ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2024 р. Справа№ 910/12903/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Кропивної Л.В.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання Гуменюк І.О.,

за участю представників:

від позивача - Кавчук А.В.,

від відповідача - Погодін В.О.,

від третьої особи - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2023 у справі №910/12903/23 (суддя Ващенко Т.М., повний текст складено - 01.12.2023) за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Селянське (фермерське) господарство "Злагода" про визнання недійсним договору поруки.

встановив наступне.

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" про визнання недійсним Договору поруки № 221121-П/1 від 22.11.2021, укладеного в забезпечення виконання зобов`язань позичальника - Селянського (фермерського) господарства "Злагода" за кредитним договором №221121-КЛН/1 від 22.11.2021.

Позовні вимоги обґрунтовані вчиненням оспорюваного правочину під випливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах та під впливом обману.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.11.2023 у справі №910/12903/23 у задоволенні позову відмовлено.

Так, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірного Договору поруки недійсним.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована аналогічними доводами, що й позовна заява.

Крім цього, скаржник вказує про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині проведення лише одного підготовчого засідання у справі, в якому представник позивача не міг взяти участь, а також зазначає про порушення місцевим господарським судом порядку розгляду заяви про відвід.

В судовому засіданні представник апелянта - позивача у справі підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористалася.

Стосовно повідомлення третьої особи про дату, час та місце розгляду даної справи судом, слід зазначити наступне.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні", у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року станом на 30 діб, строк дії якого в подальшому продовжувався відповідними Указами Президента Україна та триває й на теперішній час.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 23.12.2022, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004 (зі змінами), затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.

До вказаного Переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України входить Великобілозерська сільська територіальна громада Василівського району Запорізької області.

Місцезнаходженням третьої особи у справі є село Гюнівка Василівського району Запорізької області.

Отже, у відділень Укрпошти відсутні можливості доставки пошти третій особі.

Порядок повідомлення осіб, що знаходяться на тимчасово окупованій території врегульовано нормами ст.121 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Відповідно до частини першої статті 121 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання. Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії. З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

На підставі викладеного, повідомлення судом третьої особи про розгляд справи здійснювалося через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню, з прийняттям нового - про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав.

Між Акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро" (Банк), як Позикодавцем, та Селянським (фермерським) господарством "Злагода" (третя особа), як Позичальником, 22.11.2021 укладено Кредитний договір від № 221121-КЛН/1.

З метою забезпечення кредитних зобов`язань Позичальника перед Позикодавцем, між ними було укладено договори застави рухомого майна, що перебувало у власності Позичальника, а саме:

- Договір застави рухомого майна від 22.11.2021 № 221121-30/1;

- Договір застави рухомого майна від 22.11.2021 №221121-30/2;

- Договір застави рухомого майна від 22.11.2021 № 221121-ЗАВ/1;

- Договір застави рухомого майна від 22.11.2021 № 221121-ЗАВ/2.

Крім цього, з метою забезпечення зобов`язань Позичальника перед Позикодавцем, між Банком та ОСОБА_1 (позивач), який також є Головою Селянського (фермерського) господарства "Злагода", було укладено Договір поруки від 22.11.2021 № 221121-П/1 (далі - Договір поруки).

Відповідно до п. 1.1 Договору поруки, за цим Договором Поручитель поручається перед Банком за виконання Боржником Основного зобов`язання 1 (повернення суми кредиту) та Основного зобов`язання 2 (сплата суми процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплати пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору, існуючих в теперішній час, і тих, що можуть виникнути в майбутньому, в тому числі на підставі окремих угод, що можуть бути укладені в рамках Основного договору (Кредитний договір № 221121-КЛН/1 від 22.11.2021).

За доводами позивача, вказаний Договір поруки укладений ним під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах та під впливом обману, що відповідно до ст. 230, 233 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним.

Так, в позовній заяві позивачем наведено наступні підстави визнання договору поруки недійсним:

наявність тяжких обставин у вигляді тяжкого фінансового стану позивача та членів його сім`ї з огляду на перебування Селянського (фермерського) господарства "Злагода" в скрутному фінансовому становищі, єдиним засновником та керівником якого є позивач (наявність заборгованості за кредитними договорами);

невигідні умови, на яких укладено договір поруки, а саме:

- два види забезпечення (застава рухомого майна, вартість якого повністю покривала розмір кредиту та відсотків, та порука);

- невигідна відсоткова ставка;

- обов`язок зі сплати коштів у невизначеному наперед розмірі (п. 1.5 договору поруки);

- відсутність винагороди поручителя;

- строк поруки, що істотно перевищує граничний термін повернення кредиту та відсотків;

- несправедливі умови п. 9.1 та 9.2 договору поруки;

укладення договору під впливом обману.

06.11.2023 позивач подав до суду заяву про зміну підстав позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного процесуального строку для подання заяви про зміну підстав позову, заяву ОСОБА_1 від 06.11.2023 про зміну підстав позову залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2023 у справі №910/12903/23 апелянт виклав свої заперечення на вказану ухвалу від 08.11.2023.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (ч. 3 ст. 255 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів вказує, що згідно пунктів 9 та 14 частини 1 ст. 255 Господарського процесуального кодексу України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції: про відмову поновити або продовжити пропущений процесуальний строк та про залишення позову (заяви) без розгляду.

Отже, ухвала Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 підлягала оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції.

Позивач правом на оскарження ухвали від 08.11.2023 не скористався.

Вказана ухвала набрала законної сили та є чинною.

Враховуючи наведене, колегією суддів не розглядаються, викладені скаржником в апеляційній скарзі на рішення, заперечення на вказану ухвалу суду від 08.11.2023.

Стосовно суті позовних вимог, за визначених позивачем в позовній заяві підстав, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина 4 цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № 906/521/20 ).

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частини 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно із ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 Цивільного кодексу України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 Цивільного кодексу України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 Цивільного кодексу України сполучника "і", за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 Цивільного кодексу України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 Цивільного кодексу України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

До тяжких обставин, для усунення яких необхідно було укладання ОСОБА_1 оспорюваного договору, позивач відносить тяжкий фінансовий стан позивача та членів його сім`ї з огляду на перебування Селянського (фермерського) господарства "Злагода" в скрутному фінансовому становищі, єдиним засновником та керівником якого є позивач (наявність заборгованості за кредитними договорами).

Колегія суддів вказує, що в розумінні статті 233 Цивільного кодексу України не є тяжкою обставиною наявність у Селянського (фермерського) господарства "Злагода", керівником якого є позивач, заборгованості перед відповідачем або іншими кредитними установами.

Також, скрутний фінансовий стан, як і наявність заборгованості, фактично свідчать про ускладнення, які виникли на стадії виконання зобов`язань, зокрема, боржником за кредитними договорами, а не є обставинами, передбаченими ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України, для визнання спірного договору поруки недійсним на підставі цієї норми права.

Стосовно доводів позивача про наявність невигідних умов, за яких укладено договір поруки, а саме відсутність потреби у додатковому забезпеченні, зважаючи на те, що вартість предмета застави повністю покривала розмір кредиту та відсотків, слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання та захисту майнових інтересів кредитора на випадок порушення зобов`язання боржником закон передбачає спеціальні заходи - визначає окремі види забезпечення виконання зобов`язання: неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток або інші види, встановлені договором або законом (ст. 546 Цивільного кодексу України).

Доцільність використання того чи іншого виду забезпечення виконання зобов`язання залежить від сутності забезпеченого зобов`язання.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України). Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Посилання апелянта на відсутність потреби у додатковому забезпеченні, зважаючи на те, що вартість предмета застави повністю покривала розмір кредиту та відсотків, не свідчать про наявність невигідних умов, враховуючи свободу договору, а також те, що порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Стосовно посилань позивача на невигідну відсоткову ставку, як в кредитному договорі, так і договорі поруки, колегія суддів зазначає, що оскільки в межах даної справи оскаржується саме договір поруки, то умови кредитного договору на предмет невигідності відсоткової ставки судом не досліджуються.

Стосовно визначеної у п. 7.1 договору поруки процентної ставки, слід зазначити наступне.

Згідно вказаного п. 7.1 договору якщо у випадку пред`явлення Банком вимоги Поручитель не виконає будь - яке основне зобов`язання в терміни (строки), встановлені у зазначеній вимозі Банк має право вимагати, а поручитель зобов`язаний сплатити Банку проценти за порушення грошового зобов`язання в розмірі 19% річних від простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

Використане у частині першій статті 233 ЦК України словосполучення «вкрай невигідних умовах» є оціночним, тому для кваліфікації певного договору як такого, що вчинений на вкрай невигідних умовах, необхідно порівнювати умови такого договору із умовами договорів того ж виду, які зазвичай вчиняються у цивільному обороті.

Якщо умови договору (наприклад, ціна, процентна ставка чи інше зустрічне надання) порівняно із звичайними умовами договорів цього ж виду, які існують у цей момент, є «різко», значно невигідними для однієї зі сторін, і тільки в силу тяжкої обставини одна зі сторін приймає ці умови, то такий договір може бути визнаний недійсним на підставі статті 233 ЦК України.

Як вже було встановлено, позивачем не доведено вчинення договору поруки в силу тяжкої обставини.

Стосовно розміру процентної ставки, то її слід порівнювати не з обліковою ставкою НБУ, як вказує позивач, а зі звичайними умовами договорів цього ж виду, які існують у цей момент.

Позивачем, як особою на яку покладено обов`язок по доведенню обставин на які він посилається (щодо завищеної процентної ставки), відповідного не доведено.

Щодо посилань позивача на встановлення оскаржуваним правочином обов`язку зі сплати коштів у невизначеному наперед розмірі (п. 1.5 договору поруки), слід зазначити наступне.

Так, пункт 1.5 Договору поруки передбачає, що Поручитель надає свою згоду та погоджується з тим, що у разі зміни розміру будь-якого Основного зобов`язання та/або строку Основного договору, в тому числі внаслідок новації зобов`язання, цей Договір та порука за цим Договором будуть діяти до повного виконання всіх Основних зобов`язань без необхідності попереднього та наступного погодження із Поручителем зазначених змін та/або укладання додаткової угоди до цього Договору.

Частина перша ст. 654 ЦК України надає можливість сторонам за договором, за наявності відповідної домовленості між ними, змінювати умови договору в формі, відмінній від форми договору.

Абзацом третім ч.3 ст.202 ЦК України передбачена можливість виникнення обов`язків для інших осіб внаслідок одностороннього правочину за домовленістю з цими особами.

Свобода договору віднесена до загальних засад цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

За таких обставин, в п.1.5 Договору поруки сторони, прямо передбачивши те, що зміни умов Основного договору не потребують додаткового укладення сторонами угод щодо внесення змін до Договору поруки, досягли домовленості щодо форми змін до Договору поруки у разі внесення змін до основного зобов`язання, забезпеченого порукою.

Наведене узгоджується зі статтею 654 ЦК України, згідно з якою зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, який змінюється, якщо інше не встановлено договором.

Одночасно, в п.1.5 Договору поруки позивач, надавши згоду на зміну умов Основного договору без укладення додаткових угод до Договору поруки в письмовій формі, погодився на виникнення для нього додаткових зобов`язань внаслідок одностороннього правочину з боку відповідача.

Таким чином, позивачем не доведено невигідність наведеної умови п.1.5 Договору поруки.

Щодо посилань позивача на невигідність умови п. 2.5 договору поруки, якою не передбачено винагороди поручителя, колегія суддів вказує, що ст. 558 ЦК України передбачає саме право поручителя на оплату послуг, наданих ним боржникові.

В свою чергу, враховуючи принцип свободи договору, відсутність в оскаржуваному правочині умови, яка б передбачала таку винагороду, не є підставою для висновку про її невигідність.

Стосовно доводів про те, що строк поруки (до 22.11.2028) істотно перевищує граничний термін повернення кредиту і відсотків (24.03.2023) та передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк, після спливу якого порука припиняється (трьох років з дня настання терміну виконання основного зобов`язання), колегія суддів вказує наступне.

Згідно ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.

Факт настання граничного терміну повернення кредиту і відсотків (24.03.2023) не припиняє вказаного зобов`язання, забезпеченого порукою, а тому відповідно встановлення строку поруки до 22.11.2028 жодним чином не свідчить про невигідність наведеної умови.

Посилання скаржника на ч. 4 ст. 559 ЦК України в контексті доводів про перевищення строком поруки строку, передбаченого наведеною нормою, не приймаються колегією суддів, враховуючи таке.

Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя.

Враховуючи те, що оскаржуваним договором поруки встановлено її строк, умова наведеної ч. 4 ст. 559 ЦК України про припинення поруки у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя, не підлягає застосуванню у даному випадку, а тому посилання скаржника на вказане положення цієї норми є необґрунтованим.

Щодо несправедливості умов п. 9.1 та 9.2 договору поруки, суд зазначає наступне.

Згідно пункту 9.1 Договору поруки, яким сторони домовились, що Поручитель вважається належним чином письмово повідомленим та таким, що отримав відповідні повідомлення та/або вимогу Банку у випадках встановлених цим Договором, у разі здійснення Банком однієї або кількох дій, а саме:

- вручення Поручителю письмового повідомлення/вимоги особисто або його представникові;

- направлення Поручителю письмового повідомлення/вимоги у вигляді SMS- повідомлень на номер мобільного телефону, вказаного в цьому Договорі;

- передачі письмового повідомлення/вимоги рекомендованим листом з описом вкладення та повідомленням про отримання або доставкою кур`єрською службою на адресу, зазначену в цьому Договорі, або на ту адресу, яка буде повідомлена Поручителем письмово;

- надіслання письмового повідомлення/вимоги на адресу електронної пошти, вказаної в цьому Договорі, та/або на ту адресу електронної пошти, які будуть повідомлені Поручителем письмово;

- розміщення інформації на сайті Банку www.creditdnepr.com.ua (виключно для загальних повідомлень).

Пункт 9.2 Договору поруки передбачає, що Банк вважається належним чином повідомленим, якщо повідомлення здійснене Поручителем шляхом направлення відповідного рекомендованого листа з описом вкладення та повідомленням про отримання або доставкою повідомлення кур`єрською службою на адресу Банку, зазначену в цьому Договорі або іншу адресу, про яку повідомив Банк.

Зазначені положення Договору поруки стосуються способів надсилання сторонами повідомлень одна одній.

За доводами позивача, зазначені положення суперечать передбаченому п. 6 ч. 1 ст. З Цивільного кодексу України принципу (засаді) справедливості, адже порівняно з Банком Поручитель має істотно менше варіантів, з використанням яких його повідомлення, надіслане Банку, вважатиметься належним відповідно до умов Договору.

Колегія суддів вказує, що в розумінні статті 233 Цивільного кодексу України положення договору щодо способу надсилання сторонами повідомлень одна одній не можна вважати вкрай невигідним.

Враховуючи все вищевикладене, позивачем недоведено наявності тяжкої обставини, в якій він перебував, що змусила його вчинити правочин, а також вчинення такого правочину на вкрай невигідних для позивача умовах.

Також, позивач окремою підставою недійсності договору поруки визначає вчинення його під вливом обману, оскільки Банк повідомив позивачу, що укладення Кредитного договору можливе виключно за умови укладення договору поруки, у той час коли умови Кредитного договору не передбачають обов`язковості забезпечення зобов`язань Позичальника порукою.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом наведеної норми з урахуванням частини першої статті 229 ЦК України, істотне значення має обман щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

При цьому сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину (частина друга статті 230 ЦК України).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Позивач посилаючись на обставини введення Банком його в оману не надав жодних доказів на підтвердження наведеного.

Так, позивач не підтвердив: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого ним правочину; по-друге, що їх наявність не відповідала його волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Таким чином, доводи скаржника про укладення договору поруки під впливом обману не знайшли свого підтвердження.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання договору поруки недійсним.

Стосовно доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині проведення лише одного підготовчого засідання у справі, в якому представник позивача не міг взяти участь, слід зазначити наступне.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2023 відкрито провадження у справі №910/12903/23, постановлено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 10.10.2023.

05.10.2023 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

10.10.2023 суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 24.10.2023.

Отже, місцевий господарський суд, оголосивши перерву в судовому засіданні, на яке представник позивача не прибув, тим самим надав можливість позивачу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

19.10.2023 від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних заходів.

Ухвалою від 23.10.2023 суд задовольнив означену заяву та забезпечив участь у підготовчому засіданні 24.10.2023 представника ОСОБА_1 - адвоката Кавчука Андрія Вікторовича, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних заходів.

В судове засідання 24.10.2023 представник позивача не прибув.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 07.11.2023.

Апелянт в апеляційній скарзі вказує, що він з технічних причин не був приєднаний до системи відеоконференцзв`язку та зазначає про неправомірність закриття судом підготовчого провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 197 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Відповідно до ч.5 ст. 197 Господарського процесуального кодексу України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Враховуючи те, що позивач, як учасник, який подав заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, несе ризики технічної неможливості участі у відеоконференції, посилання скаржника на неправомірність закриття судом підготовчого провадження з огляду на неможливість забезпечення явки представника в судове засідання, визнаються апеляційним судом необґрунтованими.

Одночасно, колегією суддів визнаються обґрунтованими доводи скаржника щодо порушення місцевим господарським судом порядку розгляду заяви про відвід.

У судовому засіданні 23.11.2023 представник ОСОБА_1 - адвокат Кавчук Андрій Вікторович, повідомив про подання ним до початку судового засідання заяви про відвід судді Ващенко Т.М. від розгляду даної справи та просив її задовольнити.

Місцевий господарський суд, встановивши під час судового засідання відсутність зареєстрованої відділом діловодства суду заяви про відвід судді від розгляду справи, оголосив про залишення такої заяви без розгляду.

Згодом, як зазначив суд, після проголошення ухвали про залишення усного клопотання представника позивача про відвід судді без розгляду, адвокат Кавчук Андрій Вікторович оголосив, що він не довіряє цьому складу суду та від`єднався від відеоконференції (залишив зал судового засідання) до закінчення судового засідання.

В судовому засіданні 23.11.2023 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Після закінчення судового засідання відділом діловодства Господарського суду міста Києва зареєстровано подану представником ОСОБА_1 - адвокатом Кавчуком Андрієм Вікторовичем, заяву про відвід судді Ващенко Т.М. від розгляду даної справи.

Заявник зазначив, що заява про відвід була подана до початку судового засідання, тобто мова йде про 1 відвід.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2023 визнано подання 23.11.2023 представником ОСОБА_1 - адвокатом Кавчуком Андрієм Вікторовичем, заяви про відвід судді Ващенко Т.М. від розгляду справи №910/12903/23, зловживанням процесуальними правами; заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Кавчука Андрія Вікторовича про відвід судді Ващенко Т.М. від розгляду справи №910/12903/23 залишено без розгляду; застосовано до ОСОБА_1 захід процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 2 684,00 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) у дохід Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України, 01021, м. Київ, вул. Липська, 18/5; ідентифікаційний код 26255795) 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп. штрафу.

Місцевий господарський суд в ухвалі вказав, що подання позивачем заяви про зміну підстав позову спрямовано не на реальний захист прав чи інтересів позивача, а на затягування розгляду даної справи, що не допускається законом.

Врахувавши спрямованість дій позивача на затягування розгляду справи, а також подання представником позивача надуманої заяви про відвід судді з порушенням встановлених статтею 38 ГПК України строків для її подання, суд дійшов висновку про те, що наведене свідчить про зловживання позивачем його процесуальними правами.

Оскільки подання представником позивача - адвокатом Кавчуком Андрієм Вікторовичем, 23.11.2023 заяви про відвід судді визнано зловживанням процесуальними правами, суд на підставі ч. 3 ст. 43 ГПК України залишив цю заяву без розгляду та застосував захід процесуального примусу у вигляді накладення на позивача штрафу на підстави ч. 1 ст. 135 ГПК України в розмірі одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 2 684,00 грн.

Стосовно висновку суду про те, що подання заяви про відвід є зловживання процесуальними правами, колегія суддів зазначає наступне.

Право учасника справи за наявності сумнівів у безсторонності суду заявити відвід одному із суддів або всьому складу суду, що розглядають справу, закріплене законодавством і спрямоване на усунення будь-яких сумнівів в об`єктивності та неупередженості суду і, як наслідок, забезпечення довіри до судових рішень.

Для гарантування того, що суд, який розглядає справу, є об`єктивним і неупередженим, чинне процесуальне законодавство встановлює порядок розгляду відводу, передбачений ст. 39 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач, реалізуючи своє передбачене господарським процесуальним законодавством право заявити відвід судді, звернувся до суду із відповідною заявою.

Така заява подана позивачем вперше і обґрунтована наявністю у нього сумнівів у об`єктивності та неупередженості судді, яка, за доводами заявника відводу, безпідставно закрила підготовче провадження.

Відповідно до вимог господарського процесуального законодавства подана заява про відвід підлягала вирішенню у порядку статей 38-39 ГПК України із наданням зазначеним доводам відповідної оцінки.

Проте, місцевий господарський суд усупереч наведеним положенням законодавства, відповідного порядку розгляду заяви про відвід не дотримався, натомість ухвалою від 23.11.2023 залишив її без розгляду з передбачених ч. 3 ст. 43 ГПК України підстав.

Ця стаття закріплює неприпустимість зловживання процесуальними правами. Так, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема, заявлення завідомо безпідставного відводу. Якщо подання заяви визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути таку заяву.

Зловживання процесуальними правами є можливим, якщо внаслідок реалізації права створюється перешкода у вирішенні завдань господарського судочинства. Механізм зловживання процесуальними правами зводиться до того, що особа, яка прагне до досягнення певних правових наслідків, здійснює процесуальні дії, з якими закон пов`язує настання таких наслідків, при цьому її дії мають штучний характер, тобто не ґрунтуються на об`єктивних обставинах. Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти умисні і несумлінні дії учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних з наслідками, до яких вони можуть призвести; використанні наданих прав усупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження; перешкоджанні діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ; необґрунтованому перевантаженні роботи суду.

Заявлення позивачем відводу вперше не може вважатися зловживанням процесуальними правами, оскільки такі дії не мають системного характеру, а сама заява про відвід мотивована посиланнями на обставини, які заявник вважав обґрунтованими (постанова Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №214/2502/16-ц).

За таких обставин суду першої інстанції, з метою забезпечення виконання вимог господарського процесуального законодавства, належало вирішити заявлений відвід згідно з встановленим статтями 38-39 ГПК України порядком.

Порушення місцевим господарським судом порядку вирішення відводу свідчить про обґрунтованість доводів апеляційної скарги в наведеній частині.

Згідно пункту 4 ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду (пункт 1 ч. 3 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України).

За наведених обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового - про відмову у задоволенні позову.

Оскільки, судом апеляційної інстанції приймається рішення про відмову у задоволенні позову, витрати позивача по сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на нього.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2023 у справі №910/12903/23 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2023 у справі №910/12903/23 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 22.04.2024 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді Л.В. Кропивна

М.А. Руденко