ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2024м. ХарківСправа № 922/3921/21 (904/2267/20)

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Кончаренко В.Ю.

розглянувши в загальному позовному провадженні справу

за позовом Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків - Москва" ()
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фокс-Лайф" () 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 )
про визнання недійсним договору в межах справи про банкрутство Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків-Москва"

за участю представників:

позивача - Третьякова Н.Ю. (адвокат за ордером ВІ №1027250 від 09.12.2020), Дукер Л.О. (учасник товариства згідно витягу)

відповідача - Гордієнко А.Г. (адвокат за ордером АХ №1093739 від 18.02.2022)

третьої особи - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

ХІД СПРАВИ

Позивач звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фокс-Лайф" про визнання недійсним договору оренди приміщення № 12/19 від 01.11.2019.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 .

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2021 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Фокс-Лайф", провадження у справі № 904/2267/20 закрито.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.09.2021 касаційну скаргу Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірми "Харків-Москва" задоволено, постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.06.2021 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2021 у справі № 904/2267/20 скасовано. Справу № 904/2267/20 направлено до Господарського суду Дніпропетровської області для продовження розгляду.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28.09.2021 прийнято справу № 904/2267/20 до провадження. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2021 матеріали справи № 904/2267/20 передано Господарському суду Харківської області, в провадженні якого перебуває справа № 922/3921/21 про банкрутство Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірми "Харків-Москва", для розгляду спору по суті в межах цієї справи.

Ухвалою Господарського суду Харківської області (суддя Яризько В.О.) від 29.11.2021 дану справу прийнято до провадження, постановлено здійснювати її розгляд в межах справи № 922/3921/21 про визнання Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків - Москва" банкрутом в порядку загального позовного провадження.

Постановою Верховного Суду від 08.06.2022 ухвалу Господарського суду Харківської області від 18.10.2021 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 № 922/3921/21 скасовано. Справу № 922/3921/21 направлено на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.07.2022, для розгляду справи визначено суддю Аюпову Р.М.

Ухвалою Господарського суду Харківської області (суддя Аюпової Р.М.) від 19.07.2022 призначено підготовче засідання у справі № 922/3921/21(904/2267/20).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 04.08.2023 заяву судді Аюпової Р.М. про самовідвід по справі № 922/3921/21 (922/1371/22) задоволено; справу № 922/3921/21 (922/1371/22) передано на повторний автоматизований розподіл для визначення складу суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2023, для розгляду справи № 922/3921/21 (922/1371/22) визначено суддю Яризька В.О.

Ухвалою Господарського суду Харківської області (суддя Яризько В.О.) від 16.09.2023 призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 08.09.2023 заяву судді Яризька В.О. про самовідвід по справі № 922/3921/21 (922/1371/22) задоволено. Справу № 922/3921/21 (922/1371/22) передано на повторний автоматизований розподіл для визначення складу суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2023, для розгляду справи № 922/3921/21 (922/1371/22) визначено суддю Усатого В.О.

Ухвалою суду від 26.09.2023 (суддя Усатий В.О.) у справі № 922/3921/21 (904/2267/20) почато підготовче провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 02.11.2023 задоволено заяву судді Усатого В.О. про самовідвід у справі № 922/3921/21 (922/1371/22); справу № 922/3921/21 (922/1371/22) передано на повторний автоматизований розподіл для визначення складу суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2023, для розгляду справи № 922/3921/21 (922/1371/22) визначено суддю Лавренюк Т.А.

Ухвалою суду від 18.01.2024 задоволено заяву судді Лавренюк Т.А. про самовідвід у справі № 922/3921/21 (922/1371/22); справу № 922/3921/21 (922/1371/22) передано на повторний автоматизований розподіл для визначення складу суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2023, для розгляду справи № 922/3921/21 (922/1371/22) визначено суддю Прохорова С.А.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник.

Оскільки зміна головуючого судді у основній справі про банкрутство зумовлює необхідність передачі новому складу суду всіх пов`язаних справ, що розглядалися в межах справи № 922/3921/21 (922/1371/22), відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 19.01.2024 справа № 922/3921/21 (904/2267/20) в межах справи про банкрутство передана на розгляд судді Прохорову С.А.

Ухвалою суду від 24.01.2024 прийнято справу №922/3921/21 (922/1371/22) (904/2267/20) до провадження судді Прохорова С.А. Розгляд справи почато спочатку та призначено підготовче засідання у справі на 21 лютого 2024 року.

15.02.2024 відповідачем подано відзив на позовну заяву з клопотанням про поновлення строків на його подання, яке було задоволено ухвалою від 21.02.2024.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Суд приймає до уваги, що сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів, надано достатньо часу для підготовки до судового засідання.

За результатами дослідження матеріалів справи, судом у відповідності до приписів ч. 1 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України здійснені всі дії, що необхідні для реалізації завдань підготовчого провадження (остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті).

Таким чином, суд дійшов висновку закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

Протокольною ухвалою, постановленою в підготовчому засіданні 21.02.2024 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 11 березня 2024 року.

У зв`язку з тривалою повітряною тривогою в м. Харкові, засідання з розгляду справи по суті, яке було призначено на 11.03.2024 не відбулося та було перенесено на 10 квітня 2024 року.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який триває на теперішній час.

Враховуючи приписи статті 3 Конституції України, зважаючи на наявність активних військових дій та загрози небезпеки на території України, у тому числі в м. Харкові та Харківській області, а також особливого (дистанційного) режиму роботи господарського суду, обмеження доступу та відвідування працівниками та суддями будівлі господарського суду з міркувань безпеки, та постійними повітряними тривогами, розгляд даної справи по суті здійснений судом у межах розумного строку в розумінні положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі та зазначає, що спірний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки, про існування ТОВ ФОКС-ЛАЙФ, договору про надання послуг (оренди приміщення) №12/19 від 01.11.2019 р., заборгованості у сумі 42 480,00 грн., яка виникла на підставі вказаного договору - ТК ТОВ фірмі Харків-Москва стало відомо випадково з сайту Судової влади. Вказує, що ніяких взаємовідносин як ділових так і інших між ТК ТОВ фірмою Харків-Москва та ТОВ ФОКС-ЛАЙФ ніколи не існувало, ніяких договорів між ними не укладалося, ніякі роботи/послуги не надавалися.

Враховуючи текст договору, суб`єктів його укладення та підписання, відсутність наслідків його укладення та очевидну суперечність Договору з нормами чинного законодавства, враховуючи кінцеву мету укладання такого договору завдання значної шкоди ТК ТОВ фірми Харків-Москва, а не настання реальних наслідків господарської діяльності отримання прибутку, вважає Договір таким, що підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення.

В обґрунтування своїх вимог наводить наступні обставини.

З тексту Договору випливає, що він укладений між Торгівельно-комерційним товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями ХАРКІВ-МОСКВА в особі директора Ковальова Сергія Вікторовича, з однієї сторони та Товариством з обмеженою відповідальністю ФОКС- ЛАЙФ в особі директора Коваленко Дмитра Сергійовича, з іншої.

Правильним повним найменуванням юридичної особи у відповідності до статуту є Торгівельно-комерційне Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями Фірма "ХАРКІВ-МОСКВА" (скорочене - ТК ТОВ ФІРМА "ХАРКІВ-МОСКВА"), а не Торгівельно-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями ХАРКІВ-МОСКВА.

Також, у розділі Місцезнаходження і реквізити сторін у відомостях щодо сторони орендаря-Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з Іноземними інвестиціями фірми Харків-Москва, вказано адресу його місцезнаходження як 49100, м. Дніпро, вул.. Космічна, буд. 9-А, секція 4, прим 101. Станом на дату нібито підписання договору та існування зобов`язань, передбачених оспорюваним правочином, як і на сьогодні, місцезнаходженням юридичної особи ТК ТОВ фірми Харків-Москва є - 63030, ХАРКІВСЬКА ОБЛ., ВАЛКІВСЬКИЙ РАЙОН, СЕЛО ШАРІВКА, (за вказаним місцезнаходженням фірма знаходиться з 1991 року).

Суб`єктом укладення та підписання спірного договору був незаконний директор ТК ТОВ фірма Харків-Москва Ковальов Сергій Вікторович, що підтверджується Наказом Мінюсту №4080/5 від 19.12.2019р. та Висновком Комісії з питань розгляду скарг на дії державних реєстраторів при Мінюсті України від 28.11.2019р., яким скасовано незаконні реєстраційні дії щодо зміни директора.

Наголошує, що з ТОВ ФОКС-ЛАЙФ - ТК ТОВ фірма Харків-Москва ніколи не мало господарських відносин.

Відомості про керівника Ковальова С.В., який є підписантом з боку ТК ТОВ фірми Харків-Москва за спірним договором оренди приміщення №12/19 від 01.11.2019р. у ТК ТОВ фірми Харків-Москва перед ТОВ ФОКС-ЛАЙФ, були внесені до ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань саме в період з 28.10.2019р по 28.12.2019р., а саме 29.10.2019р., як і сам договір та додані до нього документи та нібито надані послуги, та нібито визнана заборгованість новим рейдерським директором Скрябіним О.В. (запис про якого також був скасований) - в період з 01.11.2019р. по 20.12.2019р. включно, тобто в період рейдерського захоплення ТК ТОВ фірми Харків-Москва, та на підставі записів в ЄДР, які в подальшому були скасовані на підставі Наказів Мінюсту від 19.12.2019р. та 28.12.2019р.

Таким чином, директор ОСОБА_1 являвся незаконним керівником ТК ТОВ фірми Харків-Москва та відповідних повноважень на укладення Договору не мав. Наголошуємо на тому, що ми не визнаємо та навіть не були обізнані про факт існування такого правочину.

Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі, зазначає, що оспорюваний договір має усі ознаки укладеного договору: підписанти мали необхідний обсяг цивільної дієздатності на укладання договору, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало волі господарюючих суб`єктів, вчинений у простій письмовій формі, вимог закону щодо нотаріальної форми укладання для такого роду договорів не вимагається. Правочин було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, як і порушення суб`єктивного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

На думку відповідача наявність помилок, що прямо не створює перепон в частині належного виконання та розуміння Договору в цілому не можна вважати, як підстави для визнання договору недійсним.

Реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (Постанова ОП КЦС ВС від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

На думку відповідача зазначені доводи підтверджують факт того, що Договір оренди приміщення №12/19 від 01.11.2019 є реальний, волевиявлення сторін під час його укладання у відповідності до норм цивільного кодексу наявне та беззаперечне.

Що стосується посилання позивача на те, що зазначений Договір та в подальшому документи були підписані неповноважними особами, що підтверджується Наказом Міністерства юстиції України за №4080/5 від 19.12.2019, Наказом Міністерства юстиції України №4303/5 від 28.12.2019 відповідач зазначає, що підписантом договору та на дату приймання-передачі нерухомого майна в оренду був чинний у цьому часовому проміжку керівник , та у відповідача протилежне не викликало сумнівів. При підписанні Договору оренди приміщення №12/19 та Акту прийому-передачі нерухомого мана від 01 листопада 2019 року були звіреними дані підписанта із відомостями які містились у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, де керівником ТК ТОВ фірми Харків Москва було визначено ОСОБА_1 .

Щодо визнання заборгованості за цим Договором наступним керівником ТК ТОВ фірма Харків-Москва ОСОБА_2 слід зазначити, що на момент отримання відповіді на претензію від 20.12.2019 повноважним керівником був ОСОБА_2 .

Чинне законодавства України не встановлює настання обставин в частині визнання правочинів недійсним у зв`язку з прийняттям Наказів з боку Міністерства юстиції України.

Звертає увагу суду, що Міністерство юстиції України надає оцінку виключно діяльності суб`єктом проведення реєстраційних дій під час проведення реєстраційних дій.

В даному випадку, Наказ Міністерства юстиції України не є рішенням, яке встановлює законність перебування особи на посаді директора.

Встановлення Міністерством юстиції України начеб-то порушень під час проведення реєстраційних дій не впливає на дійсність правочинів, не змінює та не припиняє їх дію.

Таким чином, вважає доводи позивача про те, що Накази Міністерства юстиції України №4080/5 від 19.12.19 та №4303/5 від 28.12.2019 є доказами недійсності правочинів є помилковими, без відповідного судового підтвердження в частині визнання протиправним рішень, щодо призначення таких керівників.

Щодо посилання позивача на відсутність бухгалтерських документів, щоб підтверджували реальність зазначеної операції, зазначає, що подані позивачем документи, в даному випадку оборотно-сальдова відомість сформована самостійно позивачем.

Виконавець послуг за Договором №12/19 від 01.11.2019 не є платником ПДВ - тому зазначені позивачем норми ПК України на ТОВ Фокс-Лайф не поширюються.

Що стосується посилання позивача на те, що приміщення надане в оренду за Договором знаходиться на шостому поверсі, що унеможливлює його використання за цільовим призначенням приміщення, зазначає, що оренда зазначено приміщення здійснена виключно за волевиявленням позивача, а отже останній поклав на себе обов`язки в частині використання приміщення за цільовим призначенням у спосіб, що не суперечить Договору.

Отже, відповідач вважає, що укладений Договір оренди приміщення №12/19 від 01.11.2019 відповідає нормам Цивільного кодексу України, є належним та таким, що повинен бути виконаний сторонами у належний спосіб. Станом на момент укладання правочину, Акту прийому-передачі нерухомого майна особа підписант у відповідності до вимог законодавства України наділена цивільною правоздатністю на укладання та підписання такого роду правочинів від імені ТК ТОВ Фірма Харків-Москва, дане стосується і наданої відповіді на претензію. Позивачем не доведено, у законний та обґрунтований спосіб, про те, що особи підписанти є неналежними саме станом на момент такого підписання, а отже доводи в частині недійсності правочину не відповідають фактичним обставинам та не можуть бути прийняті судом до уваги. Жодних допустимих доказів у відповідності до вимог ЦПК України позивачем не надано.

Третя особа - ОСОБА_1 , правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив. Пояснень щодо обставин справи не надав. Про розгляд справи був повідомлений належним чином.

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами по суті.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 10.04.2024 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ СТОРІН І ВИСНОВОК СУДУ.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з частиною 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з умов договору від 01 листопада 2019 року №12/19 про оренду приміщення, за яким Орендодавець (відповідач у справі) зобов`язується передати у строкове платне користування приміщення, а Орендар (позивач у справі) прийняти у строкове платне користування приміщення , що визначене у цьому Договорі (надалі іменується «Приміщення», та зобов`язується сплачувати орендну плату. зобов`язується сплатити вартість виконаних робіт.

Згідно з пунктом 1.3 Договору, приміщення, що орендується є офісним приміщенням №101, загальною площею 118 кв.м. , що розташоване за адресою : м. Дніпро, вул. Космічна , буд.9-А , секція 4, приміщення 101.

Відповідно до п. 1.4. Договору стан Приміщення , що орендується на момент передавання в оренду : придатне для використання у відповідності до мети оренди (розміщення офісу) . Відповідно п. 1.5. недоліків Приміщення немає.

Пунктом 4.1. Договору строк оренди Приміщення складає 12 місяців з моменту приймання приміщення , що Орендується за Актом приймання-передачі.

Розмір орендної плати складає 3 540 ,00 грн. на місяць на умовах попередньої оплати за увесь період дії Договору у десятиденний термін від дати підписання Акту приймання-передачі (п.п. 5.1,5.2).

Згідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тлумачення статті 215 ЦК України свідчить, що підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину.

Необґрунтованими та безпідставними на думку суду є посилання позивача на положення статті 234 ЦК України як на підставу визнання спірного договору оренди недійсними з огляду на їх фіктивність.

Так відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним.

Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

При цьому вказаний Пленум ВСУ у п.24 роз`яснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже посилання позивача на те, що ніяких взаємовідносин як ділових так і інших між ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» та ТОВ «Фокс-Лайф» ніколи не існувало, ніяких договорів між ними не укладалося, ніякі роботи/послуги не надавалися, посилання на не настання реальних, як вважає позивач, наслідків господарської діяльності отримання прибутку, сумнівів щодо назви орендаря, адреси, та укладання спірного договору від імені позивача незаконним, як вважає позивач, директором ОСОБА_1 , що підтверджується Наказом Міністерства юстиції України №4080/5 від 19.12.2019 не є належними доказами, що підтверджують фіктивність спірного правочину договору оренди з огляду на те, що не доводять умислу всіх сторін правочину на укладення саме фіктивного договору, при існуванні інших цілей, ніж ті, які передбачені договором оренди.

При цьому посилання позивача на нібито наявність умислу фізичних осіб, що підписали вказаний договір також не приймається до уваги як з огляду на відсутність доведеності позивачем вказаного факту належними доказами, так і з огляду на те, що вказані фізичні особи не є сторонами спірного договору оренди.

Щодо посилання позивача на те, що спірний договір та в подальшому відповідні документи були підписані неповноважними особами, що підтверджується Наказом Міністерства юстиції України за №4080/5 від 19.12.2019, Наказом Міністерства юстиції України №4303/5 від 28.12.2019 суд зазначає наступне.

Так позивач посилається на те, що суб`єктом підписання був незаконний директор ТК ТОВ фірма «Харків-Москва» Ковальов Сергій Вікторович посилаючись на Наказ Мінюсту №4080/5 від 19.12.2019 року та висновок Комісії з питань розгляду скарг на дії державних реєстраторів при Мінюсті України від 28.11.2019 року яким скасовано реєстраційні дії щодо зміни директора.

Відповідно до пункту 8 частини 3 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості щодо державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: відомості про осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо; прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи. Таким чином, до Єдиного державного реєстру включається інформація щодо осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, та дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою (частина 1 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань").

Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними (крім реєстраційних номерів облікових карток платників податків та паспортних даних) та у випадках, передбачених цим Законом, за їх надання стягується плата (частина перша статті 11 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань").

Отже, зважаючи на наведені вище приписи законодавства, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є належним доказом підтвердження повноважень керівника та представників.

Так у Постанові ВП ВС від 09.04.2018 року у справі № 904/5857/17 Верховний Суд зазначив, що статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» встановлено спростовувану презумпцію відомостей, оголошених в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ЄДР).

Особа, яка вважає своє право чи інтерес порушеними через подання та внесення до ЄДР недостовірних відомостей може вимагати їх захисту через корегування відомостей ЄДР та відображенні в ЄДР відповідних дійсних відомостей у спосіб, що забезпечить ефективне відновлення та захист її порушених прав та інтересів, зокрема, шляхом скасування запису в ЄДР (пункт 2 частини першої статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).

Тобто до того часу, поки будь-яка особа не спростувала в законному порядку відомості, внесені до ЄДР, і зміни на підставі такого спростування не були внесені до ЄДР, доти записи в ЄДР вважаються істинними.

Судом не приймаються посилання на наявність Наказу Міністерства юстиції України № 4080/5 від 19.12.2019 року та Висновок Центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії та бездіяльність державного реєстратора від 28.11.2019 року.

При цьому суд враховує положення норм пункту 8 частини 2 статті Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», відповідно до якої до повноважень Міністерства юстиції у сфері державної реєстрації належить контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації, у тому числі шляхом постійного моніторингу реєстраційних дій в Єдиному державному реєстрі відповідно до цього Закону та прийняття обов`язкових до виконання рішень, передбачених цим Законом.

Згідно пункту 14 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, у тому числі колегіально, Мін`юст чи відповідний територіальний орган приймає рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених законом.

Отже Міністерство юстиції України та Центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії та бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції не наділені повноваженнями щодо призначення та звільнення керівника господарського товариства, зокрема, керівника позивача, а наявність можливого існування спору, з приводу керівника боржника та докази вирішення якого у встановленому законом порядку відсутні. Будь-яких доказів щодо звернення до суду з приводу незаконності рішень щодо призначення керівників позивача позивачем до позову не надано та про їх наявність не зазначено.

Також, в обґрунтування своїх вимог щодо визнання недійсним договору оренди позивач зазначає, що договір не відповідає вимогам чинного законодавства в частині зазначення істотних умов договору, а саме в порушення норм законодавства в оспорюваному договорі не вказано склад і вартість об`єкту оренди, індексацію орендної плати та порядок повернення орендованого майна.

Щодо зазначеного обґрунтування позивача суд зазначає про таке.

У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до статті 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

Згідно з частиною першою статті 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. Із цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Загальною істотною умовою цього договору є предмет договору. Також істотними умовами договору оренди є плата, яка стягується з наймача за користування майном (орендна плата) та строк дії договору.

Разом з тим, укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Разом із тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист відповідного права, яке позивач вважає порушеним.

Щодо господарської діяльності між позивачем та відповідачем відповідач наголошує, що позивачем не надано доказів відсутності такої діяльності.

В свою чергу й сам відповідач не надає суду будь-яких доказів наявності господарської діяльності між сторонами за спірним договором, а заперечення відповідача зводяться лише до презумпції чинності правочину, спірного договору.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За змістом ч. ч. 1 - 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 1 ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ст. 77 (допустимість доказів) ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 75 ГПК України обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За змістом ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Визначений ст. 79 ГПК України стандарт доказування підкреслює необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з уведенням у дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньої кількості доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами, тлумачення змісту ст. 79 ГПК України свідчить, що на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Суд вважає, що докази подані позивачем в контексті дослідження наявності чи відсутності правовідносин між сторонами є більш вирогідними та вагомими для встановлення існування цих обставин.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору передбачає, що належне волевиявлення сторони договору має бути підписано повноважним, наділеним відповідним правом, представником такої сторони договору, що є істотною умовою договору оренди нежитлового приміщення.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договорів оренди, посилаюсь на те, що ці договори не підписував, умови їх не погоджував, тож відповідач безпідставно вимагає сплати орендної плати за спірним договором.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Про неукладеність спірного договору також свідчить відсутність по спірному договору господарської діяльності між позивачем та відповідачем.

Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на відсутності у нього заборгованості перед відповідачем за спірним договором, що має бути відображено при розгляді відповідних кредиторських вимог за спірним договором оренди.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Отже посилання позивача на відсутність, на його думку, у спірному договорі істотних умов договору, а саме не зазначення складу і вартості об`єкту оренди, індексації орендної плати та порядку повернення орендованого майна не є відповідно до вимог чинного законодавства підставами, з якими закон пов`язує можливість визнання договору недійсним та не вказує не фіктивність такого договору оренди.

При цьому, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Таким чином, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, а не з підстав, заявлених відповідачем. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права посилатись на неукладеність спірного договору при розгляді вимог відповідача до позивача.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16.06.2020 року по справі 145/2047/16-ц.

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст. 13 Господарського процесуального кодексу України встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що позивачем обрано неналежний спосіб судового захисту позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

Також суд має вирішити питання розподілу та стягнення судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи, відповідно приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на позивача

Враховуючи викладене та керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 5, 20, 73, 74, 76-79, 86, 126, 129, ст. ст. 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду.

Учасники справи:

Позивач - Торгівельно-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків - Москва" (63030, Харківська область, Валківський район, село Шарівка, )

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фокс-Лайф" (49000, м. Дніпро, пр-т Богдана Хмельницького, 147Ж, офіс 105, )

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 )

Повне рішення складено "19" квітня 2024 р.

Суддя С.А. Прохоров