ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2024 р. Справа№ 910/10221/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю секретаря судового засідання: Прокопенко О.В.

учасники справи:

від позивача: Прохоров Ю.Г.

від відповідача: Редевич О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2024

та апеляційну скаргу ОСОБА_1

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2024

у справі № 910/10221/23 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 423 379,30 грн,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 200167,50 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.01.2024 у справі №910/10221/23 позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 104 782,97 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 571,74 грн.

Рішення обґрунтоване тим, що суд здійснює нарахування середнього заробітку позивача у період з 30.03.2023 по 28.09.2023, виходячи з суми, яка визначена у рішенні Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц як середньоденний заробіток позивача на момент звільнення, тобто на суму 799,87 грн * на 131 робочих днів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 104782,97 грн.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просив змінити оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Скаржником в апеляційній скарзі викладено клопотання про звільнення від сплати судового збору, у зв`язку з тим, що предметом позову є захист трудових прав апелянта.

Зокрема апелянт стверджує, що на дату звільнення у Позивача був посадовий оклад 11 708,00 грн, а на 03.05.2018 складав 20 000,00, а на 30.11.2018 складав 37 140,00 грн, та відповідно на 02.03.2020 - 45 100,00 грн, а з 01.07.2023 підвищено ще на 10%. А отже, коефіцієнт збільшення посадових окладів слід розраховувати наступним чином:

на 03.05.2018 складає 1,7 (20 000/11 708,00);

на 30.11.2018 складає 3,17 (37140/11 708,00);

на 02.03.2020 складає 3,85 (45 100/11 708,00);

на 01.07.2023 складає 4,24 (3,85*10%).

Таким чином, середній заробіток з 14.11.2017 по 03.05.2018 становить - 799,87 грн.

З 04.05.2018 по 29.11.2018 становить 1 359,78 грн (799,87*1,7).

З 30.11.2018 по 02.03.2020 становить 2535,65 грн (799,87*1,7).

З 03.03.2020 по 30.06.2023 складає 3 079,50 грн (799,87*3,85).

З 01.07.2023 по 28.09.2023 складає 3 391,45 грн (799,87*4,24).

З урахуванням розрахункового періоду та кількості робочих днів у 2023 році: у березні 2023 - 2 дні, у квітні 2023 - 20 днів, у травні 2023 - 23 дні, у червні 2023 - 22 днів (67 днів на день подання даної заяви 28.09.2023), сума середнього заробітку складає: 67 (робочих днів) *3 079,50 грн.(середньоденної заробітної плати) = 206 326,50 грн (двісті шість тисяч триста двадцять шість гривень 50 коп.) - середній заробіток за вказаний період.

З урахуванням розрахункового періоду та кількості робочих днів у 2023 році: у липні 2023 - 21 день, у серпні 2023 - 23 дні, у вересні 2023 - 20 днів (64 дні на день подання даної заяви 28.09.2023), сума середнього заробітку складає: 64 (робочих днів) *3 391,45 грн (середньоденної заробітної плати) = 217 052,80 грн (двісті сімнадцять тисяч п`ятдесят дві гривні 80 коп.) - середній заробіток за вказаний період. Отже, сума разом складає 423 379,30 грн (чотириста двадцять три тисячі триста сімдесят дев`ять грн 30 коп).

Не погодившись з прийнятим рішенням, АТ "Українська залізниця" подало апеляційну скаргу, у якій просило суд поновити строк на подання нових доказів та долучити до матеріалів справи наступні документи: копію наказу АТ "Українська залізниця" №443/ос від 11.12.2023 "Про поновлення на роботі за рішенням суду", копію листа №ЦЦУП-13/503 від 11.12.2023, копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 664, копію наказу АТ "Українська залізниця" №43/ос від 17.01.2024 "З особового складу". Змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду м. Києва від 23.01.2024 у справі №910/10221/23, виключивши з неї наступний абзац: "Проте, в порушення вимог ст.235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення, Акціонерне товариство "Українська залізниця" станом на дату вирішення спору по суті не виконало рішення Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц про поновлення ОСОБА_1 на роботі". Судові витрати покласти на позивача.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі №910/10221/23 задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 949,84 грн. В іншій частині заяви відмовлено.

Додаткове рішення обґрунтовано зокрема тим, що оскільки судом задоволено позовні вимоги частково, то відповідно частковому задоволенню підлягають і судові витрати, в тому числі витрати на професійну правову допомогу. Враховуючи фактичний об`єм наданих адвокатом послуг, співмірність суми витрат із складністю даної справи, відповідність суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, а також доведеність позивачем у відповідності до вимог ст.74 Господарського процесуального кодексу України, надання йому адвокатом послуг професійної правничої допомоги у суді першої інстанції, витрати на професійну правничу допомогу покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 4949,84 грн. В частині стягнення "гонорару успіху" в розмірі 20956,59 грн суд відзначив, що такі витрати не відповідають критерію розумності, оскільки не мають характеру необхідних, без понесення яких у позивача буде відсутня можливість захистити свої права та законні інтереси, не містять обґрунтування обсягу фактичних дій представника позивача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені із досягненням успішного результату, у зв`язку з чим їх відшкодування з огляду на обставини даної справи матиме надмірний характер, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування "гонорару успіху" за рахунок відповідача.

Не погоджуючись із вищезазначеним додатковим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просив змінити оскаржуване додаткове рішення та постановити нове, яким стягнути з відповідача на користь позивача 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, а також гонорар в розмірі 20 % від суми стягнутої середньої заробітної плати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована зокрема наступним. На думку апелянта місцевим господарським судом необгрунтовано було зменшено заявлену позивачем до стягнені суму додаткових витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2024 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/10221/23 та об`єднано їх до розгляду в одному провадженні. Розгляд апеляційних скарг призначено на 17.04.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2024 у справі №910/10221/23, розгляд справи призначено на 17.04.2024. Об`єднано розгляд апеляційних скарг Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2024 у справі №910/10221/23 та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2024 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/10221/23 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду.

Представник ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав відзив на апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" у якому просив суд відмовити у її задоволенні.

АТ "Українська залізниця" подало письмові пояснення на апеляційні скарги ОСОБА_1 та просило суд вказані апеляційні скарги залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що 26.07.2016 на підставі наказу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 26.07.2016 №1524/ос ОСОБА_1 призначений на посаду начальника філії "Залізнична охоронна компанія" ПАТ "Укрзалізниця" (структурного підрозділу без статусу юридичної особи).

15.11.2016 рішенням правління Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" назву філії Залізнична охоронна компанія" ПАТ "Укрзалізниця" змінено на філія Відомча воєнізована охорона" ПАТ "Укрзалізниця".

18.01.2017 позивачу у зв`язку з незадовільним станом здоров`я, відкрито лист тимчасової непрацездатності у Київській клінічній лікарні на Залізничному транспорті № 2, де він перебував на амбулаторному та стаціонарних режимах до 06.05.2017.

Рішенням правління Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 17-18.01.2017, оформленого протоколом №Ц-57/4 Ком.т., зокрема, ухвалено звільнити ОСОБА_1 , начальника філії "Відомча воєнізована охорона" ПАТ "Укрзалізниця" у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно з п. 5 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України.

19.01.2017 на підставі вказаного рішення видано відповідний наказ №72/ос про звільнення ОСОБА_1 , начальника філії "Відомча воєнізована охорона" ПАТ "Укрзалізниця" з роботи 19.01.2017, у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно з п. 5 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України.

10.05.2017 позивача було ознайомлено з наказом №28/ос від 10.05.2017 про припинення трудового договору (контракту).

Також, в ході розгляду справи №760/9300/17-ц господарським судом установлено, що середньоденний заробіток позивача на момент звільнення становив 799,87 грн.

Відповідно ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої установлено ці обставини, якщо інше не установлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність установлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2021, позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі задоволено повністю. Визнано незаконним та скасовано рішення правління Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 18.01.2017 (Протокол №Ц-57/4 Ком.т.) в частині щодо звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно п. 5 ч. 1. ст. 41 КЗпП України. Визнано незаконним та скасовано наказ Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 19.01.2017 №72/ос про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно п. 5 ч. І. ст. 41 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаді начальника філії "Відомча воєнізована охорона" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 22.11.2021 закрито касаційне провадження у справі №760/9300/17-ц.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

За змістом ст.235 Кодексу законів про працю України (далі-КЗпП України) передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно ст.65 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

У відповідності до ч.2 ст.129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Визначене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Проте, в порушення вимог ст.235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення, Акціонерне товариство "Українська залізниця" станом на дату вирішення спору по суті не виконало рішення Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень ст.236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц про поновлення ОСОБА_1 на роботі має наслідком застосування приписів ст.236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Предметом позову у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі за період з 30.03.2023 по 28.09.2023 у розмірі 423379,30 грн, застосовуючи коефіцієнт збільшення посадових окладів, нарахування якого було передбачено п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100) тут і далі в редакції, чинній до 12.12.2020 та ст.27 Закону України "Про оплату праці".

Відповідно до п.2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

У разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.

У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

Згідно з п.5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно п.10 Порядку №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100", яка набула чинності 12.12.2020, п.10 Порядку №100 виключено.

Тобто, у спірний період зазначена норма не діяла.

Отже, суд здійснює нарахування середнього заробітку позивача у період з 30.03.2023 по 28.09.2023, виходячи з суми, яка визначена у рішенні Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц як середньоденний заробіток позивача на момент звільнення, тобто на суму 799,87 грн * на 131 робочих днів.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позову у розмірі 104782,97 грн.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів установила, що обставини, на які посилаються скаржники ОСОБА_1 та АТ "Українська залізниця", у розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2024 у справі №910/10221/23, а тому апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Ураховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2024 у справі №910/10221/23 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі №910/10221/23 колегія суддів відзначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи, від позивача до місцевого господарського суду надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у справі №910/10221/23, у якому позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн та гонорар (винагороду) за позитивний результат по справі у розмірі 20% від суми задоволених позовних вимог у розмірі 20956,59 грн.

Відповідно до ст.244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Додаткове рішення - це засіб виправлення неповноти основного судового рішення. Через незмінність судового рішення суд, який його ухвалив, не вправі його скасувати чи змінити, проте, він має право виправити деякі його недоліки, зокрема неповноту. Неповнота судового рішення може полягати в невирішеності деяких питань, що стояли перед судом.

При прийнятті судом рішення від 23.01.2024 у справі №910/10221/23 Господарським судом міста Києва не було вирішено питання про розподіл судових витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами п.п. 1-2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Витрати сторін, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених 129 ГПК України.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем додано до матеріалів справи: копію ордеру серії АА №1264661 від 25.02.2024, копію Договору про надання правничої, правової допомоги №31-ТП від 01.03.2021, копію Додаткової угоди №2-А від 09.06.2022 до Договору, копію Додаткової угоди №П-10221/01 від 28.06.2023 до Договору, копію Акту №П-10221/01 приймання-передачі наданих послуг від 23.01.2024.

Відповідно до п.3.1, п.3.2. Договору про надання правничої, правової допомоги №31-ТП від 01.03.2021 сторони погодили, що сума гонорару та порядок оплати визначається у додаткових угодах до цього договору, що є його невід`ємними частинами. Сторони домовились про доплату гонорару (винагороди) за позитивний результат по справі в розмірі 20% від суми задоволених позовних вимог.

Згідно положень додаткової угоди №П-10221/01 від 28.06.2023 до Договору розмір фіксованої суми гонорару (винагороди) за надання правової допомоги становить 20000 грн.

Пунктом 2 ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Згідно з ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки судом задоволено позовні вимоги частково, то відповідно частковому задоволенню підлягають і судові витрати, в тому числі витрати на професійну правову допомогу.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що ураховуючи фактичний об`єм наданих адвокатом послуг, співмірність суми витрат із складністю даної справи, відповідність суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, а також доведеність позивачем у відповідності до вимог ст.74 Господарського процесуального кодексу України, надання йому адвокатом послуг професійної правничої допомоги у суді першої інстанції, витрати на професійну правничу допомогу покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 4949,84 грн.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v.Greece, заява №31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 зауважує, що за наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22.02.2005 у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v.Turkey, заява №35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6672,90 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в частині стягнення "гонорару успіху" у розмірі 20956,59 грн такі витрати не відповідають критерію розумності, оскільки не мають характеру необхідних, без понесення яких у позивача буде відсутня можливість захистити свої права та законні інтереси, не містять обґрунтування обсягу фактичних дій представника позивача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені із досягненням успішного результату. Судова колегія вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що відшкодування"гонорару успіху" за рахунок відповідача матиме надмірний характер, а отже місцевий господарський суд правомірно відмовив у стягненні відповідної суми.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2024 у справі №910/10221/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2024 у справі №910/10221/23 залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі №910/10221/23 залишити без задоволення.

Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі №910/10221/23 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2024 у справі №910/10221/23 покласти на Акціонерне товариство "Українська залізниця".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 25.04.2024.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран