АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. ОдесаСправа № 915/1328/23
Південно-західного апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справ:

від АТ Українська залізниця - адвокат Гармац О.С.

від ТОВ СП Нібулон - адвокат Сорокопуд І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Українська залізниця

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.01.2024 (повний текст складено та підписано 30.01.2024, суддя Алексєєв А.П.)

у справі №915/1328/23

за позовом Акціонерного товариства Українська залізниця

до Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство Нібулон

про стягнення 831 606,00 грн

ВСТАНОВИВ

Акціонерне товариство Українська залізниця (далі АТ Українська залізниця, позивач) звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство Нібулон (далі ТОВ СП Нібулон, відповідач) про стягнення 831 606,00 грн.

Позов обґрунтований тим, що під час розрахунку провізних платежів по перевізним документам, а саме плати за використання власних вагонів перевізника в процесі надання послуг з перевезення вантажів, позивачем помилково було застосовано значення Vср для внутрішнього або імпортного сполучення, яка становить 91 км на добу, тоді як необхідно було застосувати значення Vср для експортного сполучення, яка становить 87 км на добу.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 16.01.2024 по цій справі у задоволенні позову відмовлено повністю.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що виходячи з умов укладеного між сторонами договору позивач при виявленні помилки у розрахунку платежу мав здійснити перерахунок відповідної плати, що відобразити у виписці з особового рахунку та/або зведеній відомості. Виписку з особового рахунку або зведену відомість з даними перерахунку позивач мав направити відповідачу, а відповідач, в свою чергу, з огляду на умови договору вправі був письмово заявити про незгоду з нарахованими платежами.

Проте, за твердженням суду першої інстанції, позивач умови договору не виконав, а у матеріалах справи відсутні докази направлення відповідачу обумовлених договором документів із відображенням даних про перерахунок плати. Невиконання позивачем умов договору в частині здійснення перерахунку плати також підтверджується відповіддю позивача на адвокатський запит.

Таким чином, на думку місцевого господарського суду, позивачем не доведено, що станом на дату пред`явлення позову позивач був вправі вимагати оплати відповідачем коштів понад вже сплачені суми.

Не погодившись із даним рішенням до Південного-західного апеляційного господарського суду звернувся позивач з апеляційною скаргою в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним та підлягає скасуванню з наступних підстав.

Так, за твердженням апелянта, вантаж, який у вересні 2022 року за накладними внутрішнього сполучення був відправлений зі станції відправлення Корсунь до станції призначення Чорноморська, для вивезення водним транспортом у Нідерланди, є експортним вантажем, а тому при здійснені розрахунку провізних платежів за формулою мало б бути застосовано значення Vср для експортного сполучення, яка становить 87 км на добу, однак залізницею помилково було застосовано значення Vср для внутрішнього або імпортного сполучення, яка становить 91 км на добу.

Однак, як зазначає скаржник, відповідач відмовився сплатити залізниці плату за використання спірних власних вагонів перевізника у розмірі, передбаченому договором, чим не виконав умови укладеного між сторонами договору, чого не було враховано судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2024 відкрито апеляційне провадження по справі №915/1328/23 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Українська залізниця на рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.01.2024 та призначено справу до розгляду на 17.04.2024.

До суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що повністю виконав взяті на себе зобов`язання за договором в частині оплати нарахованих позивачем платежів, при цьому, правових підстав для зміни ціни договору в силу ст. 632 ЦК України не вбачається.

За твердженням відповідача, позивачем не здійснено перерахування провізної плати на станції призначення за спірними накладними та доказів неможливості здійснення такого перерахування під час остаточного проведення розрахунків до позовної заяви не додано, а лише надано розрахунок суми позову.

Наголошує відповідач й на тому, що з наданих позивачем накладних вбачається, що перевезення вантажу здійснено по території України без виїзду за межі України. Отже, твердження позивача про те, що ним помилкова застосовано значення Vср для внутрішнього та імпортного сполучення є безпідставним, не обґрунтованим та спростовується матеріалами справи.

Під час судового засідання від 17.04.2024 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні.

Представник відповідача надав пояснення у відповідності до яких не погоджується із доводами та вимогами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Миколаївської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 25.02.2020 між АТ Українська залізниця (перевізник) та ТОВ СП Нібулон (замовник) договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом (далі - договір) предметом якого є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг і проведення розрахунків за ці послуги (п. 1.1. договору).

Відповідно до пункту 1.5. договору він є публічним договором, за яким перевізник бере на себе обов`язок здійснювати надання послуг, пов`язаних з організацією та здійсненням перевезення вантажів залізничним транспортом загального користування кожному, хто до нього звернеться. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх замовників, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договір, з урахуванням змін до нього, оприлюднюється Перевізником як публічна пропозиція для укладення на веб-сайті http://uz-cargo.com/, з накладенням кваліфікованого електронного підпису (далі - КЕП) (пункт 1.6. договору).

Згідно з пунктом 3.2 договору замовник зобов`язаний сплачувати провізні платежі за перевезення вантажу у власному вагоні перевізника.

Пунктом 3.2.1 договору визначено, що розмір плати за використання власного вагону перевізника в процесі надання послуг з перевезення вантажів (у вантажному та порожньому рейсах) визначається наступному порядку:

При перевезенні по території України, як сума плати за використання вагону в процесі надання послуг з перевезення вантажів (у вантажному та порожньому рейсах) за такими формулами: В= Вван + Впор; Вван = Спл х Тван ; Впор = Спл х Тпор, де: Вван - плата за використання власного вагону Перевізника під час перевезення вантажу, грн / вагон; Впор - плата за використання власного вагону Перевізника під час перевезення порожнього вагону, грн / вагон; Тван - розрахункова кількість діб у вантажному рейсі; Тпор - розрахункова кількість діб у порожньому рейсі; Спл - ставка плати за використання власних вагонів Перевізника для відповідного типу, грн / вагон за добу, зазначена в Додатку 1-2 до Договору. Плата нараховується за ставками, що діють на дату приймання вантажу до перевезення.

Розрахункова кількість діб використання власного вагону Перевізника у вантажному або порожньому рейсах визначається за такими формулами: Tван = Lван/ Vср, Тпор = Lван х Кпп/ Vср, де: Lван - тарифна відстань перевезення вантажу, км; Vср - середня швидкість перевезення власного вагону Перевізника за одну добу (км/добу), відповідно до таблиці 3 Додатку 1-2 Договору залежно від типу рухомого складу, виду сполучення та виду відправки (за винятком розрахунку Тпор, у якому застосовується Vср, що зазначено у таблиці 3 Додатку 1-2 Договору, для вагонної/контейнерної відправки залежно від типу рухомого складу та виду сполучення).

У всіх випадках за кожне перевезення (за вантажний або порожній рейси) неповна доба використання округляється до повної; Кпп - коефіцієнт порожнього пробігу, зазначено у Додатку 1-2 до Договору.

Відповідно до пункту 2.5. Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за № 863/5084, у разі перевезення експортно-імпортних вантажів через морські порти України не в прямому міжнародному сполученні оформлюється накладна внутрішнього сполучення. У цьому разі відправник проставляє відмітки: у графі 20 "Найменування вантажу" - "Експорт" чи "Імпорт", а в графі 7 "Заяви відправника" - для експорту зазначається "Для вивезення водним транспортом (зазначається країна призначення), а для імпорту - "Увезено водним транспортом" (зазначається країна відправлення).

Наявними матеріалами справи підтверджується, що у вересні 2022 року було здійснено відправлення вагонів-зерновозів власності перевізника за перевізними документами (накладними) №№ 40988248, 40988255, 40988263, 40988271, 40988289 зі станції відправлення Пальміра до станції призначення Чорноморська.

Звертаючись із даним позовом до суду першої інстанції позивач зазначив, що під час розрахунку провізних платежів по вищевказаним перевізним документам (накладним), а саме плати за використання власних вагонів перевізника в процесі надання послуг з перевезення вантажів (у вантажному та порожньому рейсах), залізницею помилково було застосовано значення Vср для внутрішнього або імпортного сполучення, яка становить 91 км на добу, тоді як необхідно було застосувати значення Vср для експортного сполучення, яка становить 87 км на добу.

Таким чином, як стверджує позивач, через неправильне застосування значення Vср позивачем була нарахована плата за використання власних вагонів перевізника в сумі 1 386 005,00 грн (без ПДВ), яка сплачена відповідачем.

Однак, з урахуванням значення Vср для експортного сполучення, як це передбачено договором, плата за використання спірних власних вагонів перевізника має складати 2 079 010 грн (без ПДВ).

Тому, на переконання позивача, недоотримана залізницею сума плати за використання спірних власних вагонів перевізника склала 831 606,00 грн (з ПДВ) та має бути сплачена відповідачем.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог та відмовив у їх задоволенні.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

У відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до статті 6 цього кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України ).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

В цій справі між сторонами виникли договірні відносини щодо перевезення вантажу залізничним транспортом, за наслідками якого позивач здійснив перевезення вантажу відповідача, а відповідач розрахувався із позивачем згідно перевізних документів.

Статтею 908 ЦК України унормовано, що перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата (ч. 1 ст. 916 ЦК України).

Правовідносини залізниці з відправниками та одержувачами вантажів, багажу, вантажобагажу і пошти регулюються Законами України "Про залізничний транспорт", "Про транспорт", "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", Статутом залізниць України, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998, Правилами перевезення вантажів залізничним транспортом України та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з статтею 62 Статуту залізниць України належні за перевезення вантажів і надання додаткових послуг платежі можуть вноситися готівкою, чеками, безготівково, якщо інше не передбачено законодавством, на станціях відправлення або передоплатою через розрахункові підрозділи залізниць. Остаточні розрахунки між залізницями і одержувачами за перевезення вантажів та наданих додаткових послуг здійснюється станціями призначення.

За договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов`язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату. Виконання залізницею додаткових операцій, пов`язаних з перевезенням вантажів (завантаження, розвантаження, зважування, експедирування тощо), здійснюється на підставі окремих договорів (ст. 22 Статуту залізниць України).

Статтею 23 Статуту залізниць України унормовано, що відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем. Дата приймання і видачі вантажу засвідчується на накладній календарним штемпелем станції. Для посвідчення прийняття вантажу до перевезення станція видає відправнику квитанцію. Форма накладної і порядок її заповнення, а також форма квитанції затверджуються Мінтрансом.

Статтею 6 Статуту залізниць України визначено, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Отже, належним чином оформлена залізнична накладна є угодою на перевезення вантажів залізничним транспортом, і на надання послуг по її візуванню не потребує укладення окремого договору.

Відповідно до пункту 1.2 Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000, плата за перевезення вантажу вноситься відправником під час оформлення перевезення. Плата може вноситися іншим платником, з яким залізницею укладено договір. До внесення цієї плати відправлення вантажу може бути затримано, за час затримки залізниця стягує з відправника плату за користування вагонами (контейнерами), передбачену ст. 119 Статуту, а також пеню у розмірі, встановленому законодавством.

Остаточні розрахунки між залізницями і одержувачами за перевезення вантажів і надання додаткових послуг здійснюються на станціях призначення. При цьому до оформлення видачі вантажу одержувачу станція повинна перевірити правильність сплаченої провізної плати, отримати недобори і всі платежі, які виникли на станції відправлення або при перевезенні і на станції призначення (п. 1.3 Правил розрахунків).

Згідно з пунктом 1.5 Правил розрахунків розрахунки за перевезення вантажів експортно - імпортних здійснюються згідно з міжнародними угодами та чинним законодавством. Платежі за перевезення експортних вантажів сплачуються на станції відправлення за відстань від станції відправлення до вихідних прикордонних станцій (включаючи відстань до державного кордону). Платежі за перевезення імпортних вантажів з припортових станцій можуть сплачуватися на станції відправлення вантажовласником чи експедитором або на станції призначення одержувачем. У разі перевезення імпортних вантажів за документами внутрішнього сполучення з оплатою на станції призначення у графі "Провізна плата" цих документів зазначається: "Розрахунок на станції призначення". Припортові станції - це станції, які обслуговують морські та річкові порти України і яким, крім основного коду, присвоєно додатковий експортний код. Прикордонна станція - це станція, що розташована перед кордоном із суміжною державою. Наступною за цією станцією є станція суміжної держави.

Відповідно до п.1.1 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України №863/5084 від 24.11.2000, в редакції наказу Мініфраструктури України від 08.06.2011 № 138 на кожне відправлення вантажу, порожніх власних, орендованих вагонів та контейнерів відправник надає станції відправлення перевізний документ (накладну) за формою, наведеною у додатку 1 до цих Правил.

Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення, де видається одержувачу разом з вантажем (п. 1.2 Правил оформлення перевізних документів).

Згідно з пунктом 1.3 Правил оформлення перевізних документів, усі відомості, передбачені формою бланка перевізного документа, повинні бути внесені відправником у відповідні графи. Виправлення не допускаються; у разі необхідності зміни відомостей, внесених до перевізного документа, відправник зобов`язаний заповнити новий перевізний документ. Зміни, які вносяться до перевізного документа залізницею, засвідчуються посадовою особою залізниці із зазначенням дати та найменування станції, на якій внесено зміни.

Відповідно до пункту 2.5. Правил оформлення перевізних документів, у разі перевезення експортно-імпортних вантажів через морські порти України не в прямому міжнародному сполученні оформлюється накладна внутрішнього сполучення. У цьому разі відправник проставляє відмітки: у графі 20 "Найменування вантажу" - "Експорт" чи "Імпорт", а в графі 7 "Заяви відправника" - для експорту зазначається "Для вивезення водним транспортом у

"(зазначається країна призначення), а для імпорту - "Увезено водним транспортом з _____" (зазначається країна відправлення).

Заповнення накладної на станції призначення здійснюється згідно з додатком 3 до цих Правил (п.5.1 Правил оформлення перевізних документів).

Відповідно до додатку 3 до Правил оформлення перевізних документів, графа 36 "Інші платежі на станції відправлення" заповнюється залізницею.

Інші відмітки, необхідні для визначення провізної плати і зборів за послуги, пов`язані з перевезенням і для виконання особливих умов перевезення, вносяться в перевізний документ відправником, станціями відправлення, призначення та попутними станціями відповідно до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №317 від 26.03.2009, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 15.04.2009 за №340/16356 (зі змінами), та інших нормативно-правових актів (п.5.4 Правил оформлення перевізних документів).

Відповідно до пункту 6.7 Правил оформлення перевізних документів, номери вагонів, їх рід, число осей, маса тари, вантажопідйомність, маса вантажу, пломби (запірно-пломбувальних пристроїв (далі - ЗПП)), сума платежів для кожного вагона зазначаються у відомості вагонів (додаток 2), яка додається до накладної та є її невід`ємною частиною. При визначенні маси нафтопродуктів за заміром висоти наливу навпроти кожного вагона зазначаються тип калібрування котла цистерни, висота наливу в цистерні (зазначається скорочено, наприклад, Вн), густина за температури (наприклад, Г20-0С 0,83677 г/см-3), рівень підтоварної води, вміст баласту. У верхній частині відомості зазначаються номер відправки (накладної), дата приймання вантажу до перевезення, коди станцій відправлення та призначення. У кінці відомості зазначаються загальна маса вантажу і загальна сума платежів. Про відомість вагонів зазначається у графі 9 "Документи, що додані відправником".

Відповідно до положень пункту 1.6 Правил оформлення перевізних документів, перевізні документи перевіряються начальником станції або уповноваженим ним працівником станції.

Згідно із пунктом 40 Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, договір про перевезення вантажу вважається укладеним з моменту проставлення календарного штемпеля станції відправлення в оформленій паперовій накладній або з моменту накладення електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа працівником перевізника в електронній накладній. Перевізник має право перевірити правильність відомостей про вантаж, зазначених відправником у накладній, на станції відправлення, під час перевезення та на станції призначення.

Так у даній справі звертаючись з цим позовом до суду, позивач зазначив, що відбулось експортне перевезення вантажу, а тому при розрахунку вартості перевезення у вагонах відповідно до спірної відправки необхідно застосовувати значення Vcp 87 км на добу (середня швидкість перевезення власного вагону перевізника за одну добу).

Однак, суд апеляційної інстанції вважає такі твердження позивача помилковими, з огляду на наступне.

У відповідності до таблиці 3 додатку 1-2 до договору, показник Vср визначається в залежності від типу рухомого складу, виду сполучення (експортне або внутрішнє чи імпортне) та виду відправки (вагонна/контейнерна чи маршрутний або контейнерний поїзд).

З наданих до матеріалів справи накладних №№ 40988248, 40988255, 40988263, 40988271, 40988289 вбачається, що перевезення здійснювалось сполученням від станції Пальміра до станції Чорноморська (експ. для ТІС) Одеської залізниці. Будь-яких інших даних про перевезення вантажу перевізником за межі України вказана накладна не містить.

Водночас, апеляційним судом встановлено, що у графі 7 вищевказаних накладних зазначено про те, що вантаж, який перевозився, підлягав подальшому експорту водним транспортом у Нідерланди.

В свою чергу, к графі 20 "найменування вантажу" вказаних накладних зазначено "експорт", тобто визначено кваліфікуючу ознаку самого вантажу, який перевозиться, а не вид сполучення, що є пріоритетним для врахування при визначенні показника Vср.

Однак, варто зауважити, що транспортування водним транспортом здійснювалось вже не позивачем та на замовлення не відповідача, а іншої особи, а тому транспортування на експорт договором перевезення не регулювалось та відповідно до формування вартості перевезення за накладними №№ 40988248, 40988255, 40988263, 40988271, 40988289 жодного відношення не має.

Колегія суддів також приймає до уваги, що згідно з ст.1 Закону України "Про залізничний транспорт", непряме міжнародне сполучення - перевезення між Україною та іноземними державами з переоформленням транспортного документа в процесі транспортування.

Аналізуючи вказані правові норми та оцінюючи зміст накладних №№ 40988248, 40988255, 40988263, 40988271, 40988289, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах мало місце непряме міжнародне сполучення, згідно якого відбулось перевезення вантажу залізничним транспортом (в межах України) та в подальшому водним транспортом (через морський порт у Нідерланди) з оформленням в процесі транспортування транспортного документа для кожного виду транспорту окремо.

Відтак, накладні №№ 40988248, 40988255, 40988263, 40988271, 40988289, як перевізний документ, регулює та відповідно підтверджує лише перевезення вантажу від станції Пальміра до станції Чорноморська (експ. для ТІС) Одеської залізниці.

Тому, позивач помилково ототожнює таку характеристику вантажу, як "експорт" із експортним перевезенням вантажу, позаяк позивачем було здійснено саме внутрішнє перевезення від станції Пальміра до станції Чорноморська (експ. для ТІС) Одеської залізниці вантажу, котрий в подальшому експортувався і до його чергового перевезення (від станції Чорноморська), під час експортування позивач вже не мав відношення.

З огляду на наведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що перевезення позивачем, як перевізником вантажу замовника здійснено лише в межах України, тобто внутрішнім сполученням.

Наведене відповідно спростовує твердження апелянта про те, що залізницею помилково було застосовано значення Vср для внутрішнього або імпортного сполучення, яка становить 91 км на добу, тоді як необхідно було застосувати значення Vср для експортного сполучення, яка становить 87 км на добу, оскільки у даному випадку вантаж було доставлено лише до станції Чорноморська (експ. для ТІС) Одеської залізниці, тобто в межах України.

Не знайшли свого підтвердження й доводи апелянта про те, що відповідач відмовився сплатити залізниці плату за використання спірних власних вагонів перевізника у розмірі, передбаченому договором, оскільки як вбачається з наявних матеріалів справи та не заперечується самим позивачем, відповідачем було виконано умови укладеного між сторонами договору та перераховано на користь позивача кошти за перевезення вантажу в межах України.

Слід також звернути увагу на те, що наявні матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивачем здійснено перерахування провізної плати на станції призначення за спірними накладними та доказів неможливості здійснення такого перерахування під час остаточного проведення розрахунків.

Вищенаведене на переконання колегії суддів є самостійною та достатньою підставою для прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, однак було помилково не враховано місцевим господарським судом під час розгляду справи.

Разом з цим неврахування таких обставин судом першої інстанції не призвело до прийняття невірного рішення вцілому, а тому судова колегія вважає, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, однак з мотивів викладених в цій постанові.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішеня, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційні скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржниками порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.01.2024 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін, однак з мотивів викладених в цій постанові.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.01.2024 у справі №915/1328/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 22.04.2024.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Філінюк І.Г.