РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.04.2024Справа № 910/14788/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи №910/14788/23

За позовом Фізичної особи-підприємця Ткаченко Анни Володимирівни

до Фізичної особи-підприємця Хавень Едуарда Ігоровича

про стягнення 186246,00 грн

Без виклику (повідомлення) представників учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Ткаченко Анна Володимирівна (далі-позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Хавень Едуарда Ігоровича (далі - відповідач) про стягнення 186246,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення №2 від 01.02.2022 року не здійснив своєчасної сплати орендних платежів та не вніс гарантійний платіж, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення борг у розмірі 152750,00 грн, заборгованість зі сплати гарантійного платежу у розмірі 18496,00 грн та збитки у розмірі 15000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2023 року (суддя ОСОБА_1) позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №910/14788/23 та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників учасників справи та встановлено відповідачу строк протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

17.10.2023 року через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 52000,00 грн.

13.11.2023 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення проти позову, які за своєю суттю є відзивом на позовну заяву, у яких заперечив проти задоволення позовних вимог, з огляду на те, що з початком військової агресії російської федерації проти України між сторонами було досягнуто усної домовленості про те, що орендар звільняється від сплати оренди за період з березня по травень 2022 року, оскільки об`єкт оренди не використовувався через обставини, що не залежали від відповідача. Разом з цим, зауважує на тому, що у червні 2022 року після відновлення діяльності відповідача, сторонами було досягнуто усної домовленості щодо зменшення розміру орендної плати за місяць на 3300,00 грн, а тому щомісячна орендна плата починаючи з червня 2022 по грудень 2022 складала 15196,00 грн, при цьому зазначає, що письмове оформлення обумовлених змін до договору оренди не здійснювалось так як позивач знаходився за кордоном, а усі перемовини велися через месенджери. Також відповідач заперечує проти стягнення гарантійного платежу у розмірі 18496,00 грн, з огляду на те, що вказаний об`єкт орендувався відповідачем ще до набуття на нього права власності позивачем і гарантійний платіж сплачувався попередньому власнику, а відтак питання його стягнення слід вирішувати з урахуванням положень статті 770 Цивільного кодексу України. Крім того, відповідач наголошує на тому, що після закінчення строку договору оренди, встановленого пунктом 4.1 договору, між сторонами було досягнуто усної домовленості про продовження строку його дії до 01.05.2023, у зв`язку з чим відповідач, з метою звільнення орендованого приміщення по спірному договору оренди, 20.04.2023 року уклав договір оренди за іншим об`єктом оренди, з іншим орендодавцем, а тому посилання позивача на те, що договір оренди з позивачем розірваний 23.08.2023 є безпідставним.

З наявного в матеріалах справи повідомлення про доставку електронного листа вбачається, що ухвала Господарського суду міста Києва від 26.09.2023 була отримана відповідачем - 25.10.2023.

Отже, відповідач подав відзив на позовну заяву з порушенням строку на його подання, встановленого ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2023.

Будь-яких клопотань про продовження чи поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву від відповідача не надходило.

В той же час, керуючись частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе з власної ініціативи продовжити відповідачу такий строк до дати фактичного його подання з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 1 статті 11 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до Копенгагенського документа (Документ Копенгагенської наради Конференції щодо людського виміру НБСЄ, 1990) "верховенство права не зводиться лише до формальної законності, яка забезпечує правильність та узгодженість процесу творення і впровадження в життя демократичного ладу, а означає також і справедливість, засновану на визнанні та повному сприйнятті людської особи як найвищої цінності та яку гарантовано інститутами, що забезпечують рамки для її якнайповнішого вираження".

Таким чином, дотримання принципу верховенства права перебуває у тісному взаємозв`язку з забезпеченням права на доступ до правосуддя, в тому числі з реалізацією принципу змагальності сторін, який означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (рішення у справі "Ruiz-Mateos проти Іспанії", п. 63).

При цьому, принцип змагальності сторін нерозривно пов`язаний і з принципом рівності сторін. Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що принцип рівності сторін у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони (рішення у справах "Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands" від 27 жовтня 1993 р., п. 33, та "Ankerl v. Switzerland" від 23 жовтня 1996 р., п. 38).

З урахуванням принципу верховенства права, з метою забезпечення принципу змагальності (ст. 13 Господарського процесуального кодексу України) та всебічного, повного і об`єктивного визначення обставин справи, які підлягають встановленню, суд дійшов висновку про наявність підстав для продовження Фізичній особі-підприємцю Хавень Едуарду Ігоровичу строку для подачі відзиву на позовну заяву до дати фактичного його подання та прийняття відзиву на позовну заяву до розгляду.

27.11.2023 року через відділ діловодства суду від Фізичної особи-підприємця Ткаченко Анни Володимирівни надійшла відповідь на відзив, у якій позивач заперечує проти доводів відповідача та наголошує на тому, що жодних усних домовленостей про звільнення відповідача від сплати оренди за період з березня 2022 по травень 2022 не проводилось, як і не погоджувалося зменшення орендних платежів на суму 3300,00 грн у період з червня 2022 по грудень 2022, при цьому, зауважує на тому, що всі зміни до договору оренди укладаються у письмовій формі згідно пункту 7.1 договору та положень статті 654 Цивільного кодексу України. Щодо доводів відповідача в частині сплати гарантійного платежу на користь попереднього власника, зауважує на тому, що спірне приміщення стало власністю позивача 06.01.2022, а договір оренди з відповідачем укладений 01.02.2022, тому твердження про зміну власника у правовідносинах з оренди спірного приміщення не відповідає дійсності і умови договору оренди не передбачають жодного перерахунку гарантійного платежу попереднім власником новому. Позивач також зауважив, що пункт 4.2 договору та положення статті 763 Цивільного кодексу України передбачають пролонгацію договору оренди у разі користування таким майном після закінчення строку його дії, відтак, оскільки відповідач продовжив користувався майном після закінчення строку дії договору, строк дії договору вважається продовженим на строк передбачений умовами пункту 4.1 договору, а доводи відповідача про передачу (повернення) об`єкта оренди позивачу 01.05.2023 є безпідставними і не підтвердженими жодними доказами.

Відповідач своїм правом на подання заперечень, як то передбачено приписами статті 167 Господарського процесуального кодексу України, не скористався.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва №01.3-16/476/23 від 13.02.2024 у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/14788/23 за результатом проведення якого матеріали справи передані для розгляду судді Васильченко Т.В., що відображено у протоколі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2024 прийнято справу №910/14788/23 до свого провадження, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.02.2022 року між Фізичною особою-підприємцем Ткаченко Анною Володимирівною (далі - орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Хавень Едуардом Ігоровичем (далі - орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення №2 (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого орендодавець представляє орендареві в користування нежитлове приміщення (далі - об`єкт) загальною площею 33,7 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Інститутська, буд. 22/7, кв. №1 .

Об`єкт оренди передається орендарю з інвентарем (пункт 1.2 договору).

Відповідно до пункту 1.3 договору об`єкт належить орендодавцю на праві приватної власності. Наявність та достовірність правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності орендодавець гарантує. Орендодавець гарантує, що об`єкт оренди не має обтяжень майновими правами третіх осіб на нього.

Згідно пункту 1.4 договору орендар приймає об`єкт користування на підставі акту прийому - передачі.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що орендодавець зобов`язується, зокрема, передати об`єкт в придатному для використання стані у відповідності з будівельними та санітарними нормами не пізніше дати підписання акта прийому-передачі, що є невід`ємною частиною цього договору.

Орендар зобов`язується, зокрема, прийняти об`єкт у строк встановлений даним договором; сплачувати орендну плату в розмірі та в строки передбачені цим договором та відшкодовувати збитки орендодавцю за пошкодження або знищення майна, переданого йому по акту прийому-передачі (пункт 2.3 договору).

Відповідно до пункту 3.1 договору орендна плата за користування об`єктом за один календарний місяць становить 18496 (вісімнадцять тисяч чотириста дев`яносто шість) гривень 00 копійок, що еквівалентно 650 доларів США, перерахованим за обліковою ставкою НБУ (28,4555) та вноситься до 15 числа кожного поточного місяця.

Орендна плата за користування здійснюється, безготівковим розрахунком та починає нараховуватись з 1 лютого 2022 року (пункт 3.2 договору).

Згідно пункту 3.4 договору орендна плата, передбачена в п. 3.1 дійсного договору, збільшенню чи зменшенню підлягає лише за домовленістю сторін.

Пунктом 3.5 та 3.6 договору передбачено, що у забезпечення виконання своїх зобов`язань щодо своєчасної оплати орендної плати орендар зобов`язується в день підписання цього договору здійснити гарантійний платіж у розмірі щомісячної орендної плати. Сума гарантійного платежу зараховується орендодавцем як залогова сума за збереження майна та підлягає поверненню у разі відсутності пошкоджень.

Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє протягом 1 календарного року до « 01» лютого 2023 року. Момент його підписання є дата визначена сторонами в преамбулі цього договору (пункт 4.1 договору).

Відповідно до пункту 4.2 договору якщо по закінченню строку дії договору жодна зі сторін не вимагає припинення зобов`язань іншої сторони, дія договору продовжується на строк визначений у п. 4.1 цього договору.

Згідно пункту 4.3 договору якщо інше не передбачено цим договором або чинним в Україні законодавством, зміни та доповнення до цього договору можуть бути внесенні тільки за письмовою домовленістю сторін, яка оформляється додатковою угодою до цього договору.

Пунктом 4.4 договору сторони передбачили, що цей договір вважається розірваним з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, дійсному договорі або у чинному в Україні законодавстві.

Договір може бути розірваний на підставах передбачених цим договором, діючого законодавства, а також за взаємною згодою сторін (пункт 4.6 договору).

Згідно пункту 5.2 договору орендар відшкодовує орендодавцеві матеріальний збиток, заподіяний у результаті невиконання обов`язків, передбачених у п. 2.3 даного договору, у встановленому законом порядку.

Пунктами 6.1 та 6.2 договору сторони погодили, що договір може бути розірваний на умовах, передбачених даним договором, або за письмовою згодою сторін. Договір припиняється на загальних підставах, передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до пункту 7.1 договору усі зміни та доповнення до цього договору повинні бути зроблені у письмовій формі та підписанні сторонами. Такі зміни і доповнення додаються до цього договору і є його невід`ємною частиною.

На виконання умов договору оренди, за актом прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.02.2022 орендодавець передав, а орендар прийняв в тимчасове платне користування об`єкт вказаний в п. 1.1 договору, з усіма його невід`ємними складовими, технічними засобами та інвентарем відповідно до переліку зазначеного нижче, а саме: два дивани шкіряні, вартістю 15000,00 грн за 1 шт.; журнальний стіл, вартістю 7500,00 грн та телевізор «Sony», вартістю 13000,00 грн. Відповідно до пункту 2 акту прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.02.2022 вказано, що нежитлове приміщення та майно в ньому, передані орендарю в належному для використання за призначенням стані. Орендар зобов`язується забезпечити зберігання та повернути орендодавцеві нежитлове приміщення та майно в належному стані, з урахуванням нормального фізичного зносу.

12.07.2023 року позивач, зважаючи на те, що відповідач всупереч умовам укладеного договору оренди належним чином не виконує свої зобов`язання, направив на адресу відповідача претензію №120723-111Ф від 12.07.2023, у якій вимагав відповідача сплатити заборгованість по орендній платі за період з 01.02.2022 по 01.07.2023 у загальному розмірі 152766,00 грн та вартість одного шкіряного дивана у розмірі 15000,00 грн, який зник з об`єкта, що встановлено під час його відвідування та зауважив, що у разі непогашення відповідачем наявної заборгованості договір оренди буде розірвано.

17.08.2023 року позивач направив на адресу відповідача повідомлення №170823-222Ф від 17.08.2023 про відмову від договору оренди нежитлового приміщення №2 від 01.02.2023, у якому повідомив відповідача, що позивач відмовляється від договору оренди на підставі статті 782 Цивільного кодексу України, у зв`язку із несплатою відповідачем орендної плати протягом трьох місяців підряд.

Втім, відповідач відповіді на претензію та повідомлення позивача не надав та в порушення взятих на себе зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення №2 від 01.02.2022 сплату орендних платежів в повному обсязі не здійснив, не сплатив гарантійний платіж по умовам договору та не повернув шкіряний диван, у зв`язку з чим виникла заборгованість по орендній платі у розмірі 152750,00 грн, заборгованість по сплаті гарантійного платежу у розмірі 18496,00 грн та збитки за втрачене/викрадене/знищене майно у розмірі 15000,00 грн, що і стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом.

Частина 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

При цьому, зобов`язання в силу вимог статті 525 та частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у частині 7 статті 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором найму (оренди), а відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом (частина 1, 3 статті 760 ЦК України).

Частинами 1, 3 статті 283 Господарського кодексу України унормовано, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. Об`єктом оренди можуть бути, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення).

За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частини 1 та 5 статті 762 ЦК України).

Приписами частини 1 статті 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Положенням ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до пункту 3.1 договору орендна плата за користування об`єктом за один календарний місяць становить 18496 (вісімнадцять тисяч чотириста дев`яносто шість) гривень 00 копійок, що еквівалентно 650 доларів США, перерахованим за обліковою ставкою НБУ (28,4555) та вноситься до 15 числа кожного поточного місяця.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та умов договору, строк виконання відповідачем грошового зобов`язання зі сплати щомісячних орендних платежів за договором оренди нежитлового приміщення №2 від 01.02.2022 на момент розгляду справи настав.

Втім, як встановлено судом, відповідач у встановлені договором строки орендну плату в належному розмірі не здійснив. Доказів зворотного під час розгляду справи суду надано не було.

Тоді як, частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

При цьому, умовами пункту 4.1 та 4.2 договору сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту його підписання та діє протягом 1 календарного року до « 01» лютого 2023 року. Якщо по закінченню строку дії договору жодна зі сторін не вимагає припинення зобов`язань іншої сторони, дія договору продовжується на строк визначений у п. 4.1 цього договору.

Під час розгляду справи сторонами суду не надано жодних доказів звернення по закінченню строку дії договору, визначеного пунктом 4.1 договору, з вимогою про припинення зобов`язань за цим договором, а відтак договір оренди нежитлового приміщення №2 від 01.02.2023 в силу приписів пункту 4.2 договору був продовжений до 01.02.2024.

У той же час, як вбачається з матеріалів справи, 17.08.2023 позивач направив на адресу відповідача повідомлення №170823-222Ф від 17.08.2023 про відмову від договору оренди нежитлового приміщення №2 від 01.02.2023, що підтверджується копією фіскального чеку №031 від 17.08.2023. У вказаному повідомленні позивач зауважив, що оскільки відповідачем не здійснюється орендна плата за об`єкт нерухомості протягом трьох місяців підряд, останній на підставі статті 782 Цивільного кодексу України відмовляється від договору оренди нежитлового приміщення №2 від 01.02.2022 і зауважив, що договір є розірваним з момент одержання відповідачем даного повідомлення.

Повідомлення позивача про відмову від договору оренди відповідачем було отримано 23.08.2023, що підтверджується наявною у матеріалах справи роздруківкою з сайту АТ «Укрпошта» по трек номеру 6031, жодних заперечень чи зауважень щодо вказаного повідомлення матеріали справи не містять і відповідач під час розгляду справи суду не надав.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк.

За приписами статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із частиною 7 статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

В силу ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 654 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини 3 статті 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, за змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути передбачені законом або безпосередньо у договорі та можуть бути узалежнені від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).

При цьому, у випадку наявності права, одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли права на односторонню відмову у сторони немає, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін.

У даному випадку, приписами статті 782 Цивільного кодексу України встановлено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Отже, право позивача односторонньо розірвати договір оренди за невиконання орендарем зобов`язань протягом трьох місяців підряд передбачено законом.

Судом встановлено згідно матеріалів справи, що позивачем у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань по сплаті орендних платежів більше трьох місяців підряд вчинені дії щодо відмови від договору оренди в порядку, передбаченому ст. 782 Цивільного кодексу України до моменту звернення з даним позовом до суду.

Таким чином, оскільки позивач реалізував своє право, у встановленому законом порядку та відмовився від договору, надіславши відповідачу відповідний лист-повідомлення про односторонню відмову, і така одностороння відмова не потребує узгодження з відповідачем, то з урахуванням умов самого повідомлення договір слід вважати припиненим з 23.08.2023 (дата отримання відповідачем повідомлення).

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про те, що спірний договір оренди є розірваним з 01.05.2023, з посиланням на те, що після закінчення строку договору оренди, встановленого пунктом 4.1 договору, між сторонами було досягнуто усної домовленості про продовження строку його дії до 01.05.2023, у зв`язку з чим з метою звільнення орендованого приміщення та передачі його позивачу відповідач уклав договір суб-суборенди нежитлового приміщення №20/04 від 20.04.2023 з ФОП Ніколайчуком Н.О. та передав об`єкт нерухомості по спірному договору оренди позивачу 01.05.2023 року.

Так, умовами пункту 4.2 договору сторони погодили, що якщо по закінченню строку дії договору жодна зі сторін не вимагає припинення зобов`язань іншої сторони, дія договору продовжується на строк визначений у п. 4.1 цього договору. Відповідачем не надано і матеріали справи не містять доказів звернення до позивача із вимогою про припинення договору оренди нежитлового приміщення №2 від 01.02.2022 у встановленому пунктом 4.2 договору порядку. Як вже зазначалось судом, під час розгляду справи сторонами суду не надано жодних доказів звернення по закінченню строку дії договору, визначеного пунктом 4.1 договору, з вимогою про припинення зобов`язань за цим договором, а відтак договір оренди нежитлового приміщення №2 від 01.02.2023 в силу приписів пункту 4.2 договору був продовжений до 01.02.2024.

Пунктом 2.4 договору оренди встановлено право орендаря розірвати договір в односторонньому порядку попередньо повідомивши орендодавця за 30 календарних днів до запланованої дати розірвання договору, втім доказів реалізації відповідачем права на односторонньою відмову від договору у встановленому договором порядку відповідачем також суду не надано.

Водночас жодних доказів у підтвердження доводів відповідача про те, що зміни істотних умов договору відбувались шляхом усних перемовин, в тому числі за допомогою месенджерів, суду не надано, як то скріншоти листування з позивачем.

Як і не надано суду жодних доказів факту передачі позивачу об`єкта оренди чи фактичного звільнення приміщення у вказану відповідачем дату, а сам факт укладення іншого договору оренди з метою звільнення орендованого приміщення до 01.05.2023 року не може свідчити про такий факт, так як відповідач, здійснюючи підприємницьку діяльність, не позбавлений права та можливості укладати відразу декілька договорів оренди (найму) в тому числі нежитлових приміщень. Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. При цьому, згідно статті 44 Господарського кодексу України, підприємництво здійснюється на основі, зокрема комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Отже, відповідачем жодних доказів у підтвердження факту припинення договору у вказану ним дату, повернення майна позивачу та фактичного звільнення приміщення суду не надано, а відтак не доведено в розумінні приписів статті 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Тоді як, статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. При цьому, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд прийшов до висновку, що відповідач мав обов`язок за умовами договору сплачувати орендну плату до розірвання договору за ініціативою позивача, у встановленому законом порядку, тобто у період з 01.02.2022 по 23.08.2023, втім свого обов`язку в частині повного та своєчасного здійснення щомісячних орендних платежів належним чином не здійснив, сплативши лише 198674,00 грн про що свідчить виписка по рахунку ФОП Ткаченка А.В. відкритого у АТ «Сенс Банк» за періоди з 01.02.2022 по 01.02.2023 та з 01.02.2023 по 30.05.2023, у зв`язку з чим у відповідача виник борг по оренді у розмірі 152750,00 грн.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про звільнення від орендної плати з березня по травень 2022 та у подальшому зменшення орендної плати на 3300,00 грн, оскільки жодних доказів у підтвердження викладеного відповідачем суду не надано, а позивач проти вказаних доводів заперечує.

Так, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що з позивачем було досягнуто усну домовленість про звільнення від орендної плати та у подальшому зменшення орендних платежів і перемовини відбувалися за допомогою месенджерів, а письмове оформлення погоджених змін унеможливлювалося в силу перебування позивача за кордоном, втім жодних доказів на підтвердження будь-яких перемовин та погодження вказаних істотних змін до договору, як і доказів будь-яких переписок у месенджерах відповідач суду не надав.

Пунктом 7.1 договору сторони погодили, що усі зміни та доповнення до цього договору повинні бути зроблені у письмовій формі та підписанні сторонами. Такі зміни та доповнення додаються до цього договору і є його невід`ємною частиною.

Головною причиною відсутності письмового оформлення змін до договору оренди відповідач зазначає перебування позивача під час перемовин за кордоном, однак суд звертає увагу відповідача, що 28.12.2003 року набрав чинності Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

За змістом ст. ст. 6, 7 цього Закону для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у т.ч. з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Відтак, відповідач з метою належного оформлення змін до договору оренди не був позбавлений права та можливості ініціювати питання щодо укладення додаткових угод у електронному вигляді та належного оформлення змін, про які заявляє у відзиві на позовну заяву.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної сплати орендних платежів за договором підтверджений наявними в матеріалах справи доказами і не спростований відповідачем, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в розмірі 152750,00 грн.

Крім того, за результатом розгляду справи суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення збитків у розмірі 15000,00 грн, що є вартістю неповернутого відповідачем дивана.

Так, сторони у пункті 1.2 договору погодили, що об`єкт оренди передається орендарю з інвентарем.

За актом прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.02.2022 орендодавець передав, а орендар прийняв в тимчасове платне користування об`єкт указаний в п. 1.1 договору, з усіма її невід`ємними складовими, технічними засобами та інвентарем відповідно до переліку зазначеного нижче, а саме: два дивани шкіряні, вартістю 15000,00 грн за 1 шт.; журнальний стіл, вартістю 7500,00 грн та телевізор «Sony», вартістю 13000,00 грн.

У пункті 2 акту прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.02.2022 вказано, що нежитлове приміщення та майно в ньому, передані орендарю в належному для використання за призначенням стані. Орендар зобов`язується забезпечити зберігання та повернути орендодавцеві нежитлове приміщення та майно в належному стані, з урахуванням нормального фізичного зносу.

Як зазначає позивач, після закінчення терміну дії договору оренди, відповідач не повернув один шкіряний диван, вартістю 15000,00 грн.

12.07.2023 позивач звернувся до відповідача із претензією №1207223-111Ф від 12.07.2023, що підтверджується копією фіскального чеку №959 від 12.07.2023, в якій, зокрема, зауважив відповідачу, що під час огляду об`єкту нерухомості 12.05.2023, встановлено відсутність одного шкіряного дивану, а тому вимагав сплатити у порядку пункту 2.2 договору вартість дивану у розмірі 15000,00 грн.

Вказана претензія було отримана відповідачем 20.07.2023 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи роздруківкою з сайту АТ «Укрпошта» по трек номеру 959, втім будь-яких зауважень щодо вказаної претензії відповідач як позивачу так і під час розгляду справи суду не надав.

При цьому, позивач звернувся до Печерського управління Головного управління Національної поліції у м. Київ із заявою (повідомленням) про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України, за фактом викрадення шкіряного дивану вартістю 15000,00 грн. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11.08.2023 у справі №757/32730/23-к, зобов`язано уповноважених осіб Печерського УП ГУ НП у м. Києві внести відомості до ЄРДР за заявою (повідомленням) адвоката Данілова Павла-Паши Івановича в інтересах Ткаченко А.В. про вчинення кримінальне правопорушення від 12.06.2023 та розпочати досудове розслідування.

Згідно з п. 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У частині першій статті 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності з ч. 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Умовами пункту 2.3 договору сторони погодили, що орендар зобов`язується, зокрема, відшкодовувати збитки орендодавцю за пошкодження або знищення майна, переданого йому по акту прийому передачі.

Згідно пункту 5.2 договору орендар відшкодовує орендодавцеві матеріальний збиток, заподіяний у результаті невиконання обов`язків, передбачених у п. 2.3 даного договору, у встановленому законом порядку.

Факт укладення договору нежитлового приміщення №2 від 01.02.2022 відповідачем не заперечується, а відповідно не викликає сумніву погодження сторонами всіх умов цього договору, в тому числі і щодо матеріальної відповідальності відповідача перед позивачем за переданий його разом з приміщенням в оренду інвентар та зобов`язань орендаря у разі його втрати.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України визначено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Зокрема, передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або повинна зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Приписами статті 623 Цивільного кодексу України також передбачено відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання. Зокрема, передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Стаття 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною.

При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Відповідно до ст. 226 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов`язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб`єктам, - зобов`язаний відшкодувати на вимогу цих суб`єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі.

Отже, у правовідносинах що склалися між сторонами, відповідач є відповідальною особою за збереження майна в період дію договору оренди і саме відповідач несе ризики неможливості повернення орендованого майна та повинен відшкодувати його вартість на умовах, що визначені укладеним між сторонами договором.

Як уже зазначалося вище, відповідач жодної відповіді на претензію позивача №120723-111Ф від 12.07.2023 щодо зникнення шкіряного дивану позивачу не надав і у поданому відзиві на позовну заяву факт зникнення із орендованого приміщення шкіряного дивана у кількості 1 штука не спростував та не заперечив, як і надав пояснень про його місцезнаходження та доказів його повернення позивачу.

Відтак, оскільки саме відповідач, як орендар, приймаючи в оренду приміщення з інвентарем мав забезпечити його схоронність та в разі пошкодження або знищення майна, переданого йому по акту прийому передачі відшкодувати збитки, а розмір втраченого дивану, узгоджено сторонами в акті приймання-передачі, підписаного сторонами без заперечень, суд прийшов до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню.

При цьому, судом враховано, що відповідно до статті 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу. Державні (комунальні) підприємства за наявності підстав зобов`язані вжити заходів щодо стягнення в порядку регресу збитків з інших суб`єктів господарювання або стягнути збитки з винних працівників підприємства відповідно до вимог законодавства про працю. Таким чином, відповідач, якщо його буде визнано потерпілим від крадіжки майна з його володіння у вищезгаданому кримінальному провадженні ініційованого позивачем, не позбавлений права на відшкодування шкоди у разі встановлення винних осіб у такому кримінальному провадженні.

У той же час, з огляду на те, що позивач реалізував своє право на відшкодування збитків внаслідок експлуатації орендарем приміщення з інвентарем і доказів наявності інших підстав для утримання з відповідача гарантійного платежу суду не надано, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення гарантійного платежу, який за умовами договору сторонами визначався як залогова сума за збереження майна.

Так, пунктом 3.5 договору передбачено, що у забезпечення виконання своїх зобов`язань щодо своєчасної оплати орендної плати орендар зобов`язується в день підписання цього договору здійснити гарантійний платіж у розмірі щомісячної орендної плати.

Отже, відповідач повинен був сплатити гарантійний платіж у розмірі 18496,00 грн в день підписання договору, однак, як зазначає позивач та не спростовано відповідачем, такий платіж не здійснив; доказів зворотного матеріали справи не містять.

При цьому, умовами пункту 3.8 договору сторони погодили, що сума гарантійного платежу зараховується орендодавцем як залогова сума за збереження майна та підлягає поверненню у разі відсутності пошкоджень.

Викладене свідчить, що гарантійний платіж має покривати відповідні грошові вимоги за договором найму орендодавця до орендаря та не може бути збережений орендодавцем без відповідних правових підстав, водночас у разі якщо орендарем оплачено всі грошові вимоги орендодавця, то гарантійний платіж підлягає поверненню орендарю.

Таким чином, гарантійний платіж є фактично авансуванням орендарем майбутнього користування об`єктом оренди та/або відшкодування збитків, завданих орендодавцю внаслідок (неналежного) користування орендарем об`єктом оренди (пов`язаний/слідує з об`єктом оренди, а не за особою-наймодавцем).

Відтак, оскільки позивач звертаючись до суду з даним позовом заявив вимогу про відшкодування збитків за втрачений/викрадений/знищений шкіряний диван, тобто реалізував своє право на відшкодування шкоди внаслідок експлуатації орендарем приміщення шляхом стягнення в судовому порядку збитків у вигляді вартості втраченого дивана, а також заборгованості по орендній платі і рішення суду є обов`язковим до виконання, стягнення гарантійного платежу за умови задоволення позовних вимог в частині відшкодування збитків і стягнення боргу по оренді є безпідставним так як зазначалося вище за своєю правовою природою гарантійний платіж призначений саме для покриття збитків.

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Особа звернулася до суду по захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання такого рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до відповідного порушення, чи не допустити таке порушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20).

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінка доказів - це розумова, пізнавальна діяльність суду, яка полягає у дослідженні якісних і кількісних ознак зібраних доказів у конкретній справі. Закон не регулює порядок роздумів судді. Проте норми права встановлюють зовнішні умови, гарантії, які забезпечують істинність логічних висновків суддів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги в частині належного та своєчасного виконання зобов`язання за договором щодо сплати орендних платежів та відшкодування завданих втратою інвентаря збитків та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлені до стягнення кошти, у свою чергу, позивач не довів суду наявності правових підстав для стягнення з відповідача гарантійного платежу, з огляду на визначену в договорі оренди його мету.

За таких обставин, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та зважаючи на те, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

При цьому, суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Згідно з п. 2 ч. 1ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 52000,00 грн.

Частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано копію договору про надання правової допомоги від 05.06.2023 (далі - договір), укладеного між адвокатом Даніловим Павел-Пашою Івановичем (далі - адвокат) та Ткаченко Анною Володимирівною (далі - клієнт), додаткової угоди №1 від 08.06.2023 до договору про надання правової допомоги від 05.06.2023, додаткової угоди №2 від 25.12.2023 до договору про надання правової допомоги від 05.06.2023, звіту про обсяг наданих адвокатом послуг від 02.10.2023, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, серії ЛГ №000061 від 17.02.2023, оригінал ордеру на надання правничої (правової) допомоги, серії ВВ №1031757 від 12.06.2023.

За умовами пункту 1.1 договору про надання правової допомоги адвокат бере на себе зобов`язання протягом дії даного договору надавати необхідну правову допомогу та захищати права і законні інтереси клієнта з усіх питань, що виникають у діяльності клієнта та/або стосуються прав, обов`язків чи охоронюваних законом інтересів клієнта у будь-яких кримінальних провадженнях, справах про адміністративні правопорушення, судах що входять до системи судоустрою України в незалежності від їх територіальності, спеціалізації та інстанційності (у т. ч. представляти інтереси та вести справи клієнта при розгляді справ слідчими судами, органами досудового розслідування тощо).

Відповідно до пункту 4.1 договору для надання необхідної правової допомоги та здійснення захисту прав і законних інтересів клієнта адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законодавством та правилами адвокатської етики, необхідні для належного виконання даного договору, а саме: представляти і захищати права, свободи та інтереси клієнта в органах державної влади та органах місцевого самоврядування, в державних органах будь-якого рівня та підпорядкування, на підприємствах, в установах організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами; користуватися усіма правами, наданими законом клієнту як юридичній особі-учаснику відповідних правовідносин у судових справах та провадженнях (як: позивачу, відповідачу, третій особі, заявнику, боржнику, скаржнику, кредитору, потерпілому, заявнику по справах окремого провадження, особі-власнику майна, на яке накладено арешт та інше), в т.ч. але не виключно: подавати та/підписувати позов (в т.ч. зустрічний позов) та клопотання, заяви, скарги тощо, змінювати предмет та/або підставу позову, збільшувати/зменшувати розмір позовних вимог, відмовлятися від позову, визнавати позов, укладати мирову угоду, подавати пояснення та заперечення, заявляти клопотання, відводи, подавати докази, брати участь у засіданнях суду, знайомитися з матеріалами справи, подавати заяви тощо отримання виконавчих документів в суді, надавати виконавчі документи до виконання, сплачувати необхідні платежі, кошти, мито, отримувати рішення, постанови, ухвали, повістки, виконавчі документи листи та інші документи, що знаходяться в справі та/або пов`язані з її розглядом, робити та/або отримувати виписки, витяги та копії з них, засвідчувати вірність копій документів, а також користуватися іншими (в тому числі процедурними та процесуальними) правами, що надані законом клієнту, як учаснику чи стороні відповідного процесу, або особі, на чиї права чи охоронювані законом інтереси впливає рішення у відповідній справі; бути присутнім та брати участь у проведенні процесуальних та слідчих дій, в яких клієнт є стороною, учасником чи які впливають на його права, обов`язки чи охоронювані законом інтереси, та/або які відбуваються на території будь-якого володіння клієнта, та/або за участю працівників клієнта, та/або які стосуються майна клієнта; під час проведення процесуальних та слідчих дій ставити запитання, подавати свої зауваження та заперечення щодо порядку проведення дій; бути присутнім та брати участь у проведенні будь-яких перевірок що проводяться контролюючими органами; звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об?єднань, а також до фізичних осіб; документами та матеріалами; складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку; доповідати клопотання та скарги на прийомі в посадових і службових осіб та одержувати від них письмові мотивовані відповіді на ці клопотання і скарги; бути присутнім під час розгляду своїх клопотань і скарг та давати пояснення щодо суті клопотань і скарг; одержувати копії процесуальних документів та письмові повідомлення; оскаржувати рішення, дії та бездіяльність слідчого, прокурора, слідчого судді, оскаржувати судові рішення та ініціювати їх перегляд; збирати відомості про факти, що можуть бути використані як докази, в установленому законом порядку запитувати, отримувати і вилучати речі, документи, їх копії, ознайомлюватися з ними та опитувати осіб; застосовувати технічні засоби, у тому числі для копіювання матеріалів справи, в якій адвокат здійснює захист, представництво або надає інші види правової допомоги, фіксувати процесуальні дії, в яких він бере участь, а також хід судового засідання; посвідчувати копії документів у справах, які він веде; одержувати письмові висновки фахівців, експертів з питань, що потребують спеціальних знань; надавати будь-які коментарі в ЗМІ; користуватися іншими правами, передбаченими законодавством України, зокрема законом «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно пункту 5.1 договору за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар у строки та розмірах, що визначаються окремими домовленостями між сторонами. додатково до гонорару, клієнт зобов`язується компенсувати адвокату всі фактичні витрати, що пов?язані з наданням правової допомоги у рамках даного договору.

Договір набуває чинності з моменту його підписання. Цей договір, якщо він достроково не буде припинений з ініціативи клієнта, укладений терміном до « 31» грудня 2023 року (пункт 6.1 договору).

08.06.2023 року сторонами було підписано додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги від 05.06.2023, за умовами якої після проведення адвокатом попереднього аналізу та вивчення матеріалів, що стосуються спірних правовідносин про стягнення заборгованості та збитків за неналежне виконання умов договору, а також після розробки адвокатом загальної юридичної стратегії, сторони з метою виконання договірних домовленостей закріплених в розділі 5 «Гонорар» договору погодили наступне, зокрема, за надання правової допомоги клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар в розмірі 60000,00 грн. Остаточний розмір гонорару, якій підлягатиме сплаті адвокату за надану правову допомогу сторони домовились визначити на підставі Звіту про обсяги наданих адвокатом послуг, який має бути складений адвокатом і наданий на погодження клієнту протягом 5 (п?ять) робочих днів з моменту винесення Господарським судом м. Києва ухвали про відкриття провадження у справі. Приймання і передача послуг наданих адвокатом за договором здійснюється протягом 5 (п?ять) робочих днів з моменту винесення Господарським судом м. Києва ухвали про відкриття провадження у справі, шляхом підписання між сторонами звіту про обсяги наданих адвокатом послуг (надалі - звіт).

Додатковою угодою №2 до договору про надання правової допомоги від 05.06.2023 сторони вирішили змінити пункту 6.1 договору та викласти його в наступній редакції: «Цей договір набуває чинності з моменту його підписання. Цей договір, якщо він достроково не буде припинений з ініціативи клієнта, укладений терміном до « 31» грудня 2024 року.».

02.10.2023 року між адвокатом та клієнтом було підписано звіт про обсяг наданих адвокатом послуг, за умовами якого сторони погодили, що адвокат надав клієнту наступні послуги, а саме: попередній аналіз та вивчення адвокатом матеріалів, що стосуються спірних правовідносин про стягнення заборгованості та збитків за неналежне виконання умов договору, вартістю 2000,00 грн; опрацювання адвокатом законодавства у спірних правовідносинах. Аналіз судової практики, вартістю 2000,00 грн; формування адвокатом правової позиції. Розробка загальної юридичної стратегії, вартістю 2000,00 грн; складання адвокатом претензії, та її подальше направлення, вартістю 2000,00 грн; складання адвокатом повідомлення про відмову від договору, та його подальше направлення, вартістю 2000,00 грн; складання адвокатом заяви про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 185 КК України, та її подання до Печерського УП ГУ НП у м. Києві, вартістю 3000,00 грн; відвідування адвокатом слідчого Печерського УП ГУ НП у м. Київ по питанню внесення відомостей до ЄРДР (2 візита), вартістю 2000,00 грн; складання адвокатом скарги на бездіяльність слідчого Печерського УП ГУ НП у м. Києві, та її подальше подання до Печерського районного суду м. Києва, вартістю 6000,00 грн; відвідування адвокатом Печерського районного суду м. Києва (2 візита), вартістю 2000,00 грн; складання адвокатом позовної заяви, та її подальше направлення до Господарського суду міста Києва, вартістю 8000,00 грн; вартість участі адвоката у судових засіданнях в суді першої та другої інстанції в незалежності від форми господарського судочинства та кількості засідань, вартістю 9000,00 грн; складання адвокатом інших процесуальних документів протягом розгляду справи, вартістю 2000,00 грн; повне та комплексне супроводження адвокатом виконання рішення суду на стадії виконавчого провадження, вартістю 8000,00 грн; компенсація витрат на проїзд, вартістю 2000,00 грн.

Судом встановлено, що Данілов Павел-Паша Іванович є адвокатом у розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що підтверджується інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України). Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

В той же час, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові №922/445/19 від 03.10.2019 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Окрім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Отже, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст. 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час.

Cтягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу, як на тому зауважено Верховним Судом у постанові від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, у вже згаданому рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України" суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Приймаючи до уваги наведене вище в сукупності та з огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і розумності їхнього розміру, а також розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд прийшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову (п. 2 ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Вирішуючи питання позивача про компенсацію понесених витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до позову/заяви/клопотання документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

З аналізу приписів статей 126, 129 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними саме в межах розглядуваної справи і розмір цих витрат є розумним та виправданим у співвідношенні зі справою, в межах якої ці витрати заявляються.

Тоді як, у даному випадку, позивачем до вартості витрат на професійну правничу допомогу включено послуги, які не пов`язані з розглядом даної справи в місцевому господарському суді.

Так, послуги зі: складання адвокатом заяви про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 185 КК України, та її подання до Печерського УП ГУ НП у м. Києві, вартістю 3000,00 грн; відвідування адвокатом слідчого Печерського УП ГУ НП у м. Київ по питанню внесення відомостей до ЄРДР (2 візита), вартістю 2000,00 грн; складання адвокатом скарги на бездіяльність слідчого Печерського УП ГУ НП у м. Києві, та її подальше подання до Печерського районного суду м. Києва, вартістю 6000,00 грн та відвідування адвокатом Печерського районного суду м. Києва (2 візита), вартістю 2000,00 грн, не стосуються розгляду господарської справи №910/14788/23, предметом якої є стягнення заборгованості по орендній платі, відшкодування збитків за втрачене/знищене/викрадене майно та стягнення гарантійного платежу і факт наявності чи відсутності звернення до правоохоронних органів жодним чином не впливав на суть спору у даній справі. Вказані послуги були спрямовані на забезпечення та поновлення порушених прав позивача в межах та у порядку визначеного кримінальним законом, відтак вказані витрати не пов`язані із розглядом даної справи і позивач, у свою чергу, не позбавлений права та можливості заявити їх в порядку передбаченому Кримінально процесуальним кодексом України.

Безпідставним є і включення до відшкодування витрат за участь адвоката у судових засіданнях в суді першої та другої інстанції в незалежності від форми господарського судочинства та кількості засідання, вартістю 9000,00 грн, оскільки розгляд даної справи відбувався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а тому заявлені витрати на правову допомогу в цій частині не відповідають критерію розумності, зважаючи на те, що розгляд даної справи за приписами Господарського процесуального кодексу України проводився без судових засідань. У свою чергу, розподіл судових витрат за участь у судових засіданнях у суді апеляційної інстанції не є можливим з огляду на те, що такі витрати за своєю суттю є потенційними а не реальними так як стадія апеляційного оскарження рішення суду у даній справі не настала, при цьому, суд першої інстанції в силу положень чинного Господарського процесуального кодексу України не наділений повноваженнями здійснювати розподіл витрат на правову допомогу наданих в майбутньому в межах здійснення апеляційного провадження.

Відсутні правові підстави і для покладення на відповідача витрат на правову допомогу в частині повного та комплексного супроводження адвокатом виконання рішення суду на стадії виконавчого провадження, вартістю 8000,00 грн, оскільки з аналізу приписів статті 126 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що за результатом розгляду справи розподілу підлягають вже понесені витрати, для чого учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а не потенційно можливих в майбутньому.

Не доведеними є і включені у відшкодування в межах даної справи витрати на проїзд адвоката загальною вартістю 2000,00 грн, оскільки позов, відповідь на відзив та інші клопотання були подані до суду шляхом направлення їх до суду засобами поштового зв`язку, у даному випадку через АТ «Укрпошта» і жодних доказів у відповідності до приписів статті 126 Господарського процесуального кодексу України фактичного понесення витрат позивачем із забезпечення проїзду адвоката на вказану суму матеріали справи не містять і позивачем не надано.

Разом з цим, як вбачається з поданого звіту про обсяги наданих адвокатом послуг, останнім було надано послуги із: попереднього аналізу та вивчення матеріалів, що стосуються спірних правовідносин про стягнення заборгованості та збитків за неналежне виконання умов договору, вартістю 2000,00 грн; опрацювання адвокатом законодавства у спірних правовідносинах. Аналіз судової практики, вартістю 2000,00 грн та формування адвокатом правової позиції. Розробка загальної юридичної стратегії, вартістю 2000,00 грн.

Суд відзначає, що такий вид послуг як аналіз та вивчення матеріалів, що стосуються спірних правовідносин, охоплюється необхідністю дослідження доказів для вирішення даного спору, якими у даній справі є спірний договір оренди (2 аркуша), акт прийому-передачі приміщення (1 аркуш), виписки про рахунку позивача відкритого в АТ «Сенс Банк» за період з 01.02.2022 по 30.05.2023 (6 аркушів), претензія до відповідача від 12.07.2023 (3 аркуша + 1 аркуш доказ отримання) та повідомлення про відмову від договору від 17.08.2023 (1 аркуш + 1 аркуш доказ отримання), отже для надання правової допомоги в частині аналізу матеріалів, їх вивчення, розробки юридичної стратегії та формування правової позиції, адвокат повинен був зібрати та проаналізувати докази на 15 аркушах, зокрема, для того щоб написати позовну заяву, сформувати до неї докази та подати до суду позов, з огляду на що вищенаведений перелік послуг є подібним і виокремлення таких юридичних послуг як самостійних видів є необґрунтованим та охоплюється діями адвоката з підготовки позовної заяви в цілому, а тому визначення окремої плати за такі послуги є неспівмірним із фактично наданим обсягом юридичної допомоги.

При цьому, судом враховано, що даний спір відноситься до категорії спорів, що виникають у зв`язку із неналежним виконанням договорів регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, а предмет доказування у справі №910/14788/23 охоплює незначну кількість обставин та фактів, які підлягають дослідженню та не потребував додаткового детального вивчення судової практики, тим більш, що включаючи послуги з аналізу судової практики в жодній із заяв по суті представник позивача не навів жодної судової практики з приводу спірних правовідносин.

За таких обставин, виходячи з критеріїв складності справи, яка розглядалась в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, ціни позову, обсягу матеріалів, кількості підготовлених документів, часткового задоволення позовних вимог та очевидної неспівмірності заявлених судових витрат, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для обмеження такого розміру з огляду на розумну необхідність судових витрат в даній справі та необхідність покладення на відповідача витрат позивача на правову допомогу у загальному розмірі 10000,00 грн.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 126, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Ткаченко Анни Володимирівни до Фізичної особи-підприємця Хавень Едуарда Ігоровича про стягнення 186246,00 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Хавень Едуарда Ігоровича ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Ткаченко Анни Володимирівни ( АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) основний борг у розмірі 152750 (сто п`ятдесят дві тисячі сімсот п`ятдесят) грн 00 коп., збитки у розмірі вартості втраченого майна у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп, судовий збір у розмірі 2516 (дві тисячі п`ятсот шістнадцять) грн 26 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) грн 00 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.В. Васильченко