ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2024 Справа № 917/751/23

Господарський суд Полтавської області у складі судді Ківшик О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою Акціонерного товариства "Укртранснафта", вул. Князів Острозьких, 32/2, м. Київ, 01010

до відповідача Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта", вул. Свіштовська, 3, м. Кременчук, Полтавська область, 39609

про стягнення 2 759 170 394,55 грн,

Секретар судового засідання: Ісенко М.В.

за участю представників учасників процесу:

від позивача: Козак Н.В. (див. протокол судового засідання);

від відповідача: Гуйванюк Й.Є. (див. протокол судового засідання),

установив:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Акціонерне товариство "Укртранснафта" просить суд стягнути з відповідача - Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" - 2 759 170 394,55 грн заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами Договору про надання послуг зі зберігання нафти № 87/10/2120 від 24.02.2022, з яких: 1 986 659 914,15 грн заставна вартість неповернутого обсягу нафти, 20 737 463,76 грн. три проценти річних, 60 159 717,65 грн інфляційні нарахування та 691 613 298,99 грн упущеної вигоди.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що відповідач не виконав свої зобов`язання зі зберігання переданої позивачем за умовами укладеного між сторонами Договору про надання послуг зі зберігання нафти № 87/10/2120 від 24.02.2022, тому має відшкодувати заставну вартість неповернутого обсягу нафти та упущену вигоду.

Правовими підставами позову визначено статті 224, 225 Господарського кодекс України та статті 16, 22, 526, 530, 936, 942, 949-951 Цивільного Кодексу України.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази : обґрунтований розрахунок заставної вартості однієї нетто тонни нафти з документами на обґрунтування її розміру, обґрунтований розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань, обґрунтований розрахунок упущеної вигоди з документами з документами на обґрунтування її розміру, докази сплати судового збору, копію договору від 24.02.2022 №87/10/2120 та додаткові угоди до нього, копії актів прийому-передачі нафти на зберігання № 1-6, копії актів прийому-передачі нафти зі зберігання № 1-12, копію листа Позивача від 05.12.2022 №50-00/3/6901-22 з доказами його направлення, копію листа Позивача від 08.02.2023 №50-00/3/880-23 з доказами його направлення та отримання, копію листа Позивача від 24.02.2023 №50-00/3/1274-23 з доказами його направлення, копію листа Позивача від 28.02.2023 №50-00/3/1388-23 з доказами його направлення, копію листа Відповідача від 28.02.2023 №1121/6-23, копію претензії Позивача від 20.03.2023 № 04-03/11/1823-23 з доказами її направлення та отримання, копію листа Відповідача від 28.04.2023 №1/16 та інші (том справи 2, а.с. 1-127).

В обґрунтування позовних вимог в частині заявленої до стягнення суми упущеної вигоди позивач стверджує про те, що внаслідок неповернення відповідачем зі зберігання нафти він був позбавлений свого права на подальше розпорядження цим майном з метою використання його у господарській діяльності: переробці нафти на нафтопереробному заводі у Братиславі (Словаччина), що належить до угорського нафтогазового концерну MOL, з подальшим отриманням нафтопродуктів та їхньої реалізації.

Розрахунок розміру упущеної вигоди позивач надав до матеріалів справи (том справи 2, а.с. 22-38).

Відповідач проти позову заперечує за мотивами відзиву вх. № 7841 від 22.06.2023 (том справи 2, а.с. 152-155) та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на :

- невикористання позивачем належного заходу примусу відповідача до виконання зобов`язання за договором шляхом вимоги про повернення нафти зі зберігання;

- недоведеність факту втрати нафти;

- неправомірність вимог щодо стягнення інфляційних втрат та процентів річних посиланням на приписи ст. 625 Цивільного Кодексу України, оскільки зобов`язання відповідача за договором зберігання не є грошовим;

- позовні вимоги щодо стягнення вартості нафти з урахуванням інфляційних втрат та процентів річних та позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди є взаємовиключними;

- розмір упущеної вигоди ґрунтується на припущеннях позивача, оскільки не підтверджений висновком експерта;

- переробка нафти не є основним видом діяльності позивача, в період дії воєнного стану вивезення нафти за межі території України було нормативно обмежено, тому позивач був обмежений у поводженні з власним майном і без участі відповідача.

Доказів обґрунтованості заперечень проти позову відповідач не надав.

Позивач надав суду відповідь на відзив за вх. № 7816 від 22.06.2023, за мотивами якої спростовує викладені у відзиві доводи відповідача, в додатки до якої залучено копію ліцензії на право оптової торгівлі пальним за відсутності місць оптової торгівлі (переоформлення) №00960, копію відомостей з ЄДРПОУ щодо АТ «Укртранснафта».

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

Акціонерне товариство "Укртранснафта" звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою (вх. № 806/23 від 08.05.2023) до відповідача Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" про стягнення 2 759 170 394,55 грн заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами Договору про надання послуг зі зберігання нафти № 87/10/2120 від 24.02.2022, з яких: 1 986 659 914,15 грн заставна вартість неповернутого обсягу нафти, 20 737 463,76 грн. три проценти річних, 60 159 717,65 грн інфляційні нарахування та 691 613 298,99 грн упущеної вигоди.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.05.2023 року справу № 917/751/23 розподілено судді Ківшик О.В.

Суд ухвалою від 10.05.2023 позовну заяву Акціонерного товариства "Укртранснафта" вх. № 806/23 від 08.05.2023 залишив без руху; надав строк для усунення недоліків, який становить п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, та встановив спосіб усунення недоліків у позовній заяві шляхом подання до суду належним чином засвідчених копій додатків до позовної заяви (відповідно до п. 5.26 ДСТУ 4163-2020 "Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів").

18.05.2023 від позивача надійшла заява про усунення недоліків (вх № 6300).

Суд встановив, що позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом спосіб та строк, ухвалою від 23.05.2023 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі, ухвалив розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначив підготовче засідання у справі на 22.06.2023 року на 11:00; встановив відповідачу строк для подання суду оформленого згідно з вимогами частини 3 статті 165 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) відзиву на позов з додатками, передбаченими частинами 6, 7 статті 165 ГПК України - 15 днів з дня вручення даної ухвали; після отримання від позивача відповіді на відзив - подати до суду заперечення (стаття 167 ГПК України), копії заперечень надати (направити) позивачу; встановити відповідачу строк для подання суду заперечень - 5 днів з дня отримання відповіді на відзив; визначив позивачу строк для подання відповіді на відзив протягом 5 днів з дня його отримання, направити відповідь на відзив з додатками відповідачу, докази направлення надати суду.

Суд у судовому засіданні 22.06.2023 року оголосив протокольну ухвалу про перерву до 18.07.2023 року до 11:00.

18.07.2023 року за вх № 8828 (том справи 2, а.с. 161) відповідач надав суду клопотання про відкладення розгляду справи для надання сторонам можливості завершити спір примиренням, з огляду на що суд у судовому засіданні 18.07.2023 року оголосив протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про перерву в підготовчому засіданні до 22.08.2023 до 11:00.

У зв`язку з перебуванням судді Ківшик О.В. у відпустці засідання суду 22.08.2023 не відбулося.

Суд ухвалою від 11.09.2023 року призначив дату підготовчого засідання на 24.10.2023 на 10:00.

14.09.2023 року за вх № 11469 (том справи 2, а.с. 170-182) позивач надав суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" 3 053 137 652,03 грн заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами Договору про надання послуг зі зберігання нафти № 87/10/2120 від 24.02.2022, з яких: 2 228 029 708,08 грн заставна вартість неповернутого обсягу нафти, 42 497 378,99 грн. три проценти річних, 90 997 265,97 грн інфляційні нарахування та 691 613 298,99 грн упущеної вигоди.

Судове засідання, призначене на 24.10.2023 року не відбулося в зв`язку з перебуванням судді Ківшик О.В. на лікарняному.

Суд ухвалою від 14.12.2023 року призначив дату підготовчого засідання на 04.01.2024 на 10:00.

Суд протокольною ухвалою від 04.01.2024 року :

- прийняв до розгляду в цьому позовному провадженні заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог та повідомив, що спір розглядатиметься в межах предмету спору в реакції цієї заяви;

- відмовив у задоволенні усного клопотання представника відповідача про призначення розгляду цієї справи у колегіальному складі суддів;

- з`ясувавши, що правову позицію щодо предмету спору сторони виклали у наданих суду заявах по суті справи, присутні у судовому засіданні 04.01.2024 року представники учасників процесу підтвердили, що повідомили суду про всі обставини справи, які їм відомі, та надали усі докази, на які вони посилаються у заявах по суті спору, примирення між сторонами неможливе, нерозглянуті процесуальні клопотання відсутні, суд оголосив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті в судове засіданні на 30.01.2024 року на 10:30.

При вирішенні заявлених сторонами заяви та клопотання суд виходив з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти, відповідно, збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.

Як свідчать матеріали справи, звертаючись з позовною заявою в цій справі, позивач просив стягнути з відповідача 2 759 170 394,55 грн заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами Договору про надання послуг зі зберігання нафти № 87/10/2120 від 24.02.2022, з яких: 1 986 659 914,15 грн заставна вартість неповернутого обсягу нафти, 20 737 463,76 грн. три проценти річних, 60 159 717,65 грн інфляційні нарахування та 691 613 298,99 грн упущеної вигоди.

У заяві про збільшення розміру позовних вимог, поданій до закінчення підготовчого засідання у справі, позивач просив стягнути з відповідача 3 053 137 652,03 грн заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами Договору про надання послуг зі зберігання нафти № 87/10/2120 від 24.02.2022, з яких: 2 228 029 708,08 грн заставна вартість неповернутого обсягу нафти, 42 497 378,99 грн. три проценти річних, 90 997 265,97 грн інфляційні нарахування та 691 613 298,99 грн упущеної вигоди.

Тобто дане збільшення жодним чином не пов`язане зі зміною предмета чи підстав позову в первісній редакції та не є додатковою позовною вимогою, отже, збільшення розміру позовних вимог є лише зміною (збільшенням) матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, що не суперечить чинному процесуальному законодавству.

Суд враховує сплату позивачем судового збору за максимальною ставкою при зверненні з даним позовом до суду.

Частиною першою статті 32 ГПК України, встановлено, що визначення судді, а в разі колегіального розгляду - судді - доповідача для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою під час реєстрації документів, зазначених в частині другій статті 6 цього Кодексу, а також в інших випадках визначення складу суду на будь - якій стадії судового процесу, з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження справ.

Приписами ст.15 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» врегульовано питання щодо колегіального розгляду справ у судах першої інстанції. Даною нормою, зокрема, встановлено, що справи у судах першої інстанції розглядаються суддею одноособово або колегією суддів.

Наведений законодавчий припис щодо колегіального розгляду справ у судах першої інстанції кореспондується із частиною ч.1 ст.33 Господарського процесуального кодексу України, згідно вимог якої, справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь яку справу, що відноситься до підсудності суду першої інстанції, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів, крім справ, які розглядаються в порядку наказного та спрощеного позовного провадження.

Закон не визначає, які саме категорії справ підлягають колегіальному розгляду.

Складність справи може визначатися залежно від складності спірних матеріально правових відносин; кількості доказів, поданих на підтвердження вимог та заперечень; неясності чи суперечливості правових норм, що підлягають застосуванню у спірних відносинах; неоднаковості судової практики застосування правових норм, що регулюють спірні відносини тощо.

Згідно із ч.10 ст.33 ГПК України, якщо справа має розглядатися суддею одноособово, але цим Кодексом передбачена можливість колегіального розгляду такої справи, питання про призначення колегіального розгляду вирішується до закінчення підготовчого засідання у справі (до початку розгляду справи, якщо підготовче засідання не проводиться) суддею, який розглядає справу, за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, про що постановляється ухвала.

Таким чином, питання про необхідність та доцільність призначення колегіального розгляду конкретної справи вирішується судом з урахуванням категорії спору, а також з огляду на конкретні обставини, що свідчать про складність кожної конкретної справи.

Відповідно до п.17 ч.2 ст.182 ГПК України, в підготовчому засіданні суд вирішує питання про колегіальний розгляд справи.

Враховуючи характер спірних правовідносин та предмет спору, суд не вбачає підстав для призначення колегіального розгляду цієї справи.

30.01.2024 року за вх № 129 від 30.01.2024 року (том справи 2, а.с. 201-203) відповідач надав суду клопотання про призначення судової експертизи, відповідно до якого просить суд призначити у справі судову економічну експертизу, на вирішення якої поставити питання: «Чи підтверджується документально заявлений у позовних вимогах по справі № 917/751/23 показник коефіцієнту перерахування барелів у тони нафти, переданої на зберігання за договором № 87/10/2120 від 24.02.2022?»; проведення експертизи доручити Національному науковому центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса.

Суд протокольною ухвалою від 30.01.2024 року залишив без розгляду клопотання про призначення судової експертизи, як подане в порушення приписам ст. 207 ГПК України, з огляду на наведене.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 169 ГПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

За приписами ст. 182 ГПК України вирішення клопотань учасників справи, в тому числі й щодо про призначення експертизи, віднесено до підготовчого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що суд протокольною ухвалою від 04.01.2024 року закрив підготовче провадження у цій справі та призначив справу до розгляду по суті.

Право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 118 ГПК України).

Відповідачем не заявлено клопотання в порядку ст. 119 ГПК України, які і не наведено поважності причин пропуску встановленого строку.

Суд враховує, що застосування коефіцієнту перерахування барелів у тони нафти при визначенні заставної вартості нафти сторони погодили під час укладення Додаткової угоди № 1 від 03.03.2022 року до Договору зберігання, позивачем вказаний коефіцієнт застосований при поданні даного позову в обґрунтованому розрахунку заставної вартості однієї нетто тонни нафти, тому відповідач не був позбавлений можливості заявити таке клопотання під час підготовчого провадження.

За наслідками судового засідання суд протокольною ухвалою від 30.01.2024 року оголосив перерву у судовому засіданні з розгляду справи по суті до 27.02.2024 року до 11:00.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті (30.01.2024 та 27.02.2024) представники сторін підтримали правові позиції сторін, викладені у заявах по суті спору: представник позивача на позовних вимогах наполягав, представник відповідача проти позову заперечував.

Суд протокольною ухвалою від 27.02.2024 року оголосив перерву та призначив дату проведення судових дебатів на 12.03.2024 року на 11:30.

Судове засідання, призначене на 12.03.2024 року, не відбулося в зв`язку з перебуванням судді Ківшик О.В. на лікарняному.

Суд ухвалою від 15.03.2024 року призначив дату проведення судових дебатів на 09.04.2024 року на 11:00.

У судовому засіданні 09.04.2024 року проведено судові дебати.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи

В судовому засіданні 09.04.2024 року відповідно до ст. 240 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено коли буде підписано повний текст судового рішення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

З огляду на природу та характер правовідносин, зміст заявлених вимог та доводів сторін, предметом доказування у даній справі є питання встановлення наявності чи відсутності порушення з боку відповідача прийнятих на себе зобов`язань за Договором зберігання, наявності чи відсутності підстав для стягнення упущеної вигоди і, як наслідок цього - наявності або відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

24.02.2022 року між Акціонерним товариством "Укртранснафта" (поклажодавець) та Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" (зберігач) укладено Договір про надання послуг зі зберігання нафти № 87/10/2120 (далі Договір зберігання, том справи 2, а.с. 40-46).

03.03.2024 року між Акціонерним товариством "Укртранснафта" (поклажодавець) та Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" (зберігач) укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про надання послуг зі зберігання нафти № 87/10/2120 (далі Додаткова угода № 1, том справи 2, а.с. 47-49).

01.02.2024 року між Акціонерним товариством "Укртранснафта" (поклажодавець) та Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" (зберігач) укладено Додаткову угоду № 2 до Договору про надання послуг зі зберігання нафти № 87/10/2120 (далі Додаткова угода № 2, том справи 2, а.с. 50).

За умами вказаного Договору зберігання та укладених до нього Додаткової угоди № 1 та Додаткової угоди № 2 сторони узгодили, зокрема, наступне:

- Договір регулює порядок та умови передачі на зберігання, здійснення зберігання і повернення зі зберігання обсягів нафти, що належить Поклажодавцю на праві власності. Найменування послуги некомерційні операції по безоплатному зберіганню нафти Поклажодавця у резервуарах Зберігача. Кількість послуг - зберігання кількості нафти, яка буде передана згідно з актами приймання-передачі в обсязі 170 000,0 тон одночасного зберігання (+/- 10%, п. 1.1 Договору зберігання в редакції п. 1 Додаткової угоди № 2);

- Зберігач надає Поклажодавцю на безоплатній основі послуги зі зберігання нафти Поклажодавця у резервуарах Зберігача, які включають в себе приймання нафти із трубопровідного транспорту на зберігання, зберігання її в резервуарах Зберігача та повернення її Поклажодавцю зі зберігання у трубопровідний транспорт (п. 1.2 Договору зберігання);

- Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на безоплатній основі на зберігання нафту у кількості та якості згідно з актами приймання-передачі, підписаними представниками Сторін відповідно до умов цього Договору (п. 1.3 Договору зберігання);

- нафта, передана на зберігання, зберігається в резервуарах Зберігача, розташованих на його території за адресою: 39610, Україна, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Свіштовська, 3 (п. 1.4 Договору зберігання);

- Зберігач зобов`язується надати Поклажодавцю послуги у відповідності до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, які регламентують порядок зберігання, а також умов даного Договору (п.2.1 Договору зберігання);

- Зберігач зобов`язується прийняти на безоплатній основі на зберігання нафту на термін 30 календарних днів, забезпечити її схоронність, вести її облік, повернути Поклажодавцю зі зберігання нафту відповідної якості у терміни та кількості, що зазначені у письмовому зверненні Поклажодавця. Термін зберігання нафти автоматично (без оформлення Сторонами окремої письмової угоди) продовжується на кожні наступні 30 календарних днів, якщо жодна із Сторін не побажала іншого, письмово попередивши іншу сторону за 10 (десять) календарних днів до закінчення терміну зберігання (п. 2.2 Договору зберігання);

- Зберігач безоплатно надає послуги зі зберігання нафти (п.3.1 Договору зберігання);

- заставна вартість однієї нетто тонни нафти, яка є власністю Поклажодавця, що здається на зберігання Зберігачу, визначається Сторонами шляхом укладення додаткових угод до даного Договору. Під заставною вартістю Сторони розуміють встановлену за згодою Сторін оціночну вартість 1 (однієї) тонни нафти, яка підлягає відшкодуванню Зберігачем Поклажодавцю при втраті або погіршенні якості нафти з вини Зберігача та/або яка застосовується Сторонами для здійснення розрахунків за цим Договором (п.3.2 Договору зберігання);

- згідно з п. 3.2 Договору заставна вартість однієї нетто тонни нафти, яка є власністю Поклажодавця, визначається за формулою : Р = (Рср*Кбар*Кнбу+Т)*(1+V/100), де

Р - ціна нафти, яка є власністю Поклажодавця, в гри за 1 метричну тонну, з ПДВ:

Рср - середнє арифметичне із середніх значень доступних котирувань «Azeri Lt FOB Supsa» (рядок ААТНМ00), опублікованих у «PLATT'S CRUDE OIL MARKETWIRE» за 15 календарних дів до дати письмової вимоги Поклажодавця згідно з п. 4.2.3 Договору або кінцевої дати погодженого Сторонами терміну зберігання нафти, не включаючи дату письмової вимоги Поклажодавця або кінцеву дату погоджного Сторонами терміну зберігання нафти відповідно, в дол. США за 1 нетто барель США. Середнє значення котирувань округлюється до третього знаку після коми;

Т - тариф на транспортування нафти магістральними трубопроводами АТ «УКРТРАНСНАФТА» для споживачів України за маршрутом «МНТ «Південний» -Кременчуцький НПЗ», встановлений Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 11.10.2019 №2108, діючий на дату відповідного акту відшкодування, в якому буде зафіксований факт втрати або погіршення якості з вини Зберігача (без ПДВ), і який буле підписаний Сторонами;

V - ставка ПДВ у відсотках. встановлена чинним законодавством України на операції з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України нафти, на дату відповідного акту відшкодування, в якому буле зафіксований факт втрати або погіршення якості з вини Зберігача, і який буле підписаний Сторонами;

Кбар - коефіцієнт перерахування барелів у тони у відповідності до фактичних показників поставленої нафти;

Кнбу - середнє значення офіційного курсу гривні до долара США згідно з даними НБУ за 15 календарних днів до дати письмової вимоги Поклажодавця згідно з п. 4.2.3 Договору або кінцевої дати погодженого сторонами терміну зберігання нафти, не включаючи дати письмової вимоги Поклажодавця або кінцеву дату погодженого сторонами терміну зберігання нафти відповідно (п. 1 Додаткової угоди № 1);

- Поклажодавець має право вимагати дострокового повернення нафти зі зберігання у повному обсязі або частково у будь-який момент протягом строку дії цього Договору, письмово повідомивши про це Зберігача не менше, ніж за 15 (п`ятнадцять) календарних днів до дати повернення (підп. 4.2.3 п. 4.2 Договору зберігання);

- Зберігач зобов`язаний повернути Поклажодавцю нафту зі зберігання у повному обсязі та відповідної якості на його першу вимогу навіть, якщо погоджений Сторонами термін зберігання не закінчився (абз. 1 підп.5.1.4 п.5.1 Договору зберігання);

- Зберігач зобов`язаний у випадку пред`явлення Поклажодавцем вимоги про повернення нафти до закінчення строку дії Договору, повернути нафту зі зберігання у термін, зазначений Поклажодавцем, але у будь-якому випадку не пізніше, ніж протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів після пред`явлення такої вимоги (абз.2 пп.5.1.4 п.5.1 Договору зберігання);

- у разі втрати переданої на зберігання нафти або письмової відмови Зберігача повернути Поклажодавцю нафту в терміни, передбачені п.5.1.4 цього Договору, Зберігач зобов`язується відшкодувати заставну вартість неповернутого обсягу нафти протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати наступної за датою закінчення зазначеної у п.5.1.4 цього Договору (п. 6.4 Договору зберігання);

- цей Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє до закінчення погодженого сторонами терміну зберігання нафти (п. 9.1 Договору зберігання);

- сторони погодили, що до отримання оригіналів документів, які підписуються обома сторонами, вони будуть керуватися їхніми копіями, які отримані засобами факсимільного зв`язку або електронною поштою (п. 10.10 Договору зберігання).

Протягом лютого-квітня 2022 року Позивач передав Відповідачу на зберігання нафту у кількості 122 000,0 тонн, що підтверджується актами прийому-передачі нафти на зберігання № 1-6 (том справи 2, а.с.51-56).

У період з червня по липень 2022 року Відповідач повернув Позивачу нафту у кількості 37 891,7 тонн, що підтверджується актами прийому-передачі нафти зі зберігання № 1-12 (том справи 2, а.с.57-68).

Залишок неповернутої зі зберігання нафти становить 84 108,3 тонн.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та визнаються сторонами.

06 грудня 2022 року Позивач листом від 05.12.2022 року № 50-00/3/6901-22 на підставі пп.4.2.3 п.4.2 та пп.5.1.4 п.5.1 звернувся до Відповідача із вимогою повернути нафту відповідної якості у кількості 84 108,3 тонн протягом 15 днів з дня отримання цієї вимоги (том справи 2, а.с.69).

Факт отримання цього листа-вимоги відповідачем не спростовується.

Враховуючи відсутність відповіді Відповідача на вимогу Позивача від 05.12.2022 року № 50-00/3/6901-22, останній повторно 08.02.2023 року направив лист з вимогою про повернення нафти у кількості 84 108,3 тонн (том справи 2, а.с. 72). Відповідний лист отримано Відповідачем 28.02.2023 року (том справи 2, а.с. 73-77 докази на підтвердження направлення та отримання листа).

Також Позивач листами від 24.02.2023 року № 50-00/3/1274-23 та від 28.02.2023 року № 50-00/3/1388-23 звертався до Відповідача з проханням допустити на територію Відповідача представників Позивача для перевірки спільно з представниками Відповідача наявності нафти Позивача (том справи 2, а.с. 78-83).

Листом № 11-21 від 28.02.2023 року відповідач у відповідь на лист від 28.02.2023 № 50-00/3/1388-23 повідомив позивача про відсутність в резервуарах ПАТ «Укртатнафта» в рамках Договору про надання послуг зі зберігання нафти від 24.02.2022 № 87/10/2120 нафти з кваліфікацією 1.1.1 відповідно до ТУ У 06.1-0013539-016:2018 «Нафта для переробних підприємств. Технічні умови», що відповідає сорту Azeri Light, в тому числі і за наслідками проведеної інвентаризації, та про готовність при необхідності здійснити компенсацію вартості нафти.

20.03.2023 року позивач звернувся до відповідача з претензією № 04-03/11/1823-23 про відшкодування заставної вартості нафти з урахуванням 3% річних, інфляційних нарахувань та упущеної вигоди (том справи 2, а.с. 85-88), направлення якої відповідачу та отримання останнім підтверджується матеріалами справи (том справи 2, а.с. 89-90 опис вкладення, накладна, повідомлення про вручення поштового відправлення).

Листом № 1/16 від 28.07.2023 року відповідач підтвердив документальну наявність та фізичну відсутність залишків нафти з кваліфікацією 1.1.1 відповідно до ТУ У 06.1-0013539-016:2018 «Нафта для переробних підприємств. Технічні умови», що відповідає сорту Azeri Light в кількості 84 108,3 тонн, запропонувавши проведення компенсації вартості нафти в обсязі 84 108,3 тонн без сплати 3% річних,, інфляційних нарахувань та упущеної вигоди шляхом перерахування протягом двох років грошових коштів на рахунок позивача (том справи 2, а.с. 91-92).

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до Господарського суду Полтавської області з даною позовною заявою з вимогою про стягнення з відповідача (в редакції заяви про збільшення розміру позовних вимог) 3 053 137 652,03 грн заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами Договору про надання послуг зі зберігання нафти № 87/10/2120 від 24.02.2022, з яких: 2 228 029 708,08 грн заставна вартість неповернутого обсягу нафти, 42 497 378,99 грн. три проценти річних, 90 997 265,97 грн інфляційні нарахування та 691 613 298,99 грн упущеної вигоди.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Статтею 173 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати : з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України).

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є : договори та інші правочини.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд прийшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором зберігання, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 66 ЦК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Статтею 948 ЦК України передбачено, що поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

За визначенням ст. 949 ЦК України, зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме : майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 ГК України, ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Аналогічні положення містить ст. 193 Господарського кодексу України.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору зберігання Позивач передав Відповідачу на зберігання нафту у кількості 122 000, Відповідач повернув Позивачу нафту у кількості 37 891,7 тонн, залишок неповернутої на направлену 06.12.2022 року вимогу поклажодавця зі зберігання нафти становить 84 108,3 тонн, прострочення боржника виникло з 29.12.2022 року.

Дані обставини відповідачем не спростовуються.

Твердження відповідача про недоведеність втрати переданої на зберігання нафти суд не оцінює як правомірні, оскільки відсутність належних позивачеві залишків нафти з кваліфікацією 1.1.1 відповідно до ТУ У 06.1-0013539-016:2018 «Нафта для переробних підприємств. Технічні умови», що відповідає сорту Azeri Light в кількості 84 108,3 тонн підтверджується листами відповідача № 11-21 від 28.02.2023 року та № 1/16 від 28.07.2023 року, доказів на підтвердження наявності такої на зберіганні відповідача останній на надав, на наявність таких не посилався.

Окрім того, пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено добросовісність як стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) розтлумачено застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), що ґрунтується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини лежить принцип добросовісності користування цивільними правами. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка особи, що не відповідає її попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Здійснивши аналіз доводів відповідача викладених у заявах по суті та враховуючи наявні у матеріалах справи докази, зокрема, листи відповідача до позивача, суд вбачає наявність у відповідача ознак суперечливої поведінки, оскільки останній заперечує очевидні факти, які визнавав до початку судового розгляду.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ГПК України).

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018р. у справі № 925/1265/16).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі № 338/180/17, від 11.09.2018р. у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019р. у справі № 569/17272/15-ц.

Заперечення відповідача проти позовних вимог з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права через невикористання позивачем належного заходу примусу відповідача до виконання зобов`язання за договором шляхом вимоги про повернення нафти зі зберігання суд не оцінює як правомірні, оскільки :

- матеріалами справи доведено відсутність спірного обсягу нафти на зберіганні відповідача;

- враховуючи приписи ст. 951 ЦК України та п. 6.4 Договору зберігання позивачем обрано належний та ефективний спосіб захисту його порушеного права.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 4 статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Відповідно до ч. 1 ст. 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Як визначено у ч. 1 ст. 951 ЦК України, збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

При визначенні заставної вартості неповернутої зі зберігання нафти позивач застосував узгоджену сторонами формулу (п. 1 Додаткової угоди № 1) та надав на підтвердження розміру складових формули відомості щодо доступних котирувань «Azeri Lt FOB Supsa» (рядок ААТНМ00), опублікованих у «PLATT'S CRUDE OIL MARKETWIRE» за 15 календарних дів до дати письмової вимоги Поклажодавця згідно з п. 4.2.3 Договору, в дол. США за 1 нетто барель США, стандартне значення коефіцієнту барелізації 7.45 барелів за тонну (том справи 2, а.с. 6-16).

Крім того, складовою формули є тариф на транспортування нафти магістральними трубопроводами АТ «Укртранснафта», який згідно Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 11.10.2019 №2108 на момент розрахунку становить 310,09 грн; середнє значення офіційного курсу гривні до долара США згідно з даними НБУ за 15 календарних днів до дати письмової вимоги Поклажодавця згідно з п. 4.2.3 Договору, а також ставка ПДВ відповідно до ст. 193 Податкового Кодексу України в розмірі 20% на день складення заяви про збільшення розміру позовних вимог.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи, зокрема, є: позовна заява; відзив на позовну заяву.

Відповідач контррозрахунку ціни позову не надав, незгоди щодо арифметичної правильності розрахунку у відзиві не висловив, вимогу не заперечив.

Згідно з приписами частини 4 статті 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті.

Суд перевірив розрахунок зазначених сум та визнає його математично правильним та нормативно обґрунтованим.

Відповідно п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.

Матеріалами справи підтверджується, що у відповідача виникло зобов`язання сплатити позивачу заставну вартість неповернутої зі зберігання нафти (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до п. 6.4 Договору зберігання та відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України з наступного дня після спливу узгодженого сторонами у підп. 5.1.4 Договору зберігання строку, тому з 29.12.2022 відповідач мав усвідомлювати протиправний характер несплати таких грошових коштів.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши розмір заявлених вимог в частині стягнення 42 497 378,99 грн 3% річних, 90 997 265,97 грн інфляційних втрат, суд не виявив завищення їх розміру з боку позивача, а тому дійшов висновку, що вимоги в цій частині є правомірними та підлягають задоволенню повністю.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини другої статті 20 ГК України права та законні інтереси суб`єктів господарювання захищаються шляхом, зокрема, відшкодування збитків.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У пункті 4 частини першої статті 611 ЦК України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно із частиною першою статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

За приписами частини першої статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із частиною другою статті 224, частиною першою статті 225 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-64гс11, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 908/2261/17, від 31.07.2019 у справі №910/15865/14, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20).

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на позивача обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Крім того, позивачу слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (подібні за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження №14-79цс18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).

Також позивач повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, позивач має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання позивачем очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого позивача, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 908/2486/18, від 15.10.2020 у справі № 922/3669/19, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18).

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі № 910/7511/20 викладено правову позицію щодо критеріїв визначення розміру збитків у вигляді упущеної вигоди: при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення) як: 1) звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту); 2) розумні витрати; 3) компенсаційність відшкодування збитків.

Отже при поданні позову про відшкодування заподіяної майнової шкоди, на позивача покладається обов`язок довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/13118/21 та яка підлягає врахуванню Судом згідно з приписами частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що в обґрунтування позовних вимог щодо стягнення з відповідача упущеної вигоди позивач посилається на гіпотетичну можливість переробки нафти на нафтопереробному заводі у Братиславі (Словаччина), що належить до угорського нафтогазового концерну MOL, з подальшим отриманням нафтопродуктів та їхньої реалізації.

Жодного доказу на підтвердження фактичної реалізації таких намірів позивачем до суду не надано, на наявність таких останній не посилається.

Наданий позивачем розрахунок розміру упущеної вигоди не ґрунтується на точних даних та не відповідає наведеним вище критеріям визначення розміру упущеної вигоди.

Не містять матеріали справи й обґрунтування наявності прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача щодо неповернення нафти зі зберігання і заявленими до стягнення збитками.

Отже, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем як розміру, так і правових підстав для стягнення з відповідача 691 613 298,99 грн упущеної вигоди, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з положеннями 13 Господарського процесуального кодексу України. судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Господарський суд, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права в аспекті спірних правовідносин, зазначає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 2 228 029 708,08 грн заставної вартості неповернутого обсягу нафти, 42 497 378,99 грн. трьох процентів річних, 90 997 265,97 грн інфляційних нарахувань підтверджуються поданими доказами, не спростовані відповідачем, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, тому суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 691 613 298,99 грн упущеної вигоди суд дійшов висновку про відмову в позові з огляду на їх недоведеність.

Стосовно розподілу судових витрат.

При пред`явленні даного позову позивачем платіжною інструкцією № від 03.05.2023 року сплачено до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в загальному розмірі 939 400,00 грн, про що свідчить відповідна виписка (том справи 1, а.с. 140).

Відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовної вимог.

Керуючись статтями 129, 232-233, 236-238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" (вул. Свіштовська, 3, м. Кременчук, Полтавська обл., 39610, ) на користь Акціонерного товариства "Укртранснафта" (вул. Князів Острозьких, 32/2, м. Київ, 01010, ) 2 228 029 708,08 грн основного боргу, 42 497 378,99 грн 3% річних, 90 997 265,97 грн інфляційних втрат та 939 400,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ із набранням рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Повний текст рішення підписано 19.04.2024.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя О.В.Ківшик