Судді Верховного Суду Кролевець О.А.
При прийнятті вказаного судового рішення суддею Кролевець О.А., було висловлено окрему думку наступного змісту.
Короткий виклад історії справи
У даній справі, Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (згодом замінено на ТОВ «Київенерго-борг») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ЖБК «Індікатор-13» (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) про стягнення 574 276,54 грн заборгованості за договором, 77 089,44 грн пені, 35 326,10 грн 3% річних та 399 924,60 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема, тим, що відповідач не сплатив вартість спожитої теплової енергії за період з 01.10.2012 до 01.06.2015 за договором в загальному розмірі 574 276,54 грн, у зв`язку чим у нього виникла заборгованість; у зв`язку з чим, позивач також, просив стягнути 77 089,44 грн пені, 35 326,10 грн 3% річних та 399 924,60 грн інфляційних втрат.
Справа розглядалась судами неодноразово.
Вищий господарський суд України постановою від 13.04.2016 касаційну скаргу ЖБК «Індикатор-13» задовольнив, рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016 скасував, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи рішення Вищий господарський суд України зазначив, що судам необхідно урахувати остаточне сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду. Також вказав на необхідність встановити і зазначити в судових рішеннях, яку кількість теплової енергії спожито відповідачем протягом кожного розрахункового періоду і яка оплачена ним за кожний розрахунковий період, за яким тарифом нараховувалась вартість спожитої теплової енергії.
Під час нового розгляду, з урахуванням встановлених судами обставин, рішенням Господарського суду міста Києва від 14.03.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2023, відмовлено у задоволенні заяви ЖБК «Індикатор-13» про закриття провадження у справі; позов ТОВ «Київенерго-борг» задоволено частково; стягнуто з ЖБК «Індикатор-13» на користь ТОВ «Київенерго-борг» 574 276,54 грн заборгованості; в решті позову відмовлено.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Згідно з положеннями частини першої статті 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
З урахуванням наведених положень, при новому розгляді справи, суди встановили, що:
- найменування Публічного акціонерного товариства «Київенерго» було змінено на Акціонерне товариство «К.Енерго».
- 25.08.2021 відповідно до протоколу електронного аукціону №UA-PS-2021-08-10-000016-3, відбувся електронний аукціон з продажу майна (право вимоги на дебіторську заборгованість за спожиту теплову енергію та супутні послуги) в процедурі банкрутства АТ «К.Енерго», порушеній Господарським судом Донецької області у справі №905/1965/19;
- переможцем аукціону стало ТОВ «Спортсервіс-СТМ»;
- ТОВ «Спортсервіс-СТМ» сплатило гарантійний внесок у розмірі 2 158 705,87 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 25.08.2021 №10;
- згідно з Актом про придбання майна на аукціоні від 30.08.2021 Акціонерне товариство «К.Енерго» передало, а ТОВ «Спортсервіс-СТМ» прийняло майно, що є предметом продажу на аукціоні №UA-PS-2021-08-10-000016-3 по лоту 71, який відбувся 25.08.2021, а саме, право вимоги на дебіторську заборгованість за спожиту теплову енергію та супутні послуги (послуги теплової енергії, послуги центрального опалення, послуги гарячої води, послуги надання конденсату, послуги надання хімічного очищення води) на суму 241 900 394,18 грн;
- у п.73 Додатку №1 до Акту про придбання майна зазначено про включення до загального переліку відступленої дебіторської заборгованості, заборгованості ЖБК «Індикатор-13» у розмірі 736 452,93 грн;
- ТОВ «Спортсервіс-СТМ» змінило найменування на ТОВ «Київенерго-борг» (протокол загальних зборів учасників від 14.09.2021 №1/2021).
- ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.01.2022, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2022 та постановою Верховного Суду від 28.09.2022, замінено позивача у справі - ПАТ «Київенерго» на його правонаступника - ТОВ «Київенерго-борг»;
- на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором з постачання теплової енергії у гарячій воді відповідачу у період з жовтня 2012 року по травень 2015 року включно, ПАТ «Київенерго» надало облікові картки за особовим рахунком № НОМЕР_1 , а також складені відповідачем відомості обліку споживання теплової енергії;
- відповідач у спірний період спожив 7843,39 Гкал теплової енергії, між сторонами відсутній спір щодо обсягу спожитої теплової енергії;
- тариф на гаряче водопостачання та опалення у період з жовтня 2012 року по травень 2015 року встановлено відповідно до постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) в таких розмірах:
- 203,26 грн з ПДВ/Гкал. в період з 01.01.2011 по 30.06.2014 на підставі постанови НКРЕКП від 14.12.2010 №1729;
- 354,20 грн з ПДВ/Гкал. в період з 01.07.2014 по 31.03.2015 на підставі постанови НКРЕКП від 23.04.2014 №465;
- 637,32 грн з ПДВ/Гкал. в період з 01.04.2015 по 30.06.2015 на підставі постанови НКРЕКП від 03.03.2015 №613.
- враховуючи розгорнуту таблицю суми заборгованості за спожиту теплову енергію, з урахуванням чинних у спірний період тарифів, за відповідачем обліковується заборгованість в розмірі 574 276,54 грн;
- доказів оплати відповідачем спожитої теплової енергії за договором матеріали справи не містять;
- у зв`язку з укладенням між ТОВ «Київенерго-борг» та АТ «К.Енерго» правочину щодо відступлення права вимоги, право вимагати від ЖБК «Індикатор-13» виконання грошового зобов`язання за договором в загальному розмірі 736 452,93 грн перейшло до ТОВ «Київенерго-борг»;
- право вимоги АТ «К.Енерго» до ЖБК «Індикатор-13» в загальному розмірі 736 452,93 грн складається із заборгованості останнього з оплати спожитої теплової енергії за договором у сумі 149 138,81 грн за період з 01.02.2006 по 01.02.2009 (є предметом позову у справі №7/195), у сумі 574 276,54 грн за період з 01.10.2012 по 01.06.2015 (є предметом позову у цій справі) та у сумі 13 037,58 грн за період з 01.06.2015 по 01.05.2016 (не є предметом судового розгляду).
Таким чином суди, з урахуванням вказівок, викладених у постанові Вищого господарського суду України від 13.04.2016, встановили всі необхідні обставини для встановлення розміру заборгованості з оплати теплопостачання, враховуючи договір про відступлення права вимоги АТ «К.Енерго» до ЖБК «Індикатор-13», обґрунтовано встановили, що на момент розгляду справи заборгованість за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді № 1640119 від 01.10.1999 складає 574 276,54 грн, а тому така заборгованість належить до стягнення з відповідача.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 73, 74, 76, 77, 86, 236 - 238, 282 ГПК України, визначена обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Для повного і всебічного розгляду справи важливим є встановлення та аналіз сукупного зв`язку зазначених вище обставин, а їх відсутність не дає змогу розглянути спір у відповідності до вимог законодавства та встановити наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позовних вимог.
Я вважаю, що під час нового розгляду справи судами було надано оцінку всім необхідним, в даному випадку доказам. Так, зокрема суди врахували наданий позивачем 31.05.2016 розрахунок, який було складено з урахуванням вказівок, викладених у постанові Вищого господарського суду України. Такий розрахунок складено позивачем та подано до суду у вигляді таблиці сум основного боргу за спожиту теплову енергію по місяцям, з сумами сальдо на начало і на кінець місяця, протягом періоду невиконаних зобов`язань.
Таким чином, суди виконали вказівки постанови Вищого господарського суду України від 13.04.2016, щодо надання судами оцінки остаточному сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду. Що стосується інших вказівок, викладених у постанові Вищого господарського суду України від 13.04.2016, щодо необхідності встановлення кількості спожитої теплової енергії протягом кожного розрахункового періоду, то фактично, на момент нового розгляду справи, такі вказівки вже були неактуальними, оскільки, за договором про відступлення права вимоги, укладеного між ТОВ «Київенерго-борг» та АТ «К.Енерго», до ТОВ «Київенерго-борг» перейшло право вимоги тільки основної заборгованості ЖБК «Індикатор-13» без нарахованих штрафних санкцій. А тому судами встановлено, що враховуючи розгорнуту таблицю суми заборгованості за спожиту теплову енергію, з урахуванням чинних у спірний період тарифів, за відповідачем обліковується загальна заборгованість в розмірі 574 276,54 грн.
Отже, суди з урахуванням 73, 74, 76, 77, 86, 236 - 238, 282 ГПК України прийняли законне і обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову.
Тоді як колегія суддів скасовуючи судові рішення у справі зазначила, що хоча суди встановили загальну кількість спожитої у спірний період теплової енергії (7843,39 Гкал) та тарифи, за якими нараховувалася вартість спожитої енергії за загальні періоди дії відповідних постанов регулятора, однак не вказали, яку кількість теплової енергії спожито відповідачем протягом кожного розрахункового періоду, яка оплачена ним за кожний розрахунковий період, не надали оцінку остаточному сальдо розрахунків.
Положеннями ст. 309 ГПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Отже, я вважаю, що в даному випадку, судові рішення у справі було скасовано лише с формальних міркувань.
Тоді як, не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права".
Згідно з позицією Європейського суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і держава не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені спорів є порушенням права на справедливий судовий захист.
Так, як вбачається з матеріалів справи, справа розглядається судами вже 9 років, без ухвалення судового рішення по суті заявлених вимог, заборгованість відповідача виникла ще у жовтні 2012 року, що суттєво обмежує право позивача на доступ до правосуддя та судовий захист.
У рішенні від 09.03.2011 у справі «Буланов та Купчик проти України» ЄСПЛ зробив висновок про те, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом.
Водночас, проаналізувавши підстави і доводи, викладені відповідачем у касаційній скарзі, я вважаю, що такі доводи є необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне.
Так, у касаційній скарзі відповідач посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3, 4 ч.2 ст.287 ГПК України.
За змістом пункту 1 частини 2 ст. 287 ГПК України оскарження судових рішень з підстави, передбаченої цим пунктом, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Про критерії оцінки правовідносин на предмет подібності вказувалось, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.
В даному випадку скаржник посилається на неправильне застосування судами положень ст. 75 ГПК України, та не врахування судами правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 24.05.2018 № 922/2391/16, від 15.04.2021 у справі № 9901/104/20. Проаналізувавши судові рішення у справах мною встановлено, що вказані справи за фактичними обставинами справи не є подібними до справи, що розглядається Судом.
Щодо іншої підстави оскарження необхідно враховувати, що відповідно до приписів пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України, скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно).
Вказаного скаржником дотримано не було, оскільки взагалі не зазначено щодо якої саме норми, яку суди неправильно застосували, відсутній висновок.
Крім того, скаржник посилаючись на п. 4 частини 2 ст. 287 ГПК України, вказує, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази, що відповідно до положень п. 1 частини 3 ст. 310 ГПК України, є підставами для скасування судових рішень у справі.
Відповідно до частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
За змістом пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Проте, підстави касаційного оскарження, наведені скаржником у касаційній скарзі пункти 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, у цьому випадку, не отримали підтвердження, після відкриття касаційного провадження, у зв`язку з чим такі доводи як неналежне дослідження зібраних у справі доказів, необхідно було відхилити.
Крім того, скаржник зазначає, що судами обох інстанцій не встановлено нормативно-правових актів на підставі яких в спірний період підлягала стягненню заборгованість за поставлену теплову енергію, що як зазначає скаржник було підставою для скасування судових рішень.
Однак, як зазначалось Вищий господарський суд України не вказував на невстановлення судами на підставі, яких нормативно правових актів встановлювались тарифи, а зазначав про необхідність урахувати остаточне сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду. Також вказав на необхідність встановити і зазначити в судових рішеннях, яку кількість теплової енергії спожито відповідачем протягом кожного розрахункового періоду і яка оплачена ним за кожний розрахунковий період, з урахуванням тарифів.
До того ж у касаційній скарзі скаржником конкретно не вказано, які ж саме вказівки суду касаційної інстанції не виконано судами під час нового розгляду.
Безпідставними є доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами положень ст. 231 ГПК України.
Так, судами надано належну оцінку доводам відповідача щодо необхідності закриття провадження у справі, у зв?язку з відсутністю предмета спору. Суди зазначили, що при переході права вимоги від ПАТ «Київенерго» до ТОВ «Київенерго-борг», загальний розмір заборгованості ЖБК «Індикатор-13» за Договором визначено суцільним підсумком, відмінність предметів позовів у наведених вище судових справах (періодів, за які виникла заборгованість) унеможливлює проведення взаємозаліку стягнутих та сплачених сум у межах інших судових проваджень, про що помилково стверджує відповідач, заявляючи клопотання про закриття провадження у справі на підставі пунктів 2, 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
Таким чином, суди правильно вказали, що оскільки невиконання грошового зобов`язання відповідачем за договором підтверджується матеріалами справи, доказів сплати боргу відповідач не надав, відсутні підстави стверджувати про припинення предмета судового розгляду, у зв`язку з чим позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 574 276,54 грн визнається судом обґрунтованою.
А тому я вважаю, що висновок, викладений у постанові від 10.04.2024, про недослідження доказів у справі, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, зроблений з перевищенням повноважень щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, передбачених частиною 2 статті 300 ГПК України, і судові рішення у справі скасовано з формальних підстав, що є порушенням положень частини 2 ст. 309 ГПК України.
Суддя О.А. Кролевець