УХВАЛА

23 квітня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/16021/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т. М. (головуючої), Бенедисюка І. М., Ємця А. А.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Лубнигаз» (далі - АТ «Лубнигаз», скаржник)

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2023

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2024

за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Лубнигаз»

до:

1) Головного управління ДПС у м. Києві;

2) Державної податкової служби України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Класика комфорту»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві

про стягнення 107 172, 75 грн,

ВСТАНОВИВ:

АТ «Лубнигаз» 15.04.2024 через «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2023 у справі №910/16021/23 та направити справу на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. Крім того, у прохальній частині касаційної скарги просить справу розглядати за участю скаржника та/або його представників.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2024 для розгляду касаційної скарги у справі № 910/16021/23 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т. М. - головуюча, Бенедисюка І. М., Ємця А. А.

Верховний Суд зазначає, що як убачається з матеріалів касаційної скарги скаржник вказав як в описовій частині касаційної скарги, так і в її прохальній частині дату постанови Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2023 у справі №910/16021/23, яка ним оскаржується, при цьому в описовій частині зазначає, що отримав копію оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції в системі «Електронний суд» 27.03.2024 на підтвердження чого надає картку руху документу в системі «Електронний суд».

Втім, з Єдиного державного реєстру судових рішень та матеріалів електронної справи убачається, що у справі № 910/16021/23 постанову Північного апеляційного господарського суду ухвалено 25.03.2024, якою переглянуте рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2023, а інших судових рішень апеляційного суду, за датою ухвалення 25.03.2023, немає. При цьому, як убачається з наданої АТ «Лубнигаз» картки руху документу в системі «Електронний суд» дата постанови Північного апеляційного господарського суду у справі №910/16021/23 є саме 25.03.2024, а не 25.03.2023.

Виходячи з принципу забезпечення розумності балансу між правовою визначеністю і формалізмом, Суд доходить до висновку, що скаржником у справі № 910/16021/23 оскаржується рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2023 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2024, а зазначене ним « 3» замість « 4» є опискою, адже носить очевидний технічний характер.

Зі змісту касаційної скарги та Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що АТ «Лубнигаз» звернулося до суду з позовними вимогами про стягнення з Головного управління ДПС у м. Києві (далі - Управління) та Державної податкової служби України (далі - ДПС) збитків у розмірі 107 172, 75 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від20.12.2023, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2024, у справі № 910/16021/23 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за наслідками придбання позивачем робіт у ТОВ «Класика комфорту», підрядник склав та подав на реєстрацію в ЄРПН податкову накладну № 5 від 15.08.2022, у реєстрації якої, Управління відмовило, та в подальшому, після розгляду скарги ТОВ «Класика комфорту», ДПС прийняла рішення, яким залишила скаргу без задоволення, в зв`язку з чим, позивач втратив право на податковий кредит.

У прийнятті судових рішень попередні судові інстанції виходили з того, що:

- обов`язок продавця зареєструвати податкову накладну є обов`язком платника податку у публічно-правових відносинах, а не обов`язком перед покупцем, хоча невиконання цього обов`язку може завдати покупцю збитків;

- АТ «Лубнигаз» не є стороною, яка може оскаржувати незаконність рішень та дій відповідачів, в тому числі у межах даної справи, оскільки позивач не є стороною в публічно-правових відносинах між Товариством з обмеженою відповідальністю «Класика комфорту» (далі - ТОВ «Класика комфорту») і контролюючим органом щодо реєстрації податкових накладних, і правом на таке оскарження наділене саме останній, як сторона таких публічно-правових відносин;

- належним способом захисту для покупця може бути звернення до продавця з позовом про відшкодування збитків, завданих порушенням його обов`язку щодо складення та реєстрації податкових накладних;

- платник податків має право вимагати відшкодування шкоди, завданої протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, зокрема, якщо це потягло притягнення його до відповідальності контрагентом;

- матеріали справи не містять як доказів визнання незаконним та / або неправомірним рішень відповідачів щодо відмови у реєстрації податкової накладної, так і доказів притягнення ТОВ «Класика комфорту» до відповідальності його контрагентом - АТ «Лубнигаз».

- саме від підрядника (ТОВ «Класика комфорту»), який має визначений законом обов`язок вчинити дії, необхідні для реєстрації податкової накладної № 5 від 15.08.2022 в ЄРПН (а також може у необхідних випадках ефективно оскаржити рішення, дії чи бездіяльність контролюючого органу, які перешкодили виконати цей обов`язок), залежить реалізація замовником (АТ «Лубнигаз») означеного вище майнового інтересу - збільшення податкового кредиту суми ПДВ в розмірі 107 172, 75 грн, підрядник (ТОВ «Класика комфорту») залишається відповідальним перед своїм контрагентом (замовником - АТ «Лубнигаз») у господарській операції за наслідки невчинення цих дій;

- Управління та ДПС не є належними відповідачами у даній справі, оскільки покупець/замовник (АТ «Лубнигаз») не є стороною публічно-правових відносин між продавцем/підрядником (ТОВ «Класика комфорт») і контролюючим органом (Управління, ДПС) щодо реєстрації податкової накладної № 5 від 15.08.2022 в ЄРПН, так як обов`язок підрядника зареєструвати податкову накладну є обов`язком останнього у публічно-правових відносинах, а не обов`язком перед замовником - позивачем, а у випадку притягнення позивачем до відповідальності підрядника (ТОВ «Класика комфорт»), саме останній матиме можливість притягнути державу до відповідальності, якщо перешкодою для вчинення ТОВ «Класика комфорт» дій, необхідних для реєстрації податкової накладної у ЄРПН, було незаконне рішення, дія чи бездіяльність податкового органу.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття / відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши доводи касаційної скарги скаржника у контексті оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Отже, перелік випадків для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи; для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 01.01.2023 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 684 гривні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у справі № 910/16021/23 є стягнення 107 172, 75 грн збитків, а, отже, ціна позову у цій справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб х 2 684, 00 = 268 400, 00 грн).

Верховний Суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Отже, тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

АТ «Лубнигаз» у касаційній скарзі зазначає, що суди попередніх інстанцій помилково тлумачать положення Цивільного кодексу України та Податкового кодексу України, які регулюють спірні правовідносини, зробили помилкові висновки щодо механізму та способів захисту прав скаржника з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України вказує, що апеляційний суд у своїй постанові застосував норми права без урахування висновку щодо застосування таких норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 925/556/21, постанова Верховного Суду від 13.11.2023 у справі № 925/564/21, постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 910/11820/20), що є підставою для скасування судових рішень та згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України є підставою для направлення справи на новий розгляд.

Також АТ «Лубнигаз» у касаційній скарзі з посиланням на підпункти «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України зазначає, що проблема зупинення реєстрації податкових накладних становить значний суспільний інтерес, що, зокрема підтверджується і тим, що Рішенням РНБОУ від 23.01.2024, введеним в дію Указом Президента України від 23 січня 2024 року № 21/2024 доручено Кабінету Міністрів України провести аудит системи моніторингу ризиків і критеріїв для блокування податкових накладних та процедур і критеріїв їх розблокування. Відповідно до дослідження НАЗК (https://nazk.gov.ua/download-controler/?sid=6402&a=inline&id=ba26d40d8d995ab03c852d68c2b82325eb9809db0859c2ddaad67c24570291) з проблемою блокування накладних у 2023 році зіштовхувалися близько 10 - 11% економічно активних платників ПДВ в Україні. Часті та безпідставні блокування реєстрації податкових накладних порушують майнові інтереси покупців товарів / замовників робіт чи послуг на отримання податкового кредиту. Існуючий механізм захисту від таких порушень зазвичай передбачає звернення постачальника товарів / робіт/послуг до адміністративного суду з позовом про визнання протиправним рішення про відмову у реєстрації податкової накладної та зобов`язання ДПС зареєструвати податкову накладну. Крім тривалих строків розгляду справи такий спосіб захисту є ще і малоефективним через те, що ДПС ухиляється від виконання судових рішень про реєстрації податкових накладних, що також підтверджується наведеним вище дослідженням НАЗК. При цьому постачальники не завжди мають можливість та ресурси для судового оскарження рішень контролюючих органів про відмову у реєстрації податкових накладних, а ініціюють вказані спори виключно через наявність ризику бути притягнутим до господарської відповідальності перед покупцем за нереєстрацію податкової накладної.

Прийняття Верховним Судом постанов від 01.03.2023 у справі № 925/556/21 та від 13.11.2023 у справі № 925/564/21 фактично підтвердило правомірність застосування правового механізму компенсації за рахунок Державного бюджету збитків, заподіяних неправомірними рішеннями контролюючих органів про відмову у реєстрації податкової накладної. Водночас вказані постанови прийняті у справах де збитки, які заявлялися до компенсації, вже були «вторинними». Спочатку покупці товарів/робіт/послуг стягували зі своїх постачальників збитки чи штрафні санкції, заподіяні відсутністю реєстрації податкової накладної, а вже далі ці постачальники і покупці пред`являли позови про стягнення цих збитків з Державного бюджету, нерідко перед тим оскаржуючи рішення контролюючих органів про відмову у реєстрації податкової накладної до адміністративного суду. Тобто, у деяких справах для усунення наслідків порушення, спричиненого неправомірною відмовою контролюючого органу у реєстрації податкової накладної, сторони ініціювали два або і три судові спори: один для стягнення покупцем з постачальника збитків/штрафів за нереєстрацію податкової накладної; другий (факультативно) - для оскарження рішення контролюючого органу про відмову у реєстрації податкової накладної; третій - для стягнення постачальником з Державного бюджету збитків, заподіяних незаконним рішенням контролюючого органу про відмову у реєстрації податкової накладної. Це створює додаткове навантаження на судову систему, погіршує якість правосуддя, ускладнює захист майнових прав учасників цих правовідносин та збільшує витрати Державного бюджету. Натомість ініційований скаржником судовий спір передбачає використання ефективнішого механізму захисту його порушеного права на податковий кредит шляхом стягнення з Державного бюджету суми податкового кредиту, неотриманого саме через незаконне рішення контролюючого органу про відмову у реєстрації податкової накладної.

Таким чином формування правової позиції Верховного Суду щодо можливості та порядку застосування такого способу захисту майнових прав покупців товарів / робіт / послуг становить значний суспільний інтерес та має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Розглянувши наведені міркування у контексті наявності/відсутності випадків передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України касаційної скарги та доданих до неї документів та змісту оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність наявних випадків для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Верховний Суд зазначає, що тягар доказування наявності випадків передбачених підпунктами «а» - «г» пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України покладається на скаржника.

Використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Верховний Суд звертається до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.

Аргументи та доводи, викладені у касаційній скарзі, не відповідають вказаним вище критеріям, адже вони абстрактні і декларативні і не містять жодних доказів кількісного та якісного виміру щодо наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Разом з тим скаржник не наводить обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваного судового рішення у даній справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися, що питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; існує необхідність забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Касаційний суд вказує, що наведені у касаційній скарзі доводи щодо оскарження судових рішень у справі № 910/16021/23 фактично зводяться до незгоди позивача з висновком попередніх судових інстанцій стосовно належності та ефективності способу захисту з огляду на заявлені предмет, фактичну підставу та правову підставу позову, та переоцінки встановлених обставин, які на думку скаржника, свідчать про наявність підстав для задоволення позову.

Верховний Суд, оцінивши доводи скаржника щодо застосування зазначених ним норм права, дійшов висновку, що аргументи та мотиви, викладені у касаційній скарзі, не є переконливими, доречними і достатніми, враховуючи критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15, що дана справа містить правове питання щодо застосування норми права і її розгляд Верховним Судом є необхідною для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

А тому вказані твердження, щодо необхідності відкриття касаційного провадження на підставі підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України судом відхиляються, як необґрунтовані.

Верховний Суд також виходить з того, що вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес», зокрема, слід розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.

Стосовно «виняткового значення» справи для учасника, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Доводи скаржника не містять аргументованих і переконливих обґрунтувань про те, що дана справа має суспільний інтерес та є винятковою для відповідача, а зводяться лише до незгоди із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій і в цілому до заперечення результату розгляду даної справи та до власного викладення обставин справи стороною у справі щодо переоцінки доказів, які були здійсненні судом, що в силу приписів статті 300 ГПК України не входить в повноваження суду касаційної інстанції.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як «суду права», дану категорію справ.

Колегія суддів відзначає, що незгода із рішенням судів попередніх інстанцій не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального / процесуального права при ухваленні судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь однієї з сторін є звичайним передбачуваним процесом.

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, зокрема і судову практику викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 908/1568/18, від 01.03.2023 у справі № 925/556/21 та постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.08.2018 у справі № 917/877/17 та у справі № 926/3347/22 від 01.12.2023 у якій зазначено, зокрема, що « 7.2. За приписами статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

7.3. Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

7.4. Згідно з частиною першої статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

7.5. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що обов`язок продавця зареєструвати податкову накладну є обов`язком платника податку у публічно-правових відносинах, а не обов`язком перед покупцем, хоча невиконання цього обов`язку може завдати покупцю збитків. Тому позовна вимога покупця про зобов`язання продавця здійснити таку реєстрацію не є способом захисту у господарських правовідносинах і не підлягає розгляду в суді жодної юрисдикції. Належним способом захисту для покупця може бути звернення до продавця з позовом про відшкодування збитків, завданих порушенням його обов`язку щодо складення та реєстрації податкових накладних.

7.6. Для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

7.7. Вирішуючи питання про стягнення збитків, заподіяних неналежним складенням та реєстрацією податкових накладних, суди повинні встановити наявність чи відсутність усіх елементів складу господарського правопорушення.

7.8. Доведення наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає те, що протиправні дії заподіювана є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

7.9. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 908/1568/18, від 01.03.2023 у справі № 925/556/21», факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію та врахував межі, порядок, повноваження судів щодо розгляду справи.

При цьому Верховний Суд звертає увагу, що скаржник посилається на правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 925/556/21, втім за доводами касаційної скарги вбачається, що скаржник і суди по різному витлумачили його. Суд виходить з того, що судова практика в цьому питанні щодо способу захисту є послідовною, що підтверджується сталістю, зокрема і висновками Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Касаційний господарський суд також враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Отже, наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають поза розумними сумнівами підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або наявні інші підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною третьої статті 287 ГПК України. Наведені скаржником доводи зводяться до заперечення встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного викладення обставин справи, до переоцінки доказів, які були здійсненні судами під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Частиною четвертою статті 11 ГПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 «Справа «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі пункт 3 (а) статті 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до пункту 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункт 1 статті 6 Конвенції.

Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів, що вказана справа малозначна, а відтак застосування наявності/відсутності критерію малозначності у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України був прередбачувальним, скаржник у касаційній скарзі не довів наявності виключних випадків, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства. Водночас, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

У постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних «фільтрів» не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних «фільтрів» допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Отже обставин, з яких би вбачалось необхідність перегляду даної справи у касаційній скарзі з огляду на вищенаведені мотиви не наведені.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Беручи до уваги вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності) колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Лубнигаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2024 у справі № 910/16021/23, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження, клопотання скаржника не розглядається.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Лубнигаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2024 у справі № 910/16021/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя А. Ємець