ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2024 р. м. Житомир Справа № 906/1487/23

Господарський суд Житомирської області у складі судді Машевської О.П.

за участю секретаря судового засідання: Звєрєвої С.Р.

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув

від відповідача: Пилипенко О.С., адвокат, ордер серії АМ №1076933 від 24.01.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фермерського господарства "Богданівський курінь"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Едем-СК"

про стягнення 592 428 гривень

Процесуальні дії по справі.

Господарський суд Житомирської області розглянув провадження у справі відкрите за ухвалою про відкриття провадження у справі від 16.11.2023 року за позовом Фермерського господарства "Богданівський курінь" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Едем-СК" про стягнення 592 428 грн за правилами загального позовного провадження, перше підготовче засідання призначено на 19.12.2023 року о 12:00.

Господарський суд ухвалою від 19.12.2023 року відклав підготовче засідання на 16.01.2024 року о 11:00; ухвалою від 16.01.2024 року відклав підготовче засідання на 22.02.2024 року о 11:00; ухвалою від 07.02.2024 суд ухвалено розглянути по суті заяву ФГ "Богданівський курінь" від 05.02.24р. (вх. г/с №01-44/424/24 від 05.02.24р.) про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які належать ТОВ "Едем-СК" () в межах суми 432 178, 56 грн, що відповідає сумі основної заборгованості за Договором №8/2023 від 02.01.2023 у підготовчому засіданні 22.02.2024 о 11:00; ухвалою від 22.02.2024 заяву Фермерського господарства "Богданівський курінь" від 05.02.24р. (вх. г/с №01-44/424/24 від 05.02.24р.) про забезпечення позову задовольнити частково, накладено арешт на грошові кошти, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Едем-СК" (вул. Чуднівська, буд. 32, с. Малі Коровинці, Чуднівського р-ну, Житомирської області, ) та знаходяться (обліковуються) на всіх рахунках боржника у банківських установах, інформація про які буде знайдена під час здійснення виконавчого провадження, за винятком виплат, необхідних для сплати заробітної плати, податків, зборів та платежів, передбачених законодавством України в межах суми 282178,56грн до набрання законної сили рішенням Господарського суду Житомирської області у справі № 906/1487/23.

Господарський суд ухвалою від 22.02.2024 закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті на 12.03.2024 о 14:30.

Господарський суд в межах розгляд справи по суті ухвалою від 12.03.2024 призначив розгляд справи по суті на 21.03.2024 о 14:30; ухвалою від 18.03.2024 призначено до розгляду заяву ТОВ "Едем-СК" про скасування заходів забезпечення позову в судовому засіданні на 21.03.2024 о 14:30; ухвалою від 19.03.2024 призначено до розгляду заяву ТОВ "Едем-СК" про скасування заходів забезпечення позову в судовому засіданні на 20.03.2024 о 14:30; ухвалою від 20.03.2024 задоволено заяву Задовольнити заяву представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Едем-СК" адвоката Олександра Пилипенка про скасування заходів забезпечення позову (вх. г/с №01-44/754/24 від 05.03.2024), скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Житомирської області від 22.02.2024 у справі №906/1487/23 шляхом накладення арешту на грошові кошти, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю "ЕДЕМ-СК" (вул. Чуднівська, буд. 32, с. Малі Коровинці, Чуднівського р-ну, Житомирської області, ) та знаходяться (обліковуються) на всіх рахунках боржника у банківських установах, інформація про які буде знайдена під час здійснення виконавчого провадження, за винятком виплат, необхідних для сплати заробітної плати, податків, зборів та платежів, передбачених законодавством України в межах суми 282178,56грн до набрання законної сили рішенням Господарського суду Житомирської області у справі № 906/1487/23; ухвалою від 21.03.2024 відкладено розгляд справи по суті на 22.04.2024 о 14:30.

В судовому засіданні з розгляду справи по суті 22.04.2024 господарський суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Позивач ФГ "Богданівський курінь" звернувся з позовом до відповідача ТОВ "Едем-СК" про стягнення 592428,00грн, з яких: 432178,56грн основного боргу зі сплати суборендної плати за користування земельними ділянками, 30 595,87грн пені та 129 653, 57грн штрафу (надалі по тексту - Фермерське господарство, Товариство).

В обґрунтування підстав поданого позову Фермерське господарство посилається на те, що відповідно до умов Договору суборенди землі №8/2023 від 02.01.2023 року було передано в строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення згідно з кадастровими номерами вказаними у додатках №1 та №1/2, розташованих на території Бабушківської сільської ради Житомирського району загальною площею 130,0903 га за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У позові Фермерське господарство доводить, що за умовами п. 4.5. Договору суборенди землі №8/2023 від 02.01.2023 року визначено, що суборендна плата вноситься до 1 вересня 2023 року; форма розрахунку - грошова, що здійснюється у безготівковій формі шляхом перерахування суборендної плати на рахунок суборендодавця, що зазначений у цьому Договорі.

Фермерське господарство доводить, що 31.08.2023 року було складено та підписано акт надання послуг №15 в якому розраховано плату за суборенду на загальну суму 432 178, 56 грн, однак Товариство, всупереч умовам Договору суборенди землі №8/2023 від 02.01.2023 року, не виконало свого грошового зобов`язання по сплату коштів суборендної плати за користування земельними ділянками.

У позовній заяві Фермерське господарство доводить, що за неналежне виконання грошового зобов`язання по сплаті коштів суборендної плати за користування земельними ділянками нараховано Товариству пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на суму 30 595, 87 грн та штраф у розмірі 30% орендної плати в розмірі 129 653, 57 грн.

Товариство у відзиві на позовну заяву не заперечує укладення з Фермерським господарством Договору суборенди землі №8/2023 від 02.01.2023 та не заперечує щодо необхідності сплати орендних платежів згідно умов договору, посилається на військовий стан, що вплинув на фінансовий результат та скрутну економічну ситуацію останнього, у зв`язку з чим просить суд розстрочити виконання грошового зобов`язання по сплаті суборендної плати в сумі 432 178, 56 грн на 12 (дванадцять) місяців.

У відзиві Товариство щодо нарахування Фермерським господарством штрафних санкцій вказує на те, що порушення строків зі сплати суборендної плати настало 02.09.2023, тому вважає безпідставним визначенням Фермерським господарством у розрахунку пені розмір подвійної облікової ставки НБУ та період з 28.07.2023 по 02.09.2023. Одночасно вказує про необхідність зменшення розміру штрафних санкцій, зокрема, з підстав неподання Фермерським господарством будь-яких доказів понесення ним збитків чи додаткових витрат внаслідок допущеного відповідачем порушення з урахуванням вимог ст. 233 ГК України та 551 ЦК України. Так, Товариство посилається, серед іншого, на форс-мажорні обставини через запровадження військового стану та всіх випливаючих з цього обмежень та зобов`язань та наслідків, зокрема: відключення електроенергії; подорожчання насіння, добрива та палива; численні повітряні тривоги, що є наслідком зупинення виробничих процесів; зменшення попиту на реалізацію с/г продукції через блокування кордонів, пошкодження портів; зменшення розміру державних дотацій; підвищення облікової ставки НБУ і, як наслідок, кредитних ставок; мобілізаційні заходи відносно персоналу; обстріли в т.ч. території Житомирської області.

У відзиві Товариство щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно доводить, що згідно витягів про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, реєстрація суборенди земельних ділянок згідно Договору суборенди землі №8/2023 від 02.01.2023 відбулася в червні 2023 року. Разом з тим, посилаючись на ст.ст. 125,126 ЗК України, Закон України "Про оренду землі", в редакціях чинних на момент укладення договору, а також на низку судової практики Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду доводить, що для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна. З огляду на вказане, доводить, що між сторонами не виникало ніяких правових відносин із Договору, що мають зобов`язальний характер, станом на день нарахування Фермерським господарством штрафних санкцій, оскільки порушено порядок укладення договору суборенди земельних ділянок, вважає, що строки виконання зобов`язань щодо сплати орендної плати за договором були зміщені, оскільки відлік строків починає розраховуватися тільки з моменту державної реєстрації, а інших строків договір не містить. На думку Товариства, оскільки строки виконання зобов`язання щодо сплати орендної плати за договором не настали через відсутність державної реєстрації, тому зобов`язання та наслідки їх невиконання в т.ч. штрафних санкцій, не настали.

Фермерське господарство у відповіді на відзив, серед іншого, заперечує щодо розстрочення виконання грошового зобов`язання Товариства по сплаті суборендної плати за користування земельними ділянками відповідно до Договору суборенди землі №8/2023 від 02.01.2023, оскільки на даний час у зв`язку з несплатою суборендної плати Товариством, Фермерське господарство має фінансові проблеми з кредиторами по виплаті орендної плати. Розстрочення заборгованості вплине на виконання грошового зобов`язання Фермерського господарства перед власниками 38 земельних ділянок сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами, які вказані в додатку №1 та №1/2 до Договору, які є невід`ємними частинами. Підписуючи Договір суборенди землі №8/2023 від 02.01.2023 Товариство розуміло ризики, які є в період дії воєнного стану і мало планувати свою господарську діяльність, щоб така діяльність не спричиняла майнову шкоду Фермерському господарству, тому розстрочення виконання рішення суду буде шкодити фінансовим можливостям і інтересам Фермерського господарства.

Фермерське господарство доводить, що правомірно визначив у своєму розрахунку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та зазначив період її нарахування з 28.07.2023 до 02.09.2023. При цьому зазначає, що розрахунок пені не зроблений за період з 28.07.2023 до 02.09.2023, а зроблений за період з 01.09.2023 до 14.09.2023, використано розмір пені подвійну облікову ставку НБУ, яка діяла у період з 28.07.2023 до 14.09.2023.

Фермерське господарство не вбачає підстав та достатніх обґрунтувань до зменшення розміру пені та штрафу. Щодо форс-мажорних обставин вважає доводи Товариства безпідставними та зазначає, що зазначені фактори не вплинули на процес вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках, які передані йому у суборенду, вважає що дані обставини не підтверджені жодними доказами, в тому числі висновками Торгово-промислової палати України.

У запереченні на відповідь на відзив Товариство, серед іншого, вбачає можливість розстрочення виконання рішення суду по сплаті суборендної плати за користування земельними ділянками, що виникло в період з 02.01.2023 до 31.12.2023 в сумі 432 178, 56 грн на 12 місяців зі сплатою пропорційно за кожен місяць. Щодо штрафних санкцій вважає, що їх розмір є неспівмірним тим негативним наслідкам, які настали для Фермерського господарства та які не підтверджені доказами, тому неподання будь-яких доказів понесення Фермерським господарством збитків чи додаткових витрат внаслідок допущеного Товариством порушення, є безумовною підставою для застосування приписів ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України до спірних правовідносин та зменшення пені та штрафу, з метою усунення явної неспівмірності між сумою штрафних санкцій та порушеним інтересом Фермерського господарства. Вказує, що фактори, які вплинули та впливають на діяльність Товариства є загальновідомими.

Фермерське господарство у запереченні на клопотання про відкладення розгляду справи та укладення мирової угоди від 09.02.2024 вказало про те, що не бажає врегулювати спір шляхом укладення мирової угоди по сплаті суборендної плати, заперечує щодо розстрочення виконання грошового зобов`язання Товариством з підстав можливості завдання шкоди своїм фінансовим інтересам та економічним можливостям.

Фермерське господарство у клопотанні від 21.04.2024 (вх. г/с №5916/24 від 22.04.2024) просить суд стягнути з Товариства на його користь пеню у розмірі 30 595, 87 грн та штраф в розмірі 129 653, 57 грн, а також витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. Одночасно повідомлено про сплату суми основного боргу в повному обсязі.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

02.01.2023 року між Фермерським господарством "Богданівський курінь" (як суборендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Едем-СК" (як суборендар) був укладений Договір суборенди землі №8/2023 (надалі за текстом - Договір суборенди), відповідно до якого суборендодавець передав, в суборендар прийняв у строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами вказані в додатку №1 Договору, які є його невід`ємними частинами та розташовані на території Бабушківської сільської ради Житомирського району (до змін Чуднівського), Житомирської області.

У п. 2.1. Договору суборенди сторони домовилися, що в суборенду передаються земельні ділянки загальною площею 99,8265 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у тому числі рілля площею 92, 6637 га, та сіножаті площею 7,1628 га.

Об`єкт оренди знаходиться у користуванні суборендодавця на підставі Договорів оренди земельних ділянок згідно договорів оренди землі (п. 2.5. Договору суборенди).

Договір укладено до одного року, до 31.12.2023 року (п. 3.1. Договору суборенди).

Після закінчення строку дії договору суборенди землі суборендар не має переважного права поновити його на новий строк (п. 3.3. Договору суборенди).

Суборендна плата за користування земельними ділянками встановлюється в розмірі 12004, 96 грн в рік, за кожний земельний пай згідно розрахунку, який надає суборендодавець суборендарю на умовах даного договору (п. 4.3. Договору суборенди).

Даний розрахунок формується на підставах:

- витрат, понесених суборендодавцем за основним договором оренди;

- сплачених (нарахованих) суборендодавцем податків та зборів, пов`язаних з виконанням даного договору;

- нормативного прибутку суборендодавця в розмірі не більше 10% (десяти) від витрат вказаних у даному договорі;

- нарахованого в зв`язку з виконанням даного договору податку на додану вартість (п. п.4.4. Договору суборенди).

Суборендна плата вноситься до 1 вересня 2023 року. Форма розрахунку - грошова, що здійснюється у безготівковій формі шляхом перерахування суборендної плати на рахунок суборендаря, що зазначений у цьому договорі (п. 4.5. Договору суборенди).

У разі не внесення орендної плати у строки, визначені цим Договором:

- у 10-денний строк суборендар сплачує штраф у розмірі 30 відсотків орендної плати, встановленої цим договором;

- стягується пеня відповідно до чинного законодавства України (п. 4.6. Договору суборенди).

Об`єкт оренди надається суборендарю в суборенду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (підп. 5.1. п. 5 Договору суборенди).

Цільове призначення об`єкту оренди - землі сільськогосподарського призначення (п. 5.2. Договору оренди).

Після припинення дії цього Договору суборендар повертає суборендарю об`єкт оренди у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав їх в суборенду (п. підп. 6.1. п. 6 Договору суборенди).

Передача земельних ділянок в суборенду здійснюється без розроблення проекту їх відведення (підп. 9.1. п. 9 Договору суборенди).

Право суборенди за даним Договором виникає з моменту його державної реєстрації в порядку, встановленому законом (п. 9.2. Договору суборенди).

У Додатку №1 до Договору суборенди сторони визначили перелік кадастрових номерів земельних ділянок, їх площі (а.с. 11-12).

02.08.2023 сторони уклали Додаткову угоду до Договору суборенди, згідно якого доповнили п. 1.2. Договору суборенди, а саме - суборендодавець надає, а суборендар приймає у строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами вказані в Додатку №1/2 Договору, який є його невід`ємними частинами та розташовані на території Бабушківської сільської ради Житомирського району (до змін - Чуднівського) Житомирської області; п. 2 Договору суборенди сторони виклали в новій редакції, а саме - в суборенду передаються земельні ділянки загальною площею 130, 0903 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у тому числі рілля площею 122, 3986 га та сіножаті площею 7, 6917 га (а.с. 13).

У Додатку №1/2 до Договору суборенди сторони визначили перелік кадастрових номерів земельних ділянок, їх площі (а.с. 14).

22.08.2023 Фермерське господарство виставило до оплати Товариству рахунок №6 на суму 432 029, 76 грн за суборендну плату за користування земельними ділянками (а.с. 15).

31.08.2023 сторони уклали Акт наданих послуг №15 на підставі Договору суборенди на загальну суму 432 178, 56 грн, підписаний сторонами без заперечень та зауважень (а.с. 16).

14.09.20233 Фермерське господарство надіслало Товариству заяву-вимогу про сплату суборендної плати на суму 432 178, 56 грн, однак яка залишена без задоволення, що стало підставою для звернення з позовом про примусове стягнення суми суборендної плати в розмірі 432 178, 56 грн за Договором суборенди.

Додатково Фермерське господарство заявило до стягнення пеню в розмірі 30 595, 87 грн та 30% штрафу в розмірі 129 653, 57 грн.

В ході вирішення спору Товариство повністю погасив суму основного боргу в розмірі 432 178, 56 грн.

Предметом розгляду по суті є вимога про наявність/відсутність підстав для стягнення пені в розмірі 30 595, 87 грн та 30% штрафу в розмірі 129 653, 57 грн.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

1. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 2 ст.175 ГК України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частиною 2 ст. 525 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

1.1. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦКУкраїни).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Згідно з частинами 1, 2 статті 93 ЗК України, статтею 1 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Частинами 1 - 4 статті 8 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, що діяла на момент укладення Договору суборенди) визначено, що орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (крім випадків, визначених законом). Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду. Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому. Строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі. У разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється. Право суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації.

У статті 21 Закону України "Про оренду землі" вказано, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Судом встановлено, що Товариство фактично отримало в суборенду земельні ділянки, про що було складено Акт надання послуг №15 від 31.08.2023 на суму 432 178, 56 грн, зазначена сума основного боргу в розмірі суборендної плати 432 178, 76 грн не заперечувалась Товариством та в ході розгляду справи була погашена в повному обсязі на суму 150 000, 00 грн згідно платіжної інструкції кредитового переказу коштів №10531 від 06.02.2024 та на суму 282 178, 56 грн згідно платіжної інструкції кредитового переказу коштів №10567 від 28.02.2024.

1.2. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Під предметом спору розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Аналогічний правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №13/51-04.

Суд констатує, що основний борг по сплаті суборендної плати існував на дату звернення з позовом до суду на суму 432 178, 56 грн, про що не заперечувало Товариство, припинив своє існування в ході судового розгляду справи.

1.3. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі №355/385/17 зазначено, що тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Отже, у разі обґрунтування заявленого позову посиланням на договірні відносини, розглядаючи спір, господарський суд перш за все має встановити правову природу договору з урахуванням якої визначити зміст спірних правовідносин, їх нормативне регулювання з наступним встановленням обсягу прав та обов`язків і моменту виникнення зобов`язання.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц).

З урахуванням наведеного, суд ухвалює закрити провадження у справі №906/14/87/23 в частині стягнення основного боргу на суму 482178,56грн у зв`язку з відсутністю предмету спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ЦК України.

Одночасно суд ухвалює Фермерському господарству "Богданівський курінь" (вул. Центральна, буд. 5А, с. Бабушки, Чуднівського р-ну (нині - Житомирський р-н), Житомирської області, 13225, ) з Державного бюджету України судовий збір на суму 6 482, 68грн, сплачений платіжною інструкцією №1046 від 07.11.2023 на загальну суму 8 886, 43грн ухвалою суду.

1.4. Суд критично сприймає доводи Товариства про те, що формування Фермерським господарством рахунку та підписання сторонами Акту є нічим іншим, як авансовим зобов`язанням щодо майбутньої співпраці, які мають бути реалізованим після легалізації Договору шляхом його державної реєстрації та твердження про те, що строки виконання зобов`язань щодо сплати орендних платежів за Договором суборенди не настали, через відсутність державної реєстрації, оскільки саме Товариство у відзиві фактично не заперечувало зобов`язання щодо сплати платежів згідно Договору та просило суд розстрочити виконання грошового зобов`язання по сплаті суборендної плати за користування земельними ділянками відповідно до Договору суборенди, що виникло у період з 02.01.2023 до 31.12.2023 на суму 432 178, 56 грн на 12 (дванадцять) місяців, тому з цих підстав також не заслуговують на увагу доводи щодо того, що строки виконання зобов`язань щодо сплати орендної плати за Договором суборенди були зміщені, оскільки відлік строків починає розраховуватися тільки з моменту державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що відбулася в червні 2023.

При цьому, суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі №918/631/19 про те, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані.

Суд звертає увагу, що сплачені в ході судового розгляду справи Товариством кошти заборгованості з суборендної плати на загальну суму 432 178, 56 грн містила призначення платежу "суборендна плата за користування земельними ділянками зг. рах. №6 від 22.08.2023 договір суборенди №8/2023 від 02.01.2023".

1.5. Щодо посилання Товариства на форс-мажорні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань.

Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Крім того, згідно частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 статті 218 ГК України визначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Суд констатує, що на особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок доведення того, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань).

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року.

Листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, що розміщений в мережі Інтернет https://ucci. org.ua/uploads/files/621cba543cda.pdf, та адресований "Всім кого це стосується", Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) на підставі ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.97 №671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні"; ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними, об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Відповідно до частини 1 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Частиною 2 вказаної статті Закону встановлено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Враховуючи наведене, підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної торгово-промислової палати.

Таким чином, одне лише передбачене законом віднесення введеного воєнного стану до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках воєнного стану унеможливлює виконання конкретного договору.

Як свідчать матеріали справи, Товариство у відзиві посилалося на наслідки форс-мажорних обставин через запровадження воєнного стану та вказувало на те, що зазначені обставини не можна вважати прогнозованими та їх не можливо віднести до передбачуваних ризиків при провадженні господарської діяльності.

Дійсно і беззаперечно, введення воєнного стану неодмінно впливає на спроможність своєчасного виконання зобов`язань та обмежує безперешкодне провадження господарської діяльності є загальновідомим та нормативно врегульованим.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (частина 1 статті 617 ЦК України).

Тобто, можливе звільнення від відповідальності за невиконання, а не від виконання в цілому. У будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 у справі №904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і у постанові від 16.07.2019 у справі №917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду.

Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Суд констатує, що Товариство не подало жодного доказу на підтвердження форс-мажорним обставинам.

Так, матеріалами справи підтверджується, що будь-яких зауважень чи претензій з боку суборендаря земельних ділянок щодо невиконання Фермерським господарством чи неналежного виконання ним умов Договору суборенди, не було.

З огляду на вищенаведене, враховуючи усі надзвичайні ситуації, що відбувалися на території України у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та введення воєнного стану в нашій державі з 24.02.2022, постійні ракетні обстріли території України, наслідки та збитки таких постійних ракетних атак, реальні, фактичні бойові дії, які відбуваються на території України, господарський суд виснує, що наведені Товариством обґрунтування та доводи у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин у конкретних правовідносинах, які склалися між сторонами у даній справі не є конкретно для Товариства тими надзвичайними і невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливили належне виконання ним свого обов`язку згідно Договору суборенди щодо повної та своєчасної оплати.

Разом з тим, слід врахувати що Товариство після введення воєнного стану здійснило оплату по сплаті суборендних платежів в повному обсязі, з огляду на вказане, відповідні посилання на настання форс-мажорних обставин, у зв`язку з введенням в Україні військового стану не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання грошових зобов`язань.

2. Щодо позовних вимог про стягнення пені на суму 30 595, 87 грн.

2.1. Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не виконав його в строк, установлений договором.

За статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі сплата неустойки (штрафу, пені) та відшкодування збитків.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч.1, 3 ст. 549 ЦК України).

2.2. Розмір пені, що стягується в судовому порядку, обмежений ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня.

З урахуванням наведених норм, розмір неустойки (пені) за порушення грошових зобов`язань установлюється сторонами в договорі в відсотковому співвідношенні до суми невиконаного зобов`язання, однак не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, якщо інше не передбачене в спеціальному нормативно-правовому акті, що регулює спірні правовідносини сторін.

2.3. Відповідно до частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати) (правові позиції ВС/КГС у постановах від 28.01.20р. у справі №910/17753/18, від 20.08.20 р. у справі 902/959/19; від 10.09.20р. у справі №916/1777/19).

У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч.6 ст. 232 ГК України (правові позиції ВС/КГС у постановах від 20.08.20р. у справі №902/959/19, від 09.03.21р. у справі №924/441/20).

При цьому умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч. 6 ст.232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 07.06.19р. у справі №910/23911/16, від 22.08.19р. у справі №914/508/17, від 12.03.20р. у справі №907/65/18).

2.4. Як зазначалося раніше, сторони у п. 4.6. Договору суборенди визначили, що у разі несплати у строки, визначені цим Договором, зокрема, стягується пеня відповідно до чинного законодавства України.

З врахуванням редакції п.4.6. Договором суборенди до періоду нарахування пені застосовується правило ч. 6 ст. 232 ГК України.

Позивачем нарахована пеня за несвоєчасну сплату суборендних платежів на суму 432 178, 56 грн таким чином: період прострочення з 28.07.2023 до 27.10.2023, кількість днів прострочення 65 днів, сума боргу 432 178, 56 грн, пеня - 30 595, 87 грн.

Господарським судом перевірено арифметичний розрахунок пені, за наслідками якого здійснено власний розрахунок, зокрема.

Судом встановлено, що за умовами п. 4.5. Договору суборенди, суборендна плата мала бути внесена до 01 вересня 2023. Тобто, 01.09.2023 (день тижня - п`ятниця) є останнім днем сплати коштів.

Отже, початок прострочення грошового зобов`язання зі сплати суборендних платежів з 02.09.2023, таким чином період прострочення: 02.09.2023 до 27.10.2023, кількість днів прострочення 56 днів, сума боргу 432 178, 56 грн, пеня - 27 043, 72 грн.

2.5. Таким чином, обґрунтована до стягнення пеня складає 27 043, 72 грн. У стягненні 3 552, 15 грн суд відмовляє.

3. Щодо позовних вимог про стягнення 30% штрафу на суму 129 653, 57 грн.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу та можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань надано сторонам частинами другою та четвертою статті 231 ГК України. В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, а також приписами статті 546 ЦК України та статті 231 ГК України (п.7.38 постанови ВПВС від 01.06.2021р. у справі №910/12876/19).

Фермерське господарство заявило до стягнення 129 653, 57 грн 30% штрафу, нарахованого на суму основного боргу за умовами п. 4.6. Договору суборенди.

Суд перевірив арифметичний розрахунок 30% штрафу, за наслідками якого вважає його арифметично правильним.

3.1. Принцип змагальності сторін полягає, зокрема, у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч.3 ст.13 ГПК). Подібні положення містяться у ч.1 ст.74 ГПК, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже процесуальне законодавство визначає чіткі стандарти мотивування судових рішень.

В рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01.07.2003 (заява №37801/97) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

В рішеннях ЄСПЛ "Вєрєнцов проти України" 11.04.2013 (заява №20372/11), "Проніна проти України" від 18.07.2006 (заява №63566/00), "Нечипорук і Йонкало проти України" від 21.04.2011 (заява №42310/04) ЄСПЛ наголосив, що принцип справедливості, закріплений у п.1 ст. 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретні, доречні та важливі доводи, наведені заявником.

3.2. За приписами частини першої статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Згідно правової позиції Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 зокрема, зазначено такі висновки.

Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

У цих висновках Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 (Провадження № 14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, (провадження № 12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, (провадження № 14-623цс18) (пункт 85).

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У наведених висновках Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Отже, і чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер.

А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.

Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23, від 09.11.2023 у справі №902/919/22).

У зв`язку з викладеним Суд зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Законодавець надав суду можливість зменшувати штрафні санкції, який, у свою чергу, має керуватися при вирішенні такого питання не лише принципом свободи договору, що полягає у можливості узгодити сторонами правочину різноманітні штрафні санкції, так і принципом справедливості, добросовісності та розумності (постанова Верховного Суду від 09.02.2023 у справі №922/4121/20).

Так, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та статтею 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.09.2020 у справі №915/2095/19, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 19.02.2020 у справі №910/1199/19, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 28.09.2022 у справі №916/2302/21.

Відповідно до ст.233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Водночас, зазначені норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

При цьому, виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру (постанова Верховного Суду від 30.03.2021 р. у справі №902/538/18).

Застосоване у частині третій статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення.

Так, згідно із статтею 233 ГК України здійснюючи право на зменшення розміру санкцій суд приймає до уваги:

- ступінь виконання зобов`язання боржником,

- майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні,

- інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Суд констатує, що Товариство в ході судового вирішення справи фактично погасив суму основного боргу в розмірі 432 178, 56 грн зі сплати суборендних платежів, що стало підставою для закриття провадження у справи за цією позовною вимогою у зв`язку з відсутністю предмету спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

При цьому, суд враховує, що Фермерське господарство не подало суду належних доказів понесення йому збитків невиконанням грошового зобов`язання станом на дату звернення з позовом до суду.

Суд, враховуючи баланс інтересів сторін спору, прийшов до висновку зменшити розмір 30% штрафу на 50% з обґрунтованої до стягнення суми 129 653, 57 грн 30% штрафу до суми 64 826, 78 грн 30% штрафу. У стягненні 64 826, 78 грн 30% штрафу суд відмовляє.

4. Згідно з ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

Фермерське господарство довело обґрунтованість позовних вимог в частині, визнаній судом.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

1.1. При зверненні з позовом Фермерське господарство сплатило судовий збір в сумі 8 886, 43 грн виходячи із ціни позову 592 428, 00 грн.

При поданні заяви про забезпечення позову від 05.02.2024 (вх. г/с №01-44/424/24 від 05.02.2024) Фермерське господарство сплатило судовий збір у сумі 1 514, 00 грн.

Як констатував суд, в ході судового розгляду спору, Товариство погасило суму основного боргу в розмірі 432 178, 56 грн, тому суд ухвалює повернути позивачу Фермерському господарству "Богданівський курінь" судовий збір в сумі 6 482,68 грн зі сплаченої суми 8 886, 43 грн у зв`язку із погашення суми основного боргу в розмірі 432 178, 56 грн (432 178, 56 грн х 1,5%) з Державного бюджету України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд покладає в повному обсязі на Товариство судовий збір за подання Фермерським господарством заяви про забезпечення позову.

За наслідками вирішення спору суд покладає на Товариство судовий збір у розмірі 2 350, 46 грн, виходячи із суми задоволених позовних вимог без урахування застосованого судом механізму.

При цьому, правова позиція щодо застосування статті 129 Господарського процесуального кодексу України (щодо розподілу судових витрат, зокрема судового збору), у справах, за результатами розгляду яких суд зменшив розмір неустойки на підставі статті 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, вже викладалася у подібних правовідносинах у наведених скаржником постановах Верховного Суду, зокрема, від 10.03.2021 у справі №904/5702/19, від 16.10.2019 у справі №910/143/19. Наведена правова позиція повністю узгоджується з чинною редакцією статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

2. Щодо витрат на правову допомогу в розмірі 3 000, 00 грн.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт дванадцятий частина третя стаття 2 ГПК України).

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Практична реалізація принципу відшкодування судових витрат в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (надання послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Згідно частинами 1 та 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Право Позивача, у разі задоволення позову, заявити вимоги про компенсацію Відповідачем понесених ним судових витрат, закріплено у частині 4 статті 129 ГПК України.

При цьому, Суд зазначає, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

Тобто критерії, визначені частиною 4 статті 126 ГПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини 4 статті 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною 5 статті 129 ГПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За імперативною нормою ч. 1 ст. 124 ГПК України, позивач зобов`язаний разом з першою заявою по суті спору, а такою є позовна заява, подати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Правові наслідки недотримання цієї норми визначені у ч.2 ст. 124 Кодексу: у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат (постанова ВПВС від 12.11.19р. у справі №904/4494/18).

Суд констатує, що вимоги ч.1 ст. 124 ГПК України щодо вказівки у позовній заяві від 07.11.2023 (вх. г/с №1613 від 13.11.2023) попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат на професійну правничу допомогу позивачем виконано та вказано їх розмір - 3 000, 00 грн.

Витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами за результатами розгляду справи (абз. 1 ч. 2 ст. 126 ГПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України від 05.07.2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (надалі - Закон №5076-VI).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Як свідчать матеріали справи, представництво інтересів Фермерського господарства "Богданівський курінь" () представляв адвокат Віктор Слівінський на підставі ордеру на надання правової (правничої) допомоги серії АМ №1068977 (а.с. 38).

Як вбачається із матеріалів справи, 05.10.2023 між Адвокатським бюро "Віктора Слівінського" та Фермерським господарством "Богданівський курінь" був укладений Договір про надання правової допомоги, за умовами якого, Бюро визначило свої зобов`язання надати правову допомогу щодо захисту клієнта, визначені у п. 1.1. вказаного Догвоору (а.с. 35-36).

05.10.2023 сторони уклали Додаткову угоду до Договору про надання правничої допомоги від 05.10.2023, у якій сторони погодили, що відповідно до п. 3.1. договору визначили розмір гонорару у сумі 3000, 00 грн, які перераховуються на розрахунковий рахунок Бюро. Перелік та вартість робіт визначається у розрахунку, котрий є невід`ємною частиною додаткової угоди (а.с. 37).

У розрахунку наведено такий вид робіт, витрачено часу та вартість робіт, зокрема:

1) проведення вивчення та аналізу документів, наданих клієнтом, вивчення та аналіз судової практики, роз`яснення і коментарів, витрачено часу/вартість години робіт, грн - 1 година/ 1000 грн, вартість робіт - 1 000, 00 грн;

2) надання роз`яснень та консультації клієнту, витрачено часу/вартість години робіт, грн - 0,5 години /1000 грн, варітсь робіт всього, грн - 500, 00 грн;

3) підготовка позовної заяви та пакету документів для подачі позовної заяви, витрачено часу/вартість години робіт, грн - 1,5 години/1000, вартість робіт всього, грн - 1 500, 00 грн

Отже, загальна вартість склала 3 000, 00 грн (а.с. 39).

За Актом №1 про надання і прийняття правничої допомоги сторони прийняли вказані послуги без зауважень (а.с. 40).

Згідно платіжної інструкції №1047 від 07.11.2023 Фермерське господарство сплатило Бюро кошти на суму 3 000, 00 грн (а.с. 41).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п. 28 додаткової постанови ВПВС від 19.02.20р. у справі №755/9215/15-ц; п. 19 додаткової постанови ВПВС від 07.07.21 у справі №910/12876/19; п. 127 постанови ВПВС від 16.11.22р. у справі №922/1964/21).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Судом встановлено, що сторони погодили розмір гонорару у погодинній оплаті, вартість 1 години становить 1 000, 00 грн.

За наслідками вирішення спору, суд дійшов висновку, що заявлені до стягнення витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000, 00 грн є співрозмірними з критеріями розумності і обґрунтованості таких витрат та ухвалює стягнути з Товариства витрати на правничу допомогу в сумі 3 000, 00 грн.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

1. Закрити провадження у справі №906/1487/23 в частині стягнення основного боргу на суму 432 178, 56 грн.

2. Позов задовольнити частково.

3. Зменшити розмір 30% штрафу з обґрунтованої до стягнення суми 129 653,57 грн до суми 64 826,78грн.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕДЕМ-СК" (вул. Чуднівська, буд. 32, с. Малі Коровинці, Чуднівського р-ну (нині - Житомирський р-н), Житомирської області, 13221, ) на користь Фермерського господарства "Богданівський курінь" (вул. Центральна, буд. 5А, с. Бабушки, Чуднівського р-ну (нині - Житомирський р-н), Житомирської області, 13225, ):

- 64 826,78 грн 30% штрафу;

- 27 043, 72 грн пені;

- 2 350, 46 грн судового збору за подання позовної заяви;

- 1514,00 грн судового збору за подання заяви про забезпечення позову;

- 3000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Видати наказ.

4. У стягненні пені на суму 3 552,15 грн та 30% штрафу на суму 64 826,78 грн відмовити.

5. Повернути Фермерському господарству "Богданівський курінь" (вул. Центральна, буд. 5А, с. Бабушки, Чуднівського р-ну (нині - Житомирський р-н), Житомирської області, 13225, ) з Державного бюджету України судовий збір на суму 6 482, 68 грн, сплачений платіжною інструкцією №1046 від 07.11.2023 на загальну суму 8 886, 43 грн ухвалою суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 25.04.24

Суддя Машевська О.П.

Віддрукувати:

1 - в справу

2,3 - сторонам через систему "Електронний суд"