ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2024 р. Справа №914/2840/23

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя О.В. Зварич

судді В.М. Гриців

І.Б. Малех,

секретар судового засідання Р.А. Пишна,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Львівської обласної прокуратури за №15/4-261вих-24 від 04.03.2024 року (вх. № 01-05/686/24 від 07.03.2024 року)

на рішення господарського суду Львівської області від 07.02.2024 року (суддя Т.Я. Рим; повний текст рішення складено 15.02.2024 року)

у справі № 914/2840/23

за позовом: Керівника Червоноградської окружної прокуратури в інтересах держави в особі

Державного агентства водних ресурсів України (надалі Держводагенство)

до відповідача: Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну (надалі БУВР річок Західного Бугу та Сяну)

про визнання права власності,

за участю:

від прокуратури: Рогожнікова Н.Б. (посвідчення № 068775 від 01.03.2023 року);

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Файрон Т.С. (самопредставництво юридичної особи),

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

21.09.2023 року Керівник Червоноградської окружної прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Держводагенства до господарського суду Львівської області з позовом до БУВР річок Західного Бугу та Сяну про визнання за Держводагенством права державної власності на будівлі і споруди за адресою: Львівська обл., Сокальський р-н (Червоноградський р-н), м. Великі Мости, вул. Хмельницького, 157, а саме: контора, поз. 1, А-1, загальною площею 111,6 кв.м; гаражі, поз. 2, Б, загальною площею 198,9 кв.м; матеріально-технічний склад, поз. 3, Г, загальною площею 52,3 кв.м; склад ПММ, поз. 4, В, загальною площею 47,6 кв.м; склад ПММ, поз. 5, Д, загальною площею 12,5 кв.м; вбиральня, поз. 6, Ж, загальною площею 2,4 кв.м з одночасним припиненням права власності БУВР річок Західного Бугу та Сяну.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне нерухоме майно є державним, управління яким здійснює держава в особі Держводагенства як власник, а в БУВР Західного Бугу та Сяну таке майно має перебувати на праві оперативного управління. Прокурор вважає, що відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України наявні правові підстави для визнання права державної власності на спірне майно за Держводагенством, одночасно припинивши право власності на таке БУВР річок Західного Бугу та Сяну.

Короткий зміст оскарженого рішення суду першої інстанції

Рішенням господарського суду Львівської області від 07.02.2024 року у справі №914/2840/23 повністю відмовлено в задоволенні позову Керівника Червоноградської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Держводагенства.

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що даний позов заявлено прокурором в інтересах держави та спрямовано проти держави. Також прокурор обрав неправильний спосіб захисту. Враховуючи зазначене, в задоволенні позову суд відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Заступник керівника Львівської обласної прокуратури в поданій апеляційній скарзі не погоджується з рішенням суду першої інстанції. Стверджує, що суд, в порушення ст. 2 ГПК України, не забезпечив ефективного захисту порушених прав і законних інтересів держави. Покликається на те, що спірне нерухоме майно є державним, управління яким здійснює держава в особі Держводагенства як власник, а в БУВР Західного Бугу та Сяну таке майно має перебувати на праві оперативного управління. На переконання прокурора, право державної власності на спірне майно слід визнати за Держводагенством, одночасно припинивши право власності на таке БУВР Західного Бугу та Сяну. Звертає увагу, що суд першої інстанції не встановив правовий статус відповідача, не з`ясував та не перевірив дотримання порядку та законності державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем, який не є уповноваженим державним органом на розпорядження таким, що призвело до порушення прав держави як власника нерухомого майна в особі позивача. Зазначає, що у даній справі немає спору держави до держави, оскільки відповідач не є органом державної влади. Відтак, при прийнятті оскарженого рішення суд помилково застосував правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного по справах № 826/3115/17 та № 922/1830/19. Зауважує, що у даному позові порушено питання щодо визнання права державної власності за позивачем, оскільки відповідач здійснив реєстрацію права власності за відсутності правових підстав, що порушує право держави як власника нерухомого майна в особі уповноваженого державного органу. З урахуванням законодавства та фактичних обставин справи обраний прокурором спосіб захисту порушеного права є належний, достатній та ефективний, установлений законом, об`єктивно виправданий та обґрунтований, який виключає в подальшому необхідність пред`явлення інших позовів для захисту (відновлення) порушеного права. такий спосіб захисту приведе до повного відновлення порушеного права, відповідає змісту та характеру правопорушення, цілям судочинства, не суперечить принципу верховенства права, а судове рішення буде виконуваним і відповідатиме принципу процесуальної економії. У цій справі порушене право має бути захищено не у спосіб витребування спірного нерухомого майна на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України, оскільки спірне майно не вибувало з державної власності, а шляхом пред`явлення вимоги про визнання права власності за позивачем, оскільки незаконна реєстрація права власності створює перешкоди державі в особі уповноваженого органу у здійсненні своїх повноважень як власника в силу закону. Цей спосіб захисту є належним інструментом у тих випадках, коли необхідно зняти сумніви в приналежності права певному суб`єкту або визнати відсутність такого у його контрагента. У цьому разі лише підтверджуються існуючі права та обов`язки. Формулювання «визнання права» допускає можливість пред`явлення позовів не тільки суто про визнання права, а й про визнання обов`язків другої сторони, визнання відповідача таким, що втратив право, визнання припинення обов`язків, визнання наявності правовідносин, визнання їх відсутності і таке інше. Просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 07.02.2024 року у справі №914/2840/23, прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позов.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Позивач та відповідач не надавали письмових відзивів на апеляційну скаргу.

В заяві (вх. №№ 01-04/2319/24, 01-04/2324/24 від 03.04.2024 року) позивач зазначає, що повністю підтримує апеляційну скаргу прокурора та вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції має бути скасованим, оскільки суд дійшов помилкового висновку про те, що даний позов заявлено в інтересах держави та спрямовано проти держави, і що прокурор обрав неправильний спосіб захисту. Просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 07.02.2024 року у справі №914/2840/23, прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позов.

В судовому засіданні прокурор підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора.

Позивач не делегував свого представника в судове засідання, подав заяву (вх.№№01-04/2319/24, 01-04/2324/24 від 03.04.2024 року) про розгляд справи без його участі.

Оскільки явка учасників даної справи не визнавалася судом обов`язковою, участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком учасника, суд дійшов висновку, що в силу положень ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України справу може бути розглянуто при відсутності позивача.

Обставини справи

Як вбачається з копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ №539720 від 28.12.2009 року Сокальське управління водного господарства на праві державної власності володіло нежитловими будівлями спірним за адресою: Львівська обл., Сокальський р-н, м. Великі Мости, вул. Хмельницького, буд. 157 (контора, поз. 1, 111,6 кв.м; гаражі, поз. 2, 198,9 кв.м; матеріально-технічний склад, поз. 3, 52,3 кв.м; склад ПММ, поз. 4, 47,6 кв.м; склад ПММ, поз. 5, 12,5 кв.м; вбиральня, поз. 6, 2,4 кв.м (а.с. 102).

04.03.2010 року Комунальне підприємство Львівської обласної ради "Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації" зареєструвало право державної власності на вказане майно за Сокальським управлінням водного господарства, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25487774 (а.с. 103).

30.10.2019 право державної власності Сокальського управління водного господарства на зазначене нерухоме майно зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі права власності (а.с. 104).

Відповідно до п. 1.1 Положення про Сокальське управління водного господарства, затвердженого наказом Державного агентства водних ресурсів України від 28.03.2012 року №154, Сокальське управління водного господарства належить до сфери управління Держводагенства(а.с. 65-77).

Пунктом 4.2 цього Положення встановлено, що майно Управління є державною власністю, закріплене за ним і належить йому на праві оперативного управління.

Наказом Державного агентства водних ресурсів України від 08.07.2020 року №641 "Про реорганізацію Сокальського УВГ" реорганізовано Сокальське управління водного господарства шляхом приєднання до Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну. Установлено, що БУВР Західного Бугу та Сяну є правонаступником Сокальського УВГ (а.с. 78-80).

Відповідно до п. 1 Положення про Басейнове управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну, затвердженого наказом Державного агентства водних ресурсів України від 26.06.2020 року № 602, Управління є бюджетною неприбутковою організацією, яка належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства та гідротехнічної меліорації земель, управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України (далі Держводагенство) (а.с. 43-56).

В пункті 13 цього Положення встановлено, що майно БУВР річок Західного Бугу та Сяну складається з майна, переданого йому Держводагенством на праві оперативного управління, коштів Державного бюджету України, інших джерел, не заборонених чинним законодавством.

16.07.2021 БУВР річок Західного Бугу та Сяну зареєструвало право державної власності на наступне нерухоме майно, нежитлові будівлі за адресою: Львівська обл., Сокальський р-н, м. Великі Мости, вул. Хмельницького, 157: контора, поз. 1, А-1, загальною площею 111,6 кв.м; гаражі, поз. 2, Б, загальною площею 198,9 кв.м; матеріально-технічний склад, поз. 3, Г, загальною площею 52,3 кв.м; склад ПММ, поз. 4, В, загальною площею 47,6 кв.м; склад ПММ, поз. 5, Д, загальною площею 12,5 кв.м; вбиральня, поз. 6, Ж, загальною площею 2,4 кв.м, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №266990194 (а.с. 105).

Відповідач не заперечує, що фактично володіє спірним майном.

Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У цій справі прокурор звернувся до суду для захисту права власності держави в особі позивача на нерухоме майно, яке відповідач зареєстрував за собою. Прокурор просить визнати за Держводагенством право державної власності на спірне нерухоме майно, припинивши право державної власності, зареєстроване за БУВР річок Західного Бугу та Сяну, яке належить на сфери управління позивача.

Як убачається з вимог прокурора та їх обґрунтування, вони спрямовані, по-перше, на незаконну реєстрацію за відповідачем права власності на спірне державне нерухоме майно, оскільки прокурор вважає позивача його власником, а по-друге, на визнання права власності на таке державне нерухоме майно за особою - Держводагенство.

Відповідно до статей 317 і 319 Цивільного кодексу України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

За приписами статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що, ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90), від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19).

Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67); від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 92)).

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого володіння суд витребує це майно від відповідача, який незаконно ним володіє, на користь позбавленого володіння позивача-власника. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справах № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 68), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 38)), незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387, 388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212 - 1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №488/2807/17 (пункт 96).

Оскільки у справі, що переглядається, суд встановив, що право власності на спірне державне майно зареєстроване за БУВР річок Західного Бугу та Сяну, то саме відповідач вважається володільцем спірного майна. Відповідно позивач, якого прокурор вважає його власником, не є його володільцем. Тому належним способом захисту інтересів держави в особі позивача у цій справі є віндикаційний позов (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Цей позов опосередковується вимогою про витребування нерухомого майна від актуального володільця, тобто особи, за якою зареєстроване право власності (у цій справі - від БУВР річок Західного Бугу та Сяну). У разі задоволення судом позовної вимоги про витребування нерухомого майна з володіння відповідача таке судове рішення є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності держави в особі позивача.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовну презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17).

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22)).

Отже, жодна вимога, пред`явлена позивачем з наміром набути володіння спірним нерухомим майном (про визнання протиправними та скасування рішень державних реєстраторів про державну реєстрацію, про скасування записів у Державному реєстрі прав, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, про визнання права власності, зокрема "шляхом відновлення (внесення) відповідних відомостей до Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно"), не відповідає належному способу захисту у цій справі, яким є віндикаційний позов, що також є самостійною підставою відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76)).

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що прокурор обрав неналежний спосіб захисту, у зв`язку з чим в задоволенні позову вірно відмовлено.

Зважаючи на те, що обрання неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові, колегія суддів не вважає за необхідне давати відповідь на кожен аргумент апеляційної скарги прокурора з огляду на висновки Європейського суду з прав людини (хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент), оскільки неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших, установлених судом обставин.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, наведених у рішенні господарського суду Львівської області від 07.02.2024 року у справі №914/2840/23, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись, ст. ст. 86, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Львівської обласної прокуратури за №15/4-261вих-24 від 04.03.2024 року (вх. № 01-05/686/24 від 07.03.2024 року) залишити без задоволення, рішення господарського суду Львівської області від 07.02.2024 року у справі №914/2840/23 без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Справу повернути в господарський суд Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя О.В. Зварич

Суддя В.М. Гриців

Суддя І.Б. Малех