АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/2463/23
Південно-західного апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Філінюка І.Г., Таран С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЇРОВО ВАЙНЕРІ»

на рішення Господарського суду Одеської області від 18.10.2023 (повний текст складено та підписано 23.10.2023, суддя Волков Р.В.)

у справі №916/2463/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОЛАН ІНГРЕДІЄНТИ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЇРОВО ВАЙНЕРІ»

про стягнення 44 714,53 грн

ВСТАНОВИВ

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКОЛАН ІНГРЕДІЄНТИ" (далі - ТОВ "ЕКОЛАН ІНГРЕДІЄНТИ") звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЇРОВО ВАЙНЕРІ" (далі - ТОВ "ТАЇРОВО ВАЙНЕРІ") про стягнення 44 714,53 грн, з яких: 32 990,76 грн основного боргу, 1 464,36 грн 3% річних, 10 259,41 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування своїх вимог посилається на укладення з відповідачем у серпні 2020 року договору поставки у спрощений спосіб, передачу відповідачеві за видатковими накладними № 1176 від 31.08.20, № 1760 від 04.1.2021, № 1833 від 17.11.2021, № 171 від 08.02.2022 товару на суму 82007,52 грн., але здійснення відповідачем оплати лише частково на суму 49016,76 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.10.2023 по справі №916/2463/23 позов задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача 32 990,76 грн основного боргу, 1 464,36 грн 3% річних, 10 259,41 грн інфляційних втрат, 2 684,00 грн витрат зі сплати судового збору.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що наявні матеріали справи свідчать про те, що позивачем було поставлено, а відповідачем отримано товар за складеними та підписаними між сторонами видатковими накладними. В свою чергу, відповідач отримавши товар від позивача, оплатив його лише частково, тобто не виконав взяті за себе зобов`язання.

Щодо заявлених позивачем вимог про трьох процентів річних та інфляційних втрат та трьох процентів річних, місцевий господарський суд зазначив, що надані позивачем розрахунки є вірними, а тому вимоги в цій частині є обґрунтованими.

Не погодившись із даним рішенням до Південного-західного апеляційного господарського суду звернувся відповідач з апеляційною скаргою в якій просить оскаржуване рішення скасувати повністю.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які господарський суд визнав встановленими, а висновки суду щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог є помилковим та такими, що не відповідають обставинам справи з наступних підстав.

Так, за твердженням апелянта, він не укладав з позивачем договір поставки у спрощений спосіб, оскільки у відповідності до Статуту товариства директор не може укладати договори від імені товариства на суму більше 10000 грн, без погодження загальних зборів учасників товариства. Відтак, за твердженням відповідача, директор товариства не мав повноважень на укладення будь-яких договорів з позивачем.

Апелянт також стверджує, що у наданих позивачем видаткових накладних міститься підпис невідомої особи, не уповноваженої відповідачем на отримання товару.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що разом з апеляційною скаргою скаржником подано клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи по справі на вирішення якої поставити наступні питання:

1) Чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 в графі "Отримав (ла)" у правому нижньому куті Видаткової накладної №1176 від 31 серпня 2020, особисто ОСОБА_1 чи іншою особою?

2) Чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 в графі "Отримав (ла)" у правому нижньому куті Видаткової накладної №1760 від 04 листопада 2021, особисто ОСОБА_1 чи іншою особою?

3) Чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 в графі "Отримав(ла)" у правому нижньому куті Видаткової накладної №1833 від 17 листопада 2021, особисто ОСОБА_1 чи іншою особою?

4) Чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 в графі "Отримав (ла)" у правому нижньому куті Видаткової накладної №171 від 08 лютого 2022, особисто ОСОБА_1 чи іншою особою?

???Проведення судово-почеркознавчої експертизи апелянт просить доручити Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз та витрати з проведення такої експертизи покласти на ТОВ «ТАЇРОВО ВАЙНЕРІ».

В обґрунтування заявленого клопотання скаржник зазначає, що надані позивачем до суду копії документів, а саме видаткові накладні, визивають сумніви щодо їх підписання особисто директором ТОВ «ТАЇРОВО ВАЙНЕРІ» ОСОБА_1. Оскільки перевірка достовірності підпису директора в таких документах можлива лише шляхом вирішення питань, які потребують спеціальних знань в області почеркознавства, апелянт вважає, що у справі необхідно призначити судово - почеркознавчу експертизу.

Проведення судово - почеркознавчої експертизи, на переконання апелянта, має дуже важливе значення для правильного вирішення спору по суті.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження у справі №916/2463/23 за апеляційною скаргою ТОВ «ТАЇРОВО ВАЙНЕРІ» на рішення Господарського суду Одеської області від 18.10.2023 та визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що відповідач в апеляційній скарзі фактично вдається до дублювання аргументів, які зазначались ним під час розгляду справи у суді першої інстанції та оцінка яким була надана судом в оскаржуваному рішенні.

Щодо посилання апелянта на відсутність у директора товариства повноважень на підписання відповідних правочинів, позивач зазначає, що відповідачем не заявлялось вимог про визнання вчинених між сторонами у спрощених спосіб правочинів недійсними.

З приводу клопотання відповідача про призначення по справі судової експертизи, позивач зазначає, що таке клопотання не заявлялось останнім під час розгляду справи у суді першої інстанції. До того ж відповідачем не зазначено про неможливість подання такого клопотання до суду першої інстанції.

Позивач також наголошує на тому, що відповідач не був позбавлений можливості надати висновок експерта здійснений на його замовлення, однак не скористався таким своїм правом.

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Позивач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Щодо клопотання апелянта про призначення по справі судової-почеркознавчої експертизи, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 98, 99 Господарського процесуального кодексу України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас, експертиза призначається для з`ясування питань, що потребують спеціальних знань. Як видно з зазначених норм права перед судовими експертами не ставляться правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

В той же час, недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Крім того, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

З огляду на приписи статтей 13, 14, 42, 74, 80, 164 Господарського процесуального кодексу України України законодавство покладає обов`язок з подання доказів на сторону у справі, зокрема разом із першою заявою по суті справи, сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Неналежне виконання стороною свого процесуального обов`язку з доведення у суді першої інстанції обставин, на які остання (сторона) посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не може бути компенсоване цим учасником судового процесу на наступних етапах розгляду справи (у судах апеляційної чи касаційної інстанцій). В іншому випадку зазначене могло б призвести до безпідставного скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

При цьому необхідно враховувати, що у випадку призначення експертиз на стадії апеляційного провадження та отримання відповідних експертних висновків, у справі з`являться нові докази, яких не було у суду першої інстанції.

Так колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач не звертався до суду із відповідним клопотання про призначення судової експертизи, а під час апеляційного перегляду справи не навів обґрунтованим підстав, які стали об`єктивною перешкодою у заявлені такого клопотання під час розгляду справи місцевим господарським судом.

Отже, у даному випадку відповідач, як особа, що заперечує проти підписання видаткових накладних від імені товариства ОСОБА_1, жодних клопотань про призначення у справі почеркознавчої експертизи не заявляло, переліку питань, інформації щодо знаходження вільних та умовно-вільних зразків, необхідних для проведення експертизи не зазначило.

Наведене, з огляду на відсутність заперечень щодо фактичної поставки товару, свідчить про пасивну процесуальну поведінку відповідача, який обмежився лише твердженнями про підписання наявних видаткових накладних невстановленою особою, але жодних дій чи доказів для встановлення таких обставин не здійснило.

Крім того, за приписами ст. 98 ГПК України, висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відтак, відповідач не був позбавлений можливості надати висновок експерта з питань, які порушуються останнім, виготовлений на його замовлення, однак таких доказів не надав ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи.

З огляду на наведене, колегія суддів відхиляє заявлене скаржником клопотання про призначення у справі судової-почеркознавчої експертизи.

Як вбачається з наявних матеріалів справи позивачем у відповідності до видаткових накладних № 1176 від 31.08.20 на суму 10276,80 грн, № 1760 від 04.1.2021 на суму 8904,80 грн, № 1833 від 17.11.2021 на суму 57676,32 грн, № 171 від 08.02.2022 на суму 5150,40 грн було поставлено, а відповідачем отримано товар за найменуванням та кількістю вказаною у таких видаткових накладних загальною вартістю 82007,52 грн.

Вказані видаткові накладені містять підписи та печатки обох сторін.

В подальшому позивачем були виставлені рахунки на оплату поставлено за вищевказаними видатковими накладними товару, які були частково оплачені відповідачем.

Зокрема у відповідності до платіжної інструкції № 119 від 27.08.2020 відповідачем було сплачено 10276,80 грн, відповідно до платіжної інструкції від 02.11.2021 № 609 - 9901,80 грн та платіжної інструкції від 18.11.2021 № 2930 - 2883,16 грн.

Загалом відповідачем було перераховано на користь позивача 49 016, 76 грн.

Факт здійснення вказаних платежів підтверджується наданими платіжними інструкціями, а також випискою по рахунку, наданою АТ "Райффайзен Банк".

Позивачем вказані суми зараховано в погашення заборгованості відповідно до черги її виникнення наступним чином - повністю погашено заборгованість за видатковими накладним № 1176 та 1760, частково за видатковою накладною № 1833 (залишок становить 27840,36 грн.), заборгованість за видатковою накладною № 171 залишається несплаченою.

Відтак заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар складає 32 990,76 грн.

Наявні матеріли справи свідчать про те, що позивач звертався до відповідача з претензіями щодо сплати існуючої заборгованості, однак відповідачем остання залишена без задоволення.

Наведе відповідно стало підставою для звернення позивача із даним позовом до суду першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог та задовольнив їх в повному обсязі.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України:

- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони;

- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

- правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 174 ГК України, однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Стаття 181 ГК України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

З огляду на обставини справи та враховуючи викладені вище приписи ЦК України, фактично, між позивачем та відповідачем шляхом оформлення та підписання наведених вище видаткових накладних та їх часткової оплати вчинено двосторонні правочини щодо поставки товару, за яким позивач зобов`язався поставити товар, а відповідач - прийняти його та оплатити.

У відповідності до ч. 1, 6 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

За приписами ч. 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Наявними матеріалами справи, зокрема видатковими накладними підтверджується, що позивачем було виконано свій обов`язок та поставлено відповідачеві товар на загальну суму 82007,52 грн.

В свою чергу, відповідач отримавши від позивача промислову продукцію без жодних зауважень щодо її кількості, якості тощо, свій обов`язок щодо її оплати виконав лише частково перерахувавши на користь позивача грошові кошти у розмірі 49 016, 76 грн.

З огляду на таке, колегія суддів вважає цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу за поставлену продукцію у розмірі 32 990,76 грн.

Колегією суддів відхиляються твердження відповідача про те, що надані позивачем видаткові накладні підписані не уповноваженими особами, з огляду на наступне.

Положеннями частини 1 статті 19 та частин 1, 2 статті 67 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання вправі без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству, зокрема, шляхом укладення договорів, що опосередковують відносини підприємств з іншими підприємствами, організаціями, громадянами у всіх сферах господарської діяльності; підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Отже, господарське зобов`язання, яке виникло на підставі договору, укладеного між суб`єктами господарювання, має бути спрямоване на досягнення економічного результату для його сторін, тобто мати реальний характер та опосередковувати рух капіталів, товарів, робіт чи послуг, що є об`єктами відповідної господарської операції.

За змістом частин 3, 8 статті 19 ГК України обов`язком суб`єктів господарювання є ведення бухгалтерського обліку та подання фінансової звітності згідно із законодавством, що забезпечує здійснення державою контролю і нагляду за господарською діяльністю суб`єктів господарювання, а також за додержанням ними податкової дисципліни.

Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів документа кореспондується з п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Пунктом 2.5 названого Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Відповідно до статті 58-1 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.

Яке неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх правових висновках (зокрема, постанови від 06.11.2018 у справі № 910/6216/17, від 05.12.2018 у справі № 915/878/16, від 03.02.2020 у справі № 909/1073/17, від 18.08.2020 у справі № 927/833/18) встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, накладних, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.

З`ясування відповідних питань і оцінка пов`язаних з ними доказів має істотне значення для вирішення такого спору, оскільки це дозволило б з максимально можливим за даних обставин ступенем достовірності ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій.

У відповідності до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17, відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

Як вбачається із наявних у матеріалах справи видаткових накладних, останні містить усі необхідні реквізити, а саме визначено постачальника (позивача) та його реквізити, одержувача (відповідача), вказано найменування товару, кількість, ціна без ПДВ, загальну вартість з урахуванням ПДВ, місце складання, підпис представника постачальника скріплений печаткою підприємства, з боку одержувача міститься підпис у графі "отримано" та печатка підприємства (відповідача), що отримало товар.

При цьому, колегія суддів зазначає, що наявні матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в підтвердження фактів протиправності використання печатки товариства відповідача чи доказів її втрати, або іншого вибуття її у спірний період з відання цієї юридичної особи. Так само і не надано доказів звернення до правоохоронних органів, у зв`язку із втратою чи викраденням печатки.

Відтак, беручи до уваги повну відповідальність відповідача за законність використання його печатки, а також з огляду на відсутність в матеріалах справи доказового підтвердження факту втрати чи викрадення печатки ТОВ «ТАЇРОВО ВАЙНЕРІ», а відтак її використання поза волею цієї юридичної особи, колегія суддів приходить до висновку, що відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цим документом.

При цьому, слід відзначити, що відповідач при отриманні товару жодних заперечень щодо неналежності виконання постачальником прийнятих за договором зобов`язань з поставки товару, в тому числі щодо неналежної якості, кількості тощо не висловив, а також, у разі якщо позивач дійсно не здійснив поставку товару, не звертався до останнього з приводу такої поставки.

Наведене свідчить про те, що ТОВ «ТАЇРОВО ВАЙНЕРІ» брало участь у здійсненні господарських операцій за вказаними видатковими накладними та такі документи слід розглядати, як первинні бухгалтерські документи, які відповідають критеріям належності та допустимості доказів.

Судова колегія також наголошує на тому, що Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 03.06.2022 у справі №922/2115/19 сформувала висновок, що податкова накладна (в залежності від фактичних обставин певної справи) може бути допустимим доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, якщо сторона, яка заперечує факт поставки вчинила юридично значимі дії: зареєструвала податкову накладну; сформувала податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом тощо, оскільки підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт лише реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності. Отже, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі слід враховувати положення Податкового кодексу України та фактичні дії як постачальника, так і покупця, щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Наявні матеріли справи свідчать про те, що виконання вимог Податкового кодексу України ТОВ «ТАЇРОВО ВАЙНЕРІ» було складено та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних на користь позивача податкові накладні за видатковими накладними, згідно з якими відбувалася поставка товару.

Наведене в сукупності, на переконання колегії суддів, достеменно свідчить про належне оформлення первинних документів та підтверджує факт поставки позивачем та отримання відповідачем продукції за видатковими накладеним, що відповідно спростовує твердження апелянта про зворотне.

Колегія суддів також наголошує на тому, що наявні матеріли справи свідчать про те, що відповідач своїми конклюдентними діями підтвердив поставку товару позивачем та його отримання здійснивши його часткову оплату.

Відхиляються судом апеляційної інстанції й твердження апелянта про те, що директор товариства не може укладати договори від імені товариства на суму більше 10000 грн, без погодження загальних зборів учасників товариства, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження оспорювання таких правочинів.

Стосовно нарахованих та заявлених позивачем до стягнення 3% річних та інфляційних втрат колегія суддів зазначається наступне.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У даному випадку за розрахунком позивача три проценти річних складають 1 464,36 грн, інфляційні втрати 10 259,41 грн.

Колегією суддів перевірено таких розрахунок та встановлено, що він є вірним, арифметично правильним та таким, що здійснений з урахуванням періодів та сум заборгованості.

До того ж, судова колегія наголошує на тому, що апеляційна скарга не містить доводів та вимог щодо незгоди відповідача з наданим позивачем розрахунком 3 % річних та інфляційних втрат.

З огляду на таке, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками місцевого господарського суду щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішеня, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційні скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржниками порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 18.10.2023 у справі №916/2463/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 23.04.2024.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Філінюк І.Г.

Суддя Таран С.В.