ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року Справа № 925/52/23

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

секретар судового засідання Ібрагімова Є.Р.,

за участі представників сторін:

від Суворовської окружної прокуратури міста Одеси Пидорич Д.М. - заступник начальника відділу Черкаської обласної прокуратури,

від першого позивача - представник не з`явився,

від другого позивача - представник не з`явився,

від третього позивача - представник не з`явився,

від відповідача представник не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста

Одеси в інтересах держави в особі:

1. Одеської міської ради, м. Одеса,

2. Комунального некомерційного підприємства Міська клінічна

лікарня №11 Одеської міської ради, м. Одеса,

3. Південного офісу Держаудитслужби, м. Одеса

до товариства з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв,

м. Черкаси,

про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 354 940 грн.

78 коп.,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Черкаської області з позовом звернувся заступник керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі: Одеської міської ради, Комунального некомерційного підприємства Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради та Південного офісу Держаудитслужби до товариства з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв про:

1. визнання недійсною додаткову угоду від 13 квітня 2021 року №1 до договору постачання електроенергії від 12 лютого 2021 року №Е/474-21, укладену між комунальним некомерційним підприємством Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради та товариством з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв;

2. визнання недійсною додаткову угоду від 19 травня 2021 року №2 до договору постачання електроенергії від 12 лютого 2021 року №Е/474-21, укладену між комунальним некомерційним підприємством Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради та товариством з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв;

3. визнання недійсною додаткову угоду від 06 вересня 2021 року №2/1 до договору постачання електроенергії від 12 лютого 2021 року №Е/474-21, укладену між комунальним некомерційним підприємством Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради та товариством з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв;

4. визнання недійсною додаткову угоду від 06 вересня 2021 року №3 до договору постачання електроенергії від 12 лютого 2021 року №Е/474-21, укладену між комунальним некомерційним підприємством Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради та товариством з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв;

5. визнання недійсною додаткову угоду від 07 вересня 2021 року №4 до договору постачання електроенергії від 12 лютого 2021 року №Е/474-21, укладену між комунальним некомерційним підприємством Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради та товариством з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв;

6. визнання недійсною додаткову угоду від 09 листопада 2021 року №5 до договору постачання електроенергії від 12 лютого 2021 року №Е/474-21, укладену між комунальним некомерційним підприємством Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради та товариством з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв;

7. визнання недійсною додаткову угоду від 11 листопада 2021 року №6 до договору постачання електроенергії від 12 лютого 2021 року №Е/474-21 укладену між комунальним некомерційним підприємством Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради та товариством з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв;

8. визнання недійсною додаткову угоду від 18 листопада 2021 року №7 до договору постачання електроенергії від 12 лютого 2021 року №Е/474-21, укладену між комунальним некомерційним підприємством Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради та товариством з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв;

9. стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв на користь Комунального некомерційного підприємства Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради надмірно сплачені кошти у сумі - 1 193 617 грн. 83 коп.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 05 січня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 11 год. 00 хв. 07 лютого 2023 року.

В судовому засіданні, яке відбулося 07 лютого 2023 року суд оголосив перерву в підготовчому засіданні до 09 год. 30 хв. 02 березня 2023 року.

Ухвалою суду від 02 березня 2023 року провадження у справі №925/52/23 зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №905/1907/21.

21 липня 2023 року від заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій прокурор просить суд стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв на користь Комунального некомерційного підприємства Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради надмірно сплачені кошти у сумі 354 940 грн. 78 коп.

Решта позовних вимог прокурора залишилася без змін.

Ухвалою суду від 06 вересня 2023 року провадження у справі №925/52/23 поновлено. Продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів.

Підготовче засідання суду призначено на 10 год. 00 хв. 21 вересня 2023 року.

Заяву заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси про зменшення розміру позовних вимог прийнято до розгляду.

В судовому засіданні, яке відбулося 21 вересня 2023 року суд відклав розгляд справи в підготовчому засіданні на 11 год. 00 хв. 12 жовтня 2023 року.

В судовому засіданні, яке відбулося 12 жовтня 2023 року, суд оголосив перерву до 10 год. 30 хв. 01 листопада 2023 року.

24 жовтня 2023 року від заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси надійшла заява про зміну предмету позову, в якій останній просить суд стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв до бюджету на користь Одеської міської ради надмірно сплачені бюджетні кошти у сумі 354 940 грн. 78 коп. Решта позовних вимог прокурора залишилася без змін.

Ухвалою суду від 01 листопада 2024 року заяву заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси про зміну предмету позову прийнято до розгляду.

Провадження у справі №925/52/23 зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №922/2321/22.

Ухвалою суду від 05 лютого 2024 року провадження у справі №925/52/23 поновлено. Підготовче засідання по справі призначено на 11 год. 30 хв. 22 лютого 2024 року.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 22 лютого 2024 року, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Розгляд справи по суті призначено на 10 год. 30 хв. 21 березня 2024 року.

В судовому засіданні, яке відбулося 21 березня 2024 року суд відклав розгляд справи по суті на 11 год. 30 хв. 09 квітня 2024 року.

Представники сторін в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалу суду від 21 березня 2024 року було доставлено відповідачу до його електронного кабінету 21 березня 2024 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа виготовленої з комп`ютерної програми Діловодство спеціалізованого суду.

09 квітня 2024 року від Суворовської окружної прокуратури міста Одеси надійшли клопотання про:

- залишення позову заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в частині представництва інтересів держави в особі Комунального некомерційного підприємства Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради;

- залучення співвідповідачем Комунального некомерційного підприємства Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради в частині оскарження додаткових угод.

Судом враховано, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Як зазначалося вище, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 22 лютого 2024 року, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 10 год. 30 хв. 21 березня 2024 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 201 ГПК України з оголошення головуючим судового засідання відкритим розпочинається розгляд справи по суті.

Отже, розгляд справи по суті розпочався 21 березня 2024 року.

Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 48 ГПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.

Після спливу строків, зазначених в частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Прокурором у своїх заявах не наведено поважних причин неможливості звернення до суду з відповідними заявами в підготовчому провадженні.

Оскільки заяви (клопотання) про залишення позову заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в частині представництва інтересів держави в особі Комунального некомерційного підприємства Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради та залучення до участі у справі співвідповідача прокуратурою подано до суду вже під час розгляду справи по суті, то з урахуванням вищевказаних положень ст. 207 ГПК України, суд вирішив відповідні клопотання залишити без розгляду.

Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити повністю (з урахуванням заяви про зміну предмету позову та поданих клопотань).

Відповідач проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позов та зазначав, що при укладанні спірних додаткових угод постачальником було дотримано вимоги ПРРЕЕ, п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України Про публічні закупівлі, а також п. 5.3, п. 5.4. договору, п. 16 комерційної пропозиції.

Відповідач вважає, що висновки Черкаської торгово-промислової палати є належними доказами, що підтверджують збільшення ціни за одиницю товару на ринку у відповідні періоди, і саме ці докази стали підставою для укладання спірних додаткових угод.

Також відповідач зазначав, що наданий суду розрахунок грошових коштів, що підлягають стягненню з відповідача здійснено прокурором не вірно.

Водночас, відповідач стверджував, що з урахуванням положень чинного процесуального законодавства відсутні підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Комунального некомерційного підприємства Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради.

У зв`язку з чим, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

У відповіді на відзив прокурор не погоджується з доводами викладеними відповідачем у відзиві та вказував, що з урахуванням положень п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України Про публічні закупівлі ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%.

Відповідач належними доказами не довів тієї обставини, що невнесення змін до договору в частині збільшення ціни на електроенергію було б очевидно невигідним та збитковим для товариства.

Отже, відповідач був зобов`язаний поставити увесь обсяг електричної енергії за ціною встановленою договором від 12 лютого 2021 року №Е/474-21.

Розрахунки здійснені прокурором на підставі звіту про виконання договору про закупівлю UA-2021-01-04-000740-с, що опубліковано Комунальним некомерційним підприємством Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради на порталі Прозорро.

Також прокурор вказував, що дійсно другий позивач не є суб`єктом владних повноважень, проте саме комунальне підприємство здійснювало оплату за товар.

У запереченні на відповідь на відзив відповідач вказував, що висновок Верховного Суду від 18 червня 2021 року №927/491/19 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не може бути врахованим при розгляді даної справи.

Відповідач також зазначав, що у відзиві на позовну заяву останнім доведено факт зростання ціни за одиницю товару на ринку на 113,38% під час дії договору.

З доводами прокурора, щодо обґрунтованості представництва інтересів держави в особі комунального некомерційного підприємства відповідач не погоджується.

В судовому засіданні, яке відбулося 09 квітня 2024 року згідно ч. 1 ст. 240 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення зі справи №925/52/23.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора, а також дослідивши докази, суд вважає, що позов заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Комунального некомерційного підприємства Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради слід залишити без розгляду, а позов заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі: Одеської міської ради та Південного офісу Держаудитслужби до товариства з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено господарським судом під час її розгляду, Комунальне некомерційне підприємство Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради (замовник) 04 січня 2021 року оголосило про проведення відкритих торгів ДК 021:2015:09310000-5: Електрична енергія з очікуваною вартістю 3 750 000 грн.

Запланований обсяг електричної енергії складав 1 500 000 кВт/год.

Відповідно до протоколу уповноваженої особи (з розгляду тендерних пропозицій та вибору переможця) від 21 січня 2021 року визначено переможцем товариство з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв з найменшою остаточною ціновою пропозицією 2 868 750 грн. з ПДВ.

Надалі, уповноважено особою замовника 26 січня 2021 року оприлюднено повідомлення про намір укласти договір про закупівлю з ТОВ Енергогазрезерв на закупівлю електричної енергії (ДК 021:2015:09310000-5: Електрична енергія) обсягом 1 500 000 кВт/год, з ціновою пропозицією 2 868 750 грн., строком виконання до 31 грудня 2021 року. Джерело фінансування закупівлі - місцевий бюджет.

У подальшому, 12 лютого 2021 року між Комунальним некомерційним підприємством Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради (споживач) та товариством з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв (постачальник) було укладено договір №Е/474-21 про закупівлю електричної енергії у постачальника.

Предметом вказаного договору є: електрична енергія, ДК 021:2015 під кодом: 09310000-5 електрична енергія, за ціною 1,9125 грн. з ПДВ за 1 кВт*год., за обсяг електричної енергії: 1 500 000 кВт/год, загальною вартістю 2 868 750 грн. (п..п 2.1., 5.1. договору).

Відповідно до п.2.3 договору строк постачання електричної енергії до 31 грудня 2021 року.

Початок постачання з 15 лютого 2021 року згідно із заявою про приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу.

Місце поставки товару визначено: 65006, м. Одеса, вул. Академіка Воробйова, 5-Г.

У подальшому до договору від 12 лютого 2021 року №Е/474-21 було укладено ряд додаткових угод, якими зменшено обсяги електричної енергії з урахуванням збільшення її ціни, а саме:

додаткова угода №1 від 13 квітня 2021 року на підставі якої з 01 березня 2021 року ціна за електроенергію за 1 кВт*год. зросте з 1,9125 грн. з ПДВ до 2,03 грн. з ПДВ. Загальний обсяг/кількість закупівлі становить 1413177,339 кВт*год. Отже, ціна на товар за додатковою угодою №1 збільшено на 6,1%;

додаткова угода №2 від 19 травня 2021 року на підставі якої з 01 травня 2021 року ціна за електроенергію за 1 кВт*год. зросте з 2,03 грн. з ПДВ до 2,19 грн. з ПДВ. Загальний обсяг/кількість закупівлі становить 1309931,5 кВт*год. Отже, ціна на товар за додатковою угодою №2 збільшено на 7,8%;

додаткова угода №2/1 від 06 вересня 2021 року на підставі якої з 22 серпня 2021 року ціна за електроенергію за 1 кВт*год. зросте з 2,19 грн. з ПДВ до 2,37 грн. з ПДВ. Загальний обсяг/кількість закупівлі становить 1210443,037 кВт*год. Отже, ціна на товар за додатковою угодою №2/1 збільшено на 8,2 %;

додаткова угода №3 від 06 вересня 2021 року на підставі якої з 25 серпня 2021 року ціна за електроенергію за 1 кВт*год. зросте з 2,37 грн. з ПДВ до 2,57 грн. з ПДВ. Загальний обсяг/кількість закупівлі становить 1116245,136 кВт*год. Отже, ціна на товар за додатковою угодою №3 збільшено на 8,4%;

додаткова угода №4 від 07 вересня 2021 року на підставі якої з 28 серпня 2021 року ціна за електроенергію за 1 кВт*год. зросте з 2,57 грн. з ПДВ до 2,75 грн. з ПДВ. Загальний обсяг/кількість закупівлі становить 1043181,818 кВт*год. Отже, ціна на товар за додатковою угодою №4 збільшено на 7%;

додаткова угода №5 від 09 листопада 2021 року на підставі якої з 27 вересня 2021 року ціна за електроенергію за 1 кВт*год. зросте з 2,75 грн. з ПДВ до 2,98 грн. з ПДВ. Загальний обсяг/кількість закупівлі становить 962 667,785 кВт*год. Отже, ціна на товар за додатковою угодою №5 збільшено на 8,3 %;

додаткова угода №6 від 11 листопада 2021 року на підставі якої з 21 жовтня 2021 року ціна за електроенергію за 1 кВт*год. зросте з 2,98 грн. з ПДВ до 3,24 грн. з ПДВ. Загальний обсяг/кількість закупівлі становить 885 416,666 кВт*год. Отже, ціна на товар за додатковою угодою №6 збільшено на 8,72%;

додаткова угода №7 від 18 листопада 2021 року на підставі якої з 01 листопада 2021 року ціна за електроенергію за 1 кВт*год. зросте з 3,24 грн. з ПДВ до 3,52 грн. з ПДВ. Загальний обсяг/кількість закупівлі становить 814 985,795 кВт*год. Отже, ціна на товар за додатковою угодою №7 збільшено на 8,64%.

Крім того, укладено додаткову угоду №9 від 29 листопада 2021 року згідно з якою сторони домовились зменшити обсяг закупівлі на 255 042,53 грн. Ціна договору за цією додатковою угодою становить 2 613 707,47 грн.

Прокурор зазначав, що внаслідок укладання споживачем та постачальником вищевказаних додаткових угод до договору про постачання електричної енергії від 12 лютого 2021 року №Е/474-21 за рахунок зменшення обсягів поставки товару вартість одиниці електричної енергії загалом збільшилась на 44%, а обсяг/кількість закупівлі зменшився на 46%.

Прокурор обґрунтовуючи свої вимоги зазначав, що при укладенні спірних додаткових угод сторонами було порушено вимоги п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України Про публічні закупівлі, в зв`язку з чим просив суд укладені додаткові угоди №№1, 2, 2/1, 3-7 до договору визнати недійсними.

Судом враховано, що правовідносини в сфері державних закупівель регулюються Законом України Про публічні закупівлі, метою якого є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України Про публічні закупівлі замовниками є органи державної влади (органи законодавчої, органи виконавчої, судової влади), та правоохоронні органи держави, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, об`єднання територіальних громад.

Відповідно до ст. 5 Закону України Про публічні закупівлі закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія, ефективність та пропорційність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників та рівне ставлення до них; об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури за купівлі/спрощеної закупівлі; запобігання корупційним діям і зловживанням.

Відповідно до частини першої статті 41 Закону №922-VIII договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 628, статтею 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

За частиною другою статті 189 Господарського кодексу України (далі - ГК України) ціна є істотною умовою господарського договору.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із частинами першою, другою статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Закону № 922-VIII умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

Із системного тлумачення наведених норм ЦК України, ГК України та Закону №922-VIII вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.

Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

В іншому випадку не досягається мета Закону №922-VIII, яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.

При цьому судом було враховано правові висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі №922/2321/22.

Водночас під час розгляду даної справи судом враховано, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі №905/1907/21 зазначала, що згідно із частиною третьою статті 41 ГПК України у господарських справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1)).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.17) і № 922/1830/19 (підпункт 7.2)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.18) і № 922/1830/19 (підпункт 7.3)).

У пункті 55 постанови від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону № 1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015. Частина перша цієї статті визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з абзацами першим та другим частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Абзац третій частини третьої цієї статті передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Беручи до уваги наведене, Велика Палата Верховного Суду підтверджує свої висновки, викладені у пункті 9 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, про те, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII, має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень незалежно від наявності статусу юридичної особи. Разом з цим слід враховувати, що у контексті засадничого положення частини другої статті 19 Конституції України відсутність у Законі № 1697-VII інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.

У відносинах щодо розрахунків з постачальником природного газу за договором комунальний заклад, який є розпорядником бюджетних коштів, виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як сторона у зобов`язальних правовідносинах (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у підпунктах 6.27-6.29 постанови ВП ВС від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (№ в ЄДРСР 86206223) та підпунктах 6.30-6.32 постанови ВП ВС від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18 (№ в ЄДРСР 85443503)).

Використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб - мешканців відповідної області. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси відповідної територіальної громади.

Оскільки засновником комунального закладу та власником його майна є територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування, що фінансує і контролює діяльність такого комунального закладу, а також зобов`язаний контролювати виконання обласного бюджету, зокрема законність та ефективність використання зазначеним закладом коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, то вказаний орган місцевого самоврядування є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів обласного бюджету. Схожі висновки викладені у постанові КГС ВС від 22.12.2022 у справі № 904/123/22 (№ в ЄДРСР 108058795), постанові КГС ВС від 26.10.2022 у справі № 904/5558/20 (№ в ЄДРСР 107179024) (підпункти 5.50, 5.51) та постанові КГС ВС від 21.12.2022 у справі № 904/8332/21 (№ в ЄДРСР 108058943) (пункт 33).

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Комунального некомерційного підприємства Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради, а тому вважає за необхідне залишити позов прокурора, що поданий в інтересах держави в особі комунального некомерційного підприємства, без розгляду відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Щодо позовних вимог заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі: Одеської міської ради та Південного офісу Держаудитслужби до товариства з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 354 940 грн. 78 коп. судом враховано наступне:

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Вказана правова норма кореспондується з положеннями частини першої статті 626 ЦК України.

Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.

Зміст договору як угоди домовленості (правочину) двох або більше сторін складає сукупність визначених на їхній розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 626, частина перша статті 628 ЦК України)

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Частиною першою статті 627 ЦК України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтями 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи питання про недійсність правочину судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним у загальному розумінні, суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню (сторонами справи мають бути всі сторони правочину), та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17 та постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

З огляду на зазначене, якщо під час розгляду позовних вимог про визнання правочину недійним суд встановить, що позов пред`явлено не до всіх учасників цього правочину, тобто встановить неналежний суб`єктний склад учасників справи, суд відмовляє в задоволенні позову із зазначеної підстави або за клопотанням сторони спору здійснює заміну відповідача на належного або залучає співвідповідача.

Вказані правові висновки не суперечать тим, які містяться в постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18 (провадження № 61-697св20), від 19 серпня 2020 року в справі № 639/6295/16-ц (провадження № 61-36683св18), від 14 липня 2020 року в справі № 686/23977/18 (провадження № 61-17715св19), від 08 липня 2020 року в справі № 612/808/18 (провадження № 61-15537св19).

При цьому судом враховано правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року зі справи № 125/2157/19.

Водночас КЦС ВС у своїй постанові від 30 липня 2020 року у справі №670/23/18 вказав, що за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.

Відповідно до ч. 7 ст.238 ГПК України суд, приймаючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.

Оскільки позов прокурора в інтересах держави в особі Комунального некомерційного підприємства Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради до товариства з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 354 940 грн. 78 коп. залишено судом без розгляду, то позов прокурора в інтересах держави в особі: Одеської міської ради та Південного офісу Держаудитслужби про визнання недійсними додаткових угод та стягнення грошових коштів пред`явлено лише до однієї сторони договору - товариства з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв.

Отже, з урахуванням вищенаведених правових висновків Верховного Суду місцевий господарський суд вважає за необхідне у задоволенні позову заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі: Одеської міської ради та Південного офісу Держаудитслужби до товариства з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 354 940 грн. 78 коп. відмовити повністю, оскільки позов пред`явлено не до всіх учасників спірних правочинів.

Дані обставини є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові, а тому інші докази та доводи сторін судом не оцінюються та до уваги не приймаються.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

На підставі викладеного, та керуючись ст. 129, п. 2 ч. 1 ст. 226, ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Комунального некомерційного підприємства Міська клінічна лікарня №11 Одеської міської ради до товариства з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 354 940 грн. 78 коп. залишити без розгляду.

2. У задоволенні позову заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі: Одеської міської ради та Південного офісу Держаудитслужби до товариства з обмеженою відповідальністю Енергогазрезерв про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 354 940 грн. 78 коп. відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строк визначені ст. 241 ГПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 19 квітня 2024 року.

Суддя А.В.Васянович