ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22.04.2024 Справа №905/154/24

Господарський суд Донецької області у складі судді Фурсової С.М. розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, місто Київ, вулиця Єжи Гедройця, будинок №5; ) в особі філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03049, місто Київ, вулиця Уманська, будинок №8; )

до Фізичної особи-підприємця Анісімової Сніжани Олександрівни ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 )

про стягнення 35 654,35 гривень, -

С У Т Ь С П О Р У

Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулось до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Анісімової Сніжани Олександрівни про стягнення 35 654,35 гривень, з яких: 29 535,00 гривень заборгованість за непоставлений товар, 842,35 гривень 3% річних, 5 277,00 гривень інфляційні втрати та зазначення в рішенні суду про нарахування 3% річних до моменту остаточного виконання рішення суду.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на не повернення попередньої оплати відповідачем після розірвання договору, укладеного в спрощений спосіб.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 12.02.2024 позовну заяву залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків.

Від позивача 26.02.2024 надійшли докази усунення недоліків на виконання вимог ухвали суду від 12.02.2024.

Дослідивши надані позивачем документи суд прийшов до висновку, що позивач усунув недоліки встановлені судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 174 ГПК України якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до господарського суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 176 цього Кодексу.

Враховуючи, що заявником усунуто встановлені при подані позовної заяви недоліки, суд прийшов до висновку, що позов подано з додержанням вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 ГПК України.

Питання щодо визначення форми судочинства вирішується судом на стадії відкриття провадження у справі згідно ст. 176 ГПК України.

Статтею 12 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного).

За приписами частини першої пункту 3 статті 12 господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Для цілей цього Кодексу визначено поняття малозначних справ, а саме - це справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними.

Відповідно до ч.5 ст.252 господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Розглянувши матеріали позовної заяви, господарський суд дійшов висновку, що справу слід розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, оскільки справа не є складною, а сума позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 27.02.2024 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою встановлено сторонам строк на подання заяв по суті спору та доказів.

Судом встановлено, що відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022, вся територія Маріупольського району включена до переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, дата початку тимчасової окупації - 05.03.2022. Загальновідомою є інформація про те, що внаслідок бойових дій з м.Маріуполя проводилась евакуація населення.

На теперішній час існує об`єктивна неможливість повідомлення відповідача про стан розгляду справи №905/154/24 за відомою адресою у порядку, передбаченому ГПК України (направлення рекомендованим листом з описом вкладення).

Вказані обставини не можуть зумовлювати ухилення від здійснення правосуддя, у зв`язку з чим судом вжито додаткових доступних заходів задля з`ясування інших можливих засобів зв`язку з учасником справи для його належного повідомлення передбаченим діючим законодавством способом.

За телефонним номером, зазначеним заявником у позовній заяві встановити зв`язок для передачі телефонограми з повідомлення про відкриття провадження у справі не вдалось.

Інформація про відкриття провадження у справі розміщувалась у вигляді відповідного оголошення на веб-порталі «Судова влада України».

Крім того, ухвала суду від 27.02.2024 про відкриття провадження у справі направлялась на електронну адресу відповідача, за якою здійснювалось листування між сторонами при укладенні договору, - .

Отже, суд належним чином виконав вимоги Господарського процесуального кодексу України щодо направлення процесуальних документів учасникам справи та здійснив всі необхідні дії з метою належного їх повідомлення про розгляд справи, а відповідач мав достатньо часу підготувати заперечення на позовну заяву і визнається таким, що був належним чином повідомлений розгляд даної справи (згідно частини шостої статті 242 ГПК України).

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, в інший спосіб своєї позиції на довів.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.9 ст.165 ГПК України).

З огляду на те, що під час розгляду справи судом створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених статтями 42, 46 ГПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті заявлених вимог за наявними у ній матеріали, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд -

В С Т А Н О В И В

Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо Гребінка філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» (далі - позивач) 27 січня 2022 року була сформована заявка та направлена на електронну адресу Фізичної особи-підприємця Анісімової Сніжани Олександрівни («») на поставку:

Сигнальний фонар вагона ФСК-5 6 штук;

Міжвагонне з`єднання 54V (рукав Пінча) 10 штук;

Клемна колодка коробки Р3-8Б в комплекті 20 штук;

Клемна колодка 5 мм 100 штук;

Клемна колодка 2,5 мм 100 штук;

Лінза сигнального ліхтаря 30 штук;

Скло плафона 113 мм 10 штук;

Скло квадратного плафона 10 штук;

Наконечник кабельний 35х10 30 штук;

Наконечник кабельний 35х8 20 штук;

Наконечник кабельний 16х8 20 штук.

28 січня 2022 року від ФОП Анісімової Сніжани Олександрівни позивачем на його електронну адресу отримано рахунки на оплату товару на загальну суму 29 535,00 гривень:

Рахунок на оплату №26 від 28.01.2022 за сигнальний ліхтар вагону ФСК (з червоною лінзою) у кількості 6 штук на суму 12 355,20 гривень;

Рахунок на оплату №28 від 28.01.2022 за міжвагонне з`єднання (54V) (рукав Пінча) ШС-5М 10 штук на суму 7 900,20 гривень;

Рахунок на оплату №29 від 28.01.2022 за клемну коробку СК-12Г (СКНБ) в комплекті 20 штук, лінзу сигнального ліхтаря ФСК.02 30 штук, скло плафону 113 мм 10388-Н 10 штук, скло квадратного плафона 10372-Н 10 штук на загальну суму 9 279,60 гривень.

На підставі вищезазначених рахунків на оплату, 23.02.2022 позивачем було проведено оплату на загальну суму 29 535,00 гривень на банківський рахунок відповідача, що підтверджується квитанціями №7 від 23.02.2022 на суму 9 279,60 гривень, №8 від 23.02.2022 на суму 12 355,20 гривень, №9 від 23.02.2022 на суму 7900,20 гривень.

Грошові кошти на придбання товару були видані позивачем під звіт, про що свідчать Розпорядження про видачу коштів під звіт, видані в.о. директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» О. Перцовським на бригадира Лисенка Руслана Євгеновича на картковий рахунок: НОМЕР_2 , ІПН НОМЕР_3 .

Крім того, виробничим підрозділом пасажирське вагонне депо Гребінка філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» 23.02.2022 року було подано звіт до філії «Пасажирська компанія» про використання коштів, виданих під звіт, №40 від 23.02.2022, №41 від 23.02.2022 та №42 від 23.02.2022.

Цього ж дня (23.02.2024) позивач шляхом направлення електронного листа повідомив відповідача про факт здійснення оплати та готовність прийняти товар. До листа додано копії Довіреностей за №113 від 23.02.2022, №117 від 23.02.2022, №118 від 23.02.2022 на отримання цінностей (товару) довіреною особою виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо Гребінка філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця».

Позивач зазначає, що відповідач не поставив позивачу попередньо оплачений позивачем товар на суму 29 535,00 гривень.

Позивач неодноразово направляв на адресу відповідача вимоги щодо поставки товару або повернення передоплати за товар шляхом направлення листів на електронну адресу відповідача.

Відповідачем зазначені вимога залишені без задоволення.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач не здійснив поставку попередньо оплаченого товару та не повернув суму сплачених позивачем коштів у розмірі 29 535,00 гривень, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 29 535,00 гривень, яку позивач просить стягнути.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

За змістом ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно положень ст. 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

У відповідності до ч. 1, 6 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, судом встановлено, що між сторонами було укладено договір поставки у спрощений спосіб, на підставі якого між сторонами виникли правовідносини щодо поставки товару, у яких відповідач, надавши позивачеві рахунок на оплату взяв на себе обов`язки продавця, а позивач, оплативши зазначений рахунок та винивши конклюдентну дію, взяв на себе права та обов`язки покупця.

Стаття 525 Цивільного кодексу України визначає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За приписами частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, за висновками суду, документом, який підтверджує факт виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару позивачеві, є видаткова накладна, яка має бути оформлена сторонами за наслідками поставки товару. Тобто, саме цей документ є первинним бухгалтерським документом, який засвідчує здійснення господарської операції і містить інформацію про вартість переданого товару.

Проте, як зазначено позивачем в позовній заяві, відповідачем поставка товару в обсязі та на суму, відповідно до здійсненої позивачем попередньої оплати, здійснена не була.

При цьому доказів повідомлення позивача як покупця про неможливість здійснення повної поставки на суму здійсненої передплати відповідачем не надано.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Водночас господарський суд звертає увагу, що зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Відтак, оскільки в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність заборгованості відповідача у розмірі 29 535,00 гривень вартості попередньо оплаченого, але неотриманого позивачем у визначений Договором строк товару, до спірних правовідносин окрім приписів зазначених позивачем в позовній заяві статей ЦК України судом застосовано положення статті 693 Цивільного кодексу України, які регулюють питання попередньої оплати за договорами купівлі - продажу (поставки).

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження виконання Договору чи повернення позивачу суми попередньої оплати товару за Договором, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним Договору поставки суду також не надано.

Як слідує з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача із вимогою про поставку товару або повернення коштів у сумі 29 535,00 гривень листами від 19.05.2022, 09.08.2022.

Листом від 24.02.2023 позивач повідомив відповідача про розірвання домовленостей та вимагав повернення суми попередньої оплати.

Матеріали справи не містять доказів задоволення відповідачем вимоги та повернення грошових коштів у сумі 29 535,00 гривень або ж доказів здійснення відповідачем поставки товару.

Таким чином, суд дійшов висновку, що сплачені позивачем кошти у сумі 29 535,00 гривень є попередньою оплатою.

При цьому, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на «законне очікування», що йому будуть повернуті кошти попередньо сплачені останнім. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном.

З огляду на вищевикладене, в силу чинного законодавства позивач наділений правом вимагати повернення коштів попередньої оплати та враховуючи, що позивач має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий, відповідач доказів, які б підтверджували поставку товару чи повернення попередньої оплати за непоставлений товар в сумі 29 535,00 гривень не надав, доводів позивача не спростував, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 29 535,00 гривень є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зокрема, позовною вимогою позивача у даній справі є вимога про повернення суми попередньої оплати за Договором поставки на підставі частини другої статті 693 Цивільного кодексу України, і така вимога позивача є грошовим зобов`язанням у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, а тому нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму заборгованості з повернення суми попередньої оплати товару є правомірним.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у випадку прострочення зобов`язання з повернення суми попередньої оплати товару викладена у постанові Великої Палата Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19, аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17).

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3% річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц та від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини другої статті 693 Цивільного кодексу України. З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо строків поставки товару, позивачем правомірно нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 3% річних та інфляційні втрати.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині пені, процентів річних та втрат від інфляції суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення сум або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Відповідно до наданого до позовної заяви розрахунку, позивачем заявлено до стягнення 3% річних у сумі 842,35 гривень за період з 19.05.2022 по 01.05.2023 та інфляційні втрати у сумі 5 277,00 гривень за період травень 2022 року - травень 2023 року.

Перевіривши заявлені позивачем до стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що розрахунок позивача є методологічно невірним, оскільки позивачем помилково визначено період нарахування 3% річних з 19.05.2022.

Як встановлено судом, оплата виставлених рахунків на банківський рахунок відповідача проводилась відповідальною особою позивача Лисенко Р.Є. виданими йому відповідними розпорядженнями коштами.

Позивач звертався до відповідача із вимогою (вперше) про поставку товару або повернення коштів у сумі 29 535,00 гривень листом від 19.05.2022 в якому були зазначені банківські реквізити для такого повернення.

Відповідно до ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже семиденний строк виконання претензії сплинув 26.05.2022, прострочення виконання зобов`язання настало з 27.05.2022.

За здійсненим господарським судом перерахунком, виконаним за допомогою програми інформаційно-пошукової системи «ЛІГА Закон», за порушення строків повернення оплати, в межах визначеного позивачем строку за період з 27.05.2022 по 01.05.2023 розмір 3% річних становить 825,36 гривень, розмір інфляційних втрат за період червень 2022 року - травень 2023 року - 4 531,15 гривень.

За таких обставин позовні вимоги в цій частині задовольняються у визначеному судом розмірі.

Щодо заявленої позивачем вимоги про необхідність зазначення в рішенні суду про нарахування 3% річних з 19.05.2022 до моменту остаточного виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Така вимога позивача задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 10 ст. 238 ГПК України передбачено, що суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Правовий аналіз наведених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що остання передбачає право, а не обов`язок суду зазначити про нарахування відсотків або пені у рішенні про стягнення боргу, і таке право надано суду для нарахування відсотків, або для нарахування пені, тобто за вибором позивача один з видів відповідальності.

Згідно статті 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом враховано, що позивачем вже було заявлено до стягнення 3% за період з 19.05.2022 по 01.05.2023, а тому здійснення нарахування органом (особою), що буде здійснювати виконання рішення, як про це просить позивач, призведе до подвійного стягнення цієї суми.

Крім того, позивачем самостійно припинено здійснення нарахування 3% річних з 02.05.2023, в той час як позов подано до суду 05.02.2024.

Суд не вважає , що застосування частини 10 статті 238 ГПК України у даному випадку, сприятиме найшвидшому виконанню відповідачем судового рішення в частині сплати основного боргу.

Враховуючи викладене, обставини справи, беручи до уваги, що зазначення про нарахування відсотків є правом суду, суд не вбачає підстав для застосування п.10 ст.238 ГПК України, у зв`язку з чим вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Водночас, у разі невиконання рішення у даній справі, позивач не позбавлений права звернутися до суду з окремим позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період, який не був предметом розгляду цього спору.

Згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 86, 129, 210 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Фізичної особи-підприємця Анісімової Сніжани Олександрівни про стягнення 35 654,35 гривень, з яких: 29 535,00 гривень заборгованість за непоставлений товар, 842,35 гривень 3% річних, 5 277,00 гривень інфляційні втрати та зазначення в рішенні суду про нарахування 3% річних до моменту остаточного виконання рішення суду - задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Анісімової Сніжани Олександрівни ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, місто Київ, вулиця Єжи Гедройця, будинок №5; ) в особі філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03049, місто Київ, вулиця Уманська, будинок №8; ) 29 535,00 гривень заборгованості за непоставлений товар, 825,36 гривень 3% річних, 4 531,15 гривень інфляційних втрат, а також судовий збір в сумі 2 963,22 гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі http://dn.arbitr.gov.ua.

Суддя С.М. Фурсова