивши обставини та умови забезпечення кредитних зобов`язань відповідача у даній справі.

За таких обставин, на думку апелянта, суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні дійшов передчасного висновку про стягнення заборгованості з відповідача, з огляду на що рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2024 по справі №916/795/23 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Мовенко Дениса Вікторовича на рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2024 по справі №916/795/23; вирішено розглядати апеляційну скаргу у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/795/23.

28.02.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/795/23.

Позивач своїм правом на подання відзиву не скористався, що у відповідності до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.06.2021 між АТ КБ Приватбанк та Фізичною особою-підприємцем Мовенко Денисом Вікторовичем укладено Кредитний договір №-КД-1.

Вид кредиту - невідновлювальна кредитна лінія (п. А1. Договору).

У п. А.2. Договору зазначено, що ліміт цього Договору: 504633, 82 грн, у тому числі на наступні цілі: у розмірі 500000 грн на поповнення обігових коштів; у розмірі 4633, 82 грн, на сплату страхових платежів у випадках та у порядку, передбачених п.п. 2.1.5, 2.2.12 цього Договору.

Відповідно до п. А.3 Договору термін повернення кредиту 01.06.2024 року.

Згідно з п. А.4. Договору рахунки для обслуговування кредиту: рахунок 2531 (у гривні), отримувач: AT КБ "ПРИВАТБАНК", МФО 352479, код ЄДРПОУ (IBAN - UA1102531).

Зобов`язання Позичальника забезпечуються: Договором іпотеки №-Д1-1/1 від 24.06.2021 року; Договором поруки № -ДП-1/1 від 24.06.2021 року (п. А6. Договору).

У п. А.6. Договору встановлено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі 13.8 (тринадцять цілих вісім десятих) % річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Відповідно до п. 6.1. Договору цей Договір вважається укладеним з моменту його підписання шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису усіма його сторонами.

Додатком №1 до Кредитного договору №-КД-1 від 24.06.2021 є графік платежів.

24.06.2021 між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору №-КД-1 від 24.06.2021.

Відповідно до пп. а п. 1 Додаткової угоди протягом строку кредиту, зазначеного в п. А.З Договору, за умови належного виконання позичальником положень Порядку, Програми фінансової державної підтримки суб`єктів малого та середнього підприємництва (далі - "Програма") та умов цієї Додаткової угоди, позичальник має право на отримання фінансової державної підтримки. Кредитні гроші позичальник витрачає з метою:

- запобігання виникненню та поширенню, локалізації та ліквідації спалахів епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а також для запобігання та подолання їх наслідків, у тому числі від встановленого кабінетом Міністрів України карантину та обмежувальних заходів, пов`язаних з поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а саме на: фінансування оборотного капіталу.

Умови та порядок надання фінансової державної підтримки позичальнику, визначені Порядком та цією Додатковою угодою.

У п. 2.1. Додаткової угоди зазначено, що за користування кредитом на умовах та в порядку визначених цією Додаткової угодою, позичальник сплачує банку базову процентну ставку. Базова процентна ставка за кредитом змінювана, та становить на дату укладання цієї Додаткової угоди розмір 13.80% річних. Розмір базової процентної ставки визначений за формулою:

Індекс UIRD (3 місяці) + 7%;

де Індекс UIRD український індекс ставок за депозитами фізичних осіб, що розраховується на основі номінальних ставок ринку депозитів фізичних осіб; які оголошуються банками України на строк 3 місяці. На дату укладання цієї Додаткової угоди значення індексу береться на дату, що передує даті підписання цієї Додаткової угоди, або остання, що опублікована на офіційному сайті Національного Банку України.

Дані про величину індексу UIRD є загальнодоступними в мережі інтернет на офіційному сайті Національного Банку України.

Банк щокварталу з урахуванням зміни зазначеного індексу переглядає розміру базової процентної ставки. При перегляді розміру базової процентної ставки Банк використовує розмір індексу UIRD, що офіційно визначений на 14 число останнього місяця календарного кварталу або розміру, що є останнім до цієї дати та опублікованим на сайті Національного Банку України, надалі дата перегляду розміру базової процентної ставки. Датою зміни розміру базової процентної ставки за користування кредитом є 1-ше число першого місяця календарного кварталу, що слідує за кварталом, в якому Банк визначив розмір індексу UIRD для розрахунку базової процентної ставки на наступний календарний квартал. Про зміну розміру базової процентної ставки Банк за 15 календарних днів повідомляє Позичальника/Поручителя/Заставодавця та інших зобов`язаних за Договором осіб, на свій вибір шляхом: відправлення СМС-повідомлень на мобільний телефон Клієнта; відправлення повідомлення за допомогою мобільного додатка "Viber"; OTP-паролю; поштового листа,- телеграми; повідомлення електронною поштою,- повідомлення в банкоматах і терміналах самообслуговування; друку інформації на чеках в POS-терміналах; IVR-обдзвону; комунікації у ПК Приват24, в т.ч. його мобільній версії, комунікації в чаті з персональним менеджером "Чат Sender, а також за допомогою інших мобільних додатків Банка та інших засобів комунікації.

Відповідно до п. 2.2. Додаткової угоди у випадку прострочення понад 15 днів позичальником своїх зобов`язань по погашенню кредиту і /або процентів в розмірі, зазначеному в п.2.3, 2.7 цієї Додаткової угоди, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом в порядку та розмірі: в період прострочення з 1-го до 15-го включно - в розмірі базової процентної ставки, що діяла на період прострочення; в період з 16 числа місяця, в якому виникла прострочена заборгованість до дати її погашення - в розмірі, визначеному за формулою: розмір базової процентної ставки з урахуванням її зміни згідно п.2.1 цієї Додаткової угоди + 5% річних; в період з дати погашення заборгованості до кінця місяця, в якому існувала заборгованість - в розмірі базової процентної ставки, що діяла на дату сплати.

Погашення кредиту (тіла) позичальник здійснює рівними частинами в строки і розмірах, що зазначені в Додатку 1 (Графік погашення кредиту), що є невід`ємною частиною цієї Додаткової угоди (п. 2.7. додаткової угоди).

У випадку порушення позичальником строку повернення кредиту, зазначеного в п. ЛЗ Договору позичальник зобов`язується сплатити банку заборгованість за кредитом ,а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України встановлюються за домовленістю сторін у розмірі, визначеному за формулою: розмір базової процентної ставки з урахуванням її зміни згідно п. 2.1. цієї Додаткової угоди + 5% річних (п. 2.10. Додаткової угоди).

25.06.2021 позивач видав відповідачу кредит у розмірі 500 000 грн, що підтверджується наявними у справі виписками по рахунку.

Згідно з розрахунком позивача, який наведений у позовній заяві, заборгованість відповідача за наданим кредитом станом на 26.01.2023 становить 312615,94 грн, з яких 289930,22 грн заборгованості за тілом кредиту та 22685,72 грн. заборгованості за процентами.

Після відкриття провадження у справі відповідачем здійснено погашення кредиту в розмірі 118 503, 41 грн. та погашення процентів за користування кредитом в розмірі 7 516, 59 грн., про що позивачем було повідомлено суд першої інстанції у письмових поясненнях та відповідачем надано до суду відповідну квитанцію до платіжної інструкції про переказ готівки від 31.05.2023.

У зв`язку з частковим погашенням заборгованості по кредиту відповідачем господарським судом закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача боргу в сумі 126 020 грн, з якого 118 503, 41 грн заборгованість за тілом кредиту та 7516,59 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, про що 17.01.2024 прийнято відповідну ухвалу.

Окрім того, в матеріалах справи наявна квитанція до платіжної інструкції на переказ готівки від 31.05.2023, згідно з якою відповідач оплатив позивачу 4689,24 грн, в якості відшкодування витрат позивача по сплаті судового збору. В свою чергу позивач у письмових поясненнях за вх.№1966/24 від 17.01.2024 підтвердив, що відповідач добросовісно виконав свій обов`язок та сплатив суму понесених банком судових витрат, пов`язаних із зверненням до Господарського суду Одеської області із позовом.

Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Згідно зі ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1056-1 Цивільного кодексу України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно з ч.1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як зазначалось раніше, відповідно до умов Кредитного договору від 24.06.2021 позивач видав відповідачу кредит в розмірі 500 000 грн, який відповідач зобов`язався погасити згідно з Графіком платежів, який є Додатком №1 до Додаткової угоди №1 до Кредитного договору. Також відповідач зобов`язався сплачувати позивачу відсотки за користування кредитними коштами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ні в суді першої інстанції, ні в своїй апеляційній скарзі не заперечує припинення здійснення ним щомісячних платежів за Кредитним договором №-КД-1 від 24.06.2021 з серпня 2022 року частково, а з жовтня 2022 року майже повністю.

Разом з тим, на переконання апелянта, судом першої інстанції не враховано те, що неможливість внесення платежів згідно графіку платежів, пов`язане із виникненням форс-мажорних обставин - військової агресії рф проти України та введенням в Україні з 24.02.2022 воєнного стану, та, на думку апелянта, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про недоведеність відповідачем причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання зобов`язання та форс-мажорними обставинами.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.617 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.218 Господарського кодексу України та ст.14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України», ТПП України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Відповідно до частини другої статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, зокрема, викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Статтею 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП від 18.12.2014 №44 (5) (далі Регламент), вказано, що сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі сертифікат) - це документ, за затвердженими Президією ТПП України відповідними формами, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Згідно з п. 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

За результатами розгляду заяви і наданих документів та прийняття рішення уповноваженою особою щодо можливості засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) за наявністю підстав, видає Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (п. 6.10 Регламенту).

У постановах Верховного Суду від 15.06.2018 зі справи № 915/531/17, від 26.05.2020 зі справи № 918/289/19, від 17.12.2020 зі справи № 913/785/17 викладено висновок щодо застосування статті 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні, відповідно до якого:

- статтею 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні визначено, що засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифіката про форс-мажорні обставини покладено на Торгово-промислову палату України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати;

- форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання;

- доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Разом з тим, відповідний Сертифікат, виданий відповідно до Закону України Про торгово-промислові палати України та Регламенту, в матеріалах даної справи відсутній, як і відсутні докази, що відповідач звертався до ТПП України або відповідної регіональної ТПП для засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Крім того, потрібно розрізняти вчасне повідомлення сторони про виникнення форс-мажорних обставин (яке сторона має зробити у передбачений договором строк) від звернення до ТПП за отриманням сертифікату, яке є можливим лише після порушення виконання зобов`язання. Через це сертифікат ТПП може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона з`ясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин. Саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.

Колегія суддів зазначає, що підтвердження форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) у випадку невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання через військову агресію проти України повинно супроводжуватися конкретними доказами на підтвердження неможливості виконати зобов`язання в строк та належним чином саме через ці обставини.

Проте, апелянтом не надано у встановленому процесуальним законом порядку належних та допустимих доказів, які б підтверджували безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між військовою агресією проти України та неможливістю виконання ним конкретного зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що лише посилання апелянта на воєнний стан, за відсутності в матеріалах даної справи поданих у встановленому процесуальним законом порядку доказів на підтвердження неможливості виконати конкретне зобов`язання в строк та належним чином, не може вважатись безумовним підтвердженням форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

З огляду на зазначене, апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності відповідачем наявності причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання зобов`язання та форс-мажорними обставинами.

Суд першої інстанції дослідив зазначені аргументи відповідача та надав їм вірну правову оцінку, будь-яких інших доказів, із зазначенням поважних причини не подання їх при розгляді справи в суді першої інстанції, відповідач до апеляційної скарги не надав.

В силу вимог ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 06.12.2019 у справі №756/2996/17, у зв`язку з порушенням боржником виконання зобов`язання за кредитним договором, в силу вимог статті 1050 Цивільного кодексу України банк не позбавлений можливості реалізувати своє право на дострокове повернення кредиту, в тому числі, як в позасудовому порядку, шляхом направлення відповідної вимоги, так і безпосереднього в судовому порядку шляхом подання відповідного позову. Відсутність або наявність письмової досудової вимоги про усунення порушень зобов`язання не є перешкодою для реалізації права звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Таким чином, станом на 18.09.2023 заборгованість відповідача за наданим кредитом становить 186595,94 грн., в т.ч. борг за наданим кредитом в сумі 171 426,81 грн. та борг за процентами в сумі 15 169,13 грн.

Стосовно тверджень апелянта, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про стягнення заборгованості з ФОП Мовенка Д.В., не встановивши обставини та умови забезпечення кредитних зобов`язань відповідача у даній справі, колегія суддів зазначає, що дані доводи скаржника не спростовують вірних висновків суду першої інстанції і не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

При цьому, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що забезпечення кредитних зобов`язань жодним чином не звільняє відповідача від зобов`язання погашення кредиту та не позбавляє права банку на звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки кредитор на власний розсуд реалізує своє право на задоволення вимог.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Згідно частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, проаналізувавши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не спростовує вірних висновків суду першої інстанції про задоволення вимог позивача.

Доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок суду.

Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Мовенка Дениса Вікторовича задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2024 по справі №916/795/23 залишається без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Мовенка Дениса Вікторовича на рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2024 по справі №916/795/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 17.01.2024 по справі №916/795/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 286 ГПК України.

Головуюча cуддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

Я.Ф. Савицький