суддів Ткача І. В., Банаська О. О., Єленіної Ж. М., Пількова К. М.
до ухвали Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі
№ 926/701-б/22 (926/848/22) (провадження № 12-10гс24)
Щодо обґрунтування необхідності передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалою від 05.03.2024 передав справу № 926/701-б/22 (926/848/22) на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини третьої статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Мотивуючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив таке.
Предметом позову в цій справі є вимога про визнання недійсним договору у зв`язку з його укладенням неуповноваженою особою та, як наслідок, стягнення безпідставно сплачених на його виконання грошових коштів.
За такої умови ключовим доводом касаційної скарги є застосування положень статей 92, 241 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Так, у постанові від 07.04.2023 у справі № 910/5172/19 (предмет розгляду - визнання недійсними договорів, серед іншого, з підстав укладення їх неуповноваженими особами) Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що частину 3 статті 92 ЦК України слід розуміти так: по-перше, питання про юридичну силу обмежень повноважень органу або особи, яка виступала від імені юридичної особи, слід вирішувати залежно від обізнаності третьої особи про це саме на час укладення договору (або вчинення інших юридично значимих дій); по-друге, посилатись на таке обмеження повноважень може лише юридична особа, а не третя особа, оскільки дії органу або відповідної особи за межами їх повноважень можуть порушити права лише юридичної особи. При цьому відсутність повноважень органу або особи, яка виступає від імені юридичної особи, є різновидом (граничним випадком) обмеження повноважень.
Окрім наведеного висновку Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду звернув увагу на п. 3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т.ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.
За доводами Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, Верховний Суд України у вказаній постанові не конкретизував питання того, чи таке правозастосування здійснюється лише до фізичних осіб-довірителів, чи також поширюється на юридичних осіб.
З огляду на викладене Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає зазначені правові висновки Верховного Суду України щодо тлумачення та застосування норм статті 241 ЦК України неоднозначними та суперечливими, оскільки в одному випадку зазначено про можливість застосування цих норм також до особи, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення правочину від імені довірителя, а в іншому випадку - про неможливість їх застосування за тих же умов.
До того ж Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає, що наведене тлумачення норм, за змістом якого відсутність будь-яких повноважень у особи діяти від імені свого довірителя унеможливлює їх перевищення (без визначення умови такого правозастосування саме до фізичної особи-довірителя), не узгоджується в повній мірі з висновком Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду (постанова від 07.04.2023 у справі № 910/5172/19) про те, що відсутність повноважень органу або особи, яка виступає від імені юридичної особи, є різновидом (граничним випадком) обмеження повноважень.
На підставі викладеного, з метою формування сталості та єдності судової практики у питанні застосування положень статті 241 ЦК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі
Щодо мотивів Великої Палати Верховного Суду, викладених в ухвалі від 03.04.2024 у справі № 926/701-б/22 (926/848/22)
Оцінюючи наведене Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду обґрунтування, Велика Палата Верховного Суду зазначила таке.
У справі № 6-2612цс15, від висновку щодо застосування Верховним Судом України статті 241 ЦК України у якій пропонує відступити Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною з посиланням на те, що оспорюваний правочин підписано родичкою власника земельної ділянки, яка на момент підписання не була уповноважена власником на укладення такого правочину. Верховний Суд України за результатами перегляду справи дійшов висновку, що отримання власником земельної ділянки орендної плати після укладення додаткової угоди не свідчить про схвалення ним такого правочину, оскільки за відсутності в особи, яка підписала додаткову угоду (доньки власника земельної ділянки), повноважень на розпорядження земельною ділянкою від імені власника (зокрема, відсутністю довіреності) положення статті 241 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних відносин.
У справах № 710/2175/15, № 395/465/15, № 710/2175/18 позивачі зверталися до суду з позовами про визнання договорів оренди землі недійсними з тих підстав, що підписи власників земельних ділянок на договорах оренди землі були підроблені, тобто виконані іншими особами. Верховний Суд відхилив доводи відповідачів у вказаних справах про схвалення власниками земельних ділянок договорів оренди землі шляхом прийняття орендної плати, зазначивши також про те, що положення статті 241 ЦК України до ситуацій, коли власник земельної ділянки не підписував відповідний правочин, не застосовуються.
Натомість у справі, яка передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, предметом спору є вимога про визнання господарського договору (договору купівлі-продажу товару), яка обґрунтована тим, що цей правочин підписаний від імені позивача - юридичної особи ОСОБА_1 як директором товариства, в той час як за змістом відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань на момент укладення оспорюваного правочину директором ТОВ «ЧМЖК» був ОСОБА_2 .
Спір у цій справі стосується встановлення наявності чи відсутності повноважень у фізичної особи, яка вчинила правочин від імені юридичної особи як директора товариства, тобто спір пов`язаний з внутрішньою корпоративною невизначеністю ТОВ «ЧМЖК» щодо особи, яка виконувала обов`язки керівника (директора) товариства на момент укладення оспорюваного правочину, що знайшло своє відображення, зокрема у справі № 727/7059/15 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ЧМЖК» про поновлення на роботі на посаді директора товариства.
Щодо мотивів незгоди з ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 926/701-б/22 (926/848/22)
Однак зауважуємо, що за правовим висновком Верховного Суду України, сформульованим у постанові від 25.05.2016 у справі № 6-2612цс15, норма статті 241 ЦК України не може бути застосована до спірних правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх і перевищити.
Аналогічний висновок про застосування положень статті 241 ЦК України міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.04.2018 у справі № 710/2175/15-ц, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.06.2018 у справі № 395/465/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 664/998/17.
У справі, що передавалась на розгляд Великої Палати Верховного Суду, суди попередніх інстанцій виходили з того, що факт підписання оспорюваного правочину особою, яка станом на 02.06.2009 не була уповноваженим на це представником позивача, унеможливлює застосування у цьому випадку статті 241 ЦК України.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає за необхідне відступити від висновку про те, що норма статті 241 ЦК України не може бути застосована до спірних правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх і перевищити.
Натомість Велика Палата Верховного Суду обґрунтовує неподібність справи № 926/701-б/22 (926/848/22) і справ № 6-2612цс15, № 710/2175/15-ц, № 395/465/15-ц, висновком про незастосування статті 241 ЦК України, від якого Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає за необхідне відступити.
Таке обґрунтування вважаємо помилковим.
Звертаємо увагу, що як у справах № 6-2612цс15, № 710/2175/15-ц, № 395/465/15-ц, № 664/998/17, так і у справі № 926/701-б/22 (926/848/22) суди виходили з того, що відповідна особа взагалі не була уповноважена на представництво, чим і обґрунтовували неможливість застосування статті 241 ЦК України.
Отже, в контексті визначення можливості застосування статті 241 ЦК України вважаємо справи № 6-2612цс15, № 710/2175/15-ц, № 395/465/15-ц, № 664/998/17 та справу № 926/701-б/22 (926/848/22) подібними.
Крім цього зауважуємо, що в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 відсутнє обґрунтування неподібності справ № 926/701-б/22 (926/848/22) та № 664/998/17.
За наведених вище обставин Велика Палата Верховного Суду мала прийняти справу № 926/701-б/22 (926/848/22) до розгляду та вирішити питання щодо відступу від висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-2612цс15, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.04.2018 у справі № 710/2175/15-ц, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.06.2018 у справі № 395/465/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 664/998/17.
Судді І. В. Ткач