РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2024Справа № 910/19520/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Запарі А.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного виробничо-торговельного підприємства «ДЖІ-ЕН-ЕЛ»

до: 1. Одеської обласної державної адміністрації,

2. Військової частини НОМЕР_1 в особі Міністерства оборони України

про визнання бездіяльності незаконною та зобов`язання вчинити дії,

Представники сторін:

від позивача: Коленченко О.О. (в режимі відеоконференції),

від відповідача-1: Шлапак Т.В. (в режимі відеоконференції),

від відповідача-2: Святецький М.П.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного виробничо-торговельного підприємства «ДЖІ-ЕН-ЕЛ» до Одеської обласної державної адміністрації та Військової частини НОМЕР_1 в особі Міністерства оборони України про визнання незаконною бездіяльності відповідачів щодо невнесення змін в акти про примусове відчуження або вилучення майна, а саме із зазначенням вартості майна з урахуванням ПДВ - 20% та зобов`язання відповідачів вчинити дії, а саме:

1) внести зміни в акт № 24/2/80 від 19.03.2022 про примусове відчуження або вилучення майна, зазначивши вартість майна у розмірі 3 478 841,33 грн, крім того - ПДВ 20% - 695 768,27 грн;

2) внести зміни в акт № 29/2/85 від 19.03.2022 про примусове відчуження або вилучення майна, зазначивши вартість майна у розмірі 4 037 063,36 грн, крім того - ПДВ 20% - 807 412,68 грн;

3) внести зміни в акт № 36/2/130 від 20.03.2022 про примусове відчуження або вилучення майна, зазначивши вартість майна у розмірі 379 834,94 грн, крім того - ПДВ 20% - 75 966,99 грн;

4) внести зміни в акт № 1/6 від 18.03.2022 про примусове відчуження або вилучення майна, зазначивши вартість майна у розмірі 394 937,18 грн, крім того - ПДВ 20% - 78 987,44 грн;

5) внести зміни в акт № 1/2 від 18.03.2022 про примусове відчуження або вилучення майна, зазначивши вартість майна у розмірі 1 830 107,52 грн, крім того - ПДВ 20% - 366 021,51 грн;

6) внести зміни в акт № 1/9 від 18.03.2022 про примусове відчуження або вилучення майна, зазначивши вартість майна у розмірі 786 370,68 грн, крім того - ПДВ 20% - 157 274,14 грн;

7) внести зміни в акт № 4/195 від 23.03.2022 про примусове відчуження або вилучення майна, зазначивши вартість майна у розмірі 269 145,15 грн, крім того - ПДВ 20% - 53 829,03 грн;

8) внести зміни в акт № 68/2/174 від 22.03.2022 про примусове відчуження або вилучення майна, зазначивши вартість майна у розмірі 432 545,69 грн, крім того - ПДВ 20% - 86 509,14 грн;

9) внести зміни в акт № 22/2/78 від 19.03.2022 про примусове відчуження або вилучення майна, зазначивши вартість майна у розмірі 438 237,32 грн, крім того - ПДВ 20% - 87 647,47 грн;

10) внести зміни в акт № 14 від 18.03.2022 про примусове відчуження або вилучення майна, зазначивши вартість майна у розмірі 1 288 607,58 грн, крім того - ПДВ 20% - 257 721,52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням прав позивача не вчиненням відповідачами дій щодо внесення змін до актів про вилучення майна та доданні до вартості вилученого у позивача майна податку на додану вартість - 20%, який позивач буде зобов`язаний сплатити після отримання відповідної компенсації від держави.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2023 прийнято вказаний позов до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/19520/23, підготовче засідання призначено на 29.01.2024.

09.01.2024 до суду за допомогою системи «Електронний Суд» від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, до якого долучено, зокрема, заяву про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2024 вищевказану заяву представника відповідача-1 про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено. Вирішено забезпечити участь останнього у судових засіданнях у даній справі в режимі відеоконференції.

15.01.2024 до суду за допомогою системи «Електронний Суд» представником позивача подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, у якій останній просить провести підготовче засідання, призначене на 29.01.2024 у даній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Також 15.01.2024 до суду за допомогою системи «Електронний Суд» від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2024 заяву представника позивача про участь в підготовчому засіданні 29.01.2024 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено.

В підготовче засідання 29.01.2024 з`явилися представники сторін.

Враховуючи, що судом здійснено всі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті на 19.02.2024, про що постановлено ухвалу від 29.01.2024, занесену до протоколу судового засідання.

14.02.2024 до суду за допомогою системи «Електронний Суд» представником позивача подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, у якій останній просить провести підготовче засідання, призначене на 19.02.2024 у даній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2024 вищевказану заяву представника позивача про участь у судовому засіданні 19.02.2024 в режимі відеоконференції задоволено.

Однак, 19.02.2024 о 12:03 год. у місті Києві оголошено повітряну тривогу, що унеможливило знаходження представників учасників судового процесу та працівників суду в приміщенні Господарського суду міста Києва.

Оскільки людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека є найвищою соціальною цінністю в Україні, врахувавши загрози для життя і здоров`я представників учасників судового процесу та працівників суду, Господарський суд міста Києва дійшов висновку про неможливість проведення судового засідання під час повітряної тривоги, у зв`язку з чим судове засідання у справі № 910/19520/23, призначене на 19.02.2024 о 12:30 год, не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2024 судове засідання у справі № 910/19520/23 призначено на 04.03.2024.

27.02.2024 до суду за допомогою системи «Електронний Суд» представником позивача подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, у якій останній просить провести судове засідання, призначене на 04.03.2024 та всі наступні судові засідання у даній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.02.2024 (із урахуванням ухвали Господарського суду міста Києва від 02.04.2024) вищевказану заяву представника позивача задоволено, вирішено забезпечити його участь у судових засіданнях у даній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

В судове засідання 04.03.2024 з`явились представники сторін, які надали суду свої пояснення/заперечення по суті позовних вимог, відповіли на поставлені запитання.

Заслухавши пояснення представників сторін, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити в судовому засіданні перерву до 03.04.2024.

В судове засідання 03.04.2024 з`явилися представники сторін.

Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити позов. Представники відповідачів проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 03.04.2024 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Приватне виробничо-торговельне підприємство «ДЖІ-ЕН-ЕЛ» починаючи з 17.08.1992 (дата державної реєстрації) здійснює господарську діяльність на території України, основним видом господарської діяльності якого відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості.

Як зазначає позивач, станом на 24.02.2022 (початок повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України) продукція підприємства, а саме: крупа горохова, знаходилась та готувалась до відправки в режимі «експорт» на території морського порту, що підтверджується відповідними накладними та митними деклараціями.

Відповідно до наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 16.03.2022 № 89 «Про примусове відчуження майна» (зі змінами) постановлено примусово відчужити майно, яке належить на праві власності юридичним особам відповідно до переліку, вказаного в Додатках №№ 1-4 до цього наказу і знаходиться на території терміналів: Дочірнє підприємство «Контейнерний термінал Одеса» Компанії «ЕЙЛ ЕЛ ЕЙ ІНТЕРНЕШНЛ ГМБХ», Товариства з обмеженою відповідальністю «Бруклін-Київ Порт», Товариства з обмеженою відповідальністю «Чорноморський рибний порт», Товариства з обмеженою відповідальністю «ДП ВОРЛД ТІС ПІВДЕННИЙ», у зв`язку з чим наказано командувачу оперативного угрупування військ «ПРИМОРЯ» у термін до 22.03.2022 спільно із Одеською обласною військовою адміністрацією провести заходи з примусового відчуження майна, вказаного в Додатках №№ 1-4 до цього наказу, з дотриманням вимог статей 8, 23 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», ст. 17 Закону України «Про оборону України», статей 4, 7, 8 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».

Так, військовою частиною НОМЕР_1 за погодженням Одеської обласної військової адміністрації на виконання наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 16.03.2022 № 89 «Про примусове відчуження майна» у зв`язку з введенням правового режиму воєнного стану здійснено примусове відчуження майна, власником якого є Приватне виробничо-торговельне підприємство «ДЖІ-ЕН-ЕЛ», про що складено такі акти примусового відчуження або вилучення майна:

- від 18.03.2022 № 1/2, відповідно до якого вартість відчуженого майна, яке знаходилось на території ДП «Контейнерний Термінал Одеса», становить 1 830 107,52 грн;

- від 18.03.2022 № 1/6 (з урахуванням змін до відомостей № 1/910 від 20.08.2022), відповідно до якого вартість відчуженого майна, яке знаходилось на території ДП «Контейнерний Термінал Одеса», становить 394 937,18 грн;

- від 18.03.2022 № 1/9, відповідно до якого вартість відчуженого майна, яке знаходилось на території ДП «Контейнерний Термінал Одеса», становить 786 370,68 грн;

- від 18.03.2022 № 14/2/43 (з урахуванням змін до відомостей № 2/932 від 21.08.2022), відповідно до якого вартість відчуженого майна, яке знаходилось на території ТОВ «Бруклін-Київ Порт», становить 433 366,12 грн;

- від 19.03.2022 № 22/2/78 (з урахуванням змін до відомостей № 2/934 від 21.08.2022), відповідно до якого вартість відчуженого майна, яке знаходилось на території ТОВ «Бруклін-Київ Порт», становить 438 237,32 грн;

- від 19.03.2022 № 24/2/80 (з урахуванням змін до відомостей № 2/936 від 21.08.2022), відповідно до якого вартість відчуженого майна, яке знаходилось на території ТОВ «Бруклін-Київ Порт», становить 3 028 807,29 грн;

- від 19.03.2022 № 29/2/85 (з урахуванням змін до відомостей № 2/940 від 21.08.2022), відповідно до якого вартість відчуженого майна, яке знаходилось на території ТОВ «Бруклін-Київ Порт», становить 4 037 063,36 грн;

- від 20.03.2022 № 36/2/130 (з урахуванням змін до відомостей № 2/944 від 21.08.2022), відповідно до якого вартість відчуженого майна, яке знаходилось на території ТОВ «Бруклін-Київ Порт», становить 379 834,94 грн;

- від 22.03.2022 № 68/2/174 (з урахуванням змін до відомостей № 2/948 від 21.08.2022), відповідно до якого вартість відчуженого майна, яке знаходилось на території ТОВ «Бруклін-Київ Порт», становить 432 545,69 грн;

- від 23.03.2022 № 4/195, відповідно до якого вартість відчуженого майна, яке знаходилось на території ТОВ «ДП ВОРЛД ТІС ПІВДЕННИЙ», становить 269 145,15 грн.

Загальна вартість майна Приватного виробничо-торговельного підприємства «ДЖІ-ЕН-ЕЛ», яке примусово було відчужене у державну власність, складає 12 030 415,25 грн та була визначена на підставі інформації, наданої Одеською митницею листом від 17.03.2022 № 7.10-1/17-01/8.2/6213. На момент підписання вказаних вище актів сума виплачених коштів (у разі попереднього відшкодування вартості майна) становить 0 грн.

Як зазначив позивач, після скасування воєнного стану в Україні він планує отримати повну компенсацію за примусово вилучене майно на підставі вищевказаних актів, у зв`язку з чим звернувся до ГУ ДПС у Чернігівській області щодо надання індивідуальної податкової консультації з питань оподаткування вилученого відповідно до Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» майна.

Листом від 04.10.2022 № 1614/ІПК/99-00-21-03-02-06 ДПС України надала позивачу Індивідуальну податкову консультацію, у якій зазначила, що примусове відчуження майна з наступною повною компенсацією його вартості вважається операцією з постачання (продажу) такого майна та є об`єктом оподаткування ПДВ. Оскільки згідно з ч. 2 ст. 10 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» компенсація за примусово відчужене майно в умовах правового режиму воєнного стану з наступним повним відшкодуванням його вартості здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, то за операцією платника ПДВ з примусового відчуження майна податкові зобов`язання з ПДВ необхідно визначати відповідно до п. 187.7. статті 187 розділу V Податкового кодексу України, а саме на дату зарахування вказаних коштів на банківський рахунок такого платника ПДВ, або отримання інших компенсацій у будь-якій формі. База оподаткування ПДВ операції з примусового відчуження майна визначається виходячи із вартості майна (яка підлягає компенсації), зазначеної в акті. Водночас, відповідно до п. 188.1. статті 188 розділу V Податкового кодексу України база оподаткування не може бути нижче: ціни придбання товарів - для придбаних товарів; звичайних цін - для самостійно виготовлених товарів; балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склались станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку - виходячи із звичайної ціни) - для необоротних активів.

Враховуючи зазначене, позивач листом від 06.10.2022 № 1639 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 , у якому просив додати до вартості майна, зазначеної в актах про примусове відчуження або вилучення майна, 20% податку на додану вартість.

Листом від 26.10.2022 № 2393/17/680 командир військової частини НОМЕР_1 повідомив позивача, що вартість примусово відчуженого майна була визначена на підставі інформації, наданої Одеською митницею листом від 17.03.2022 № 7.10-1/17-01/8.2/6213.

Листом від 03.11.2022 № 1933 позивач звернувся до Головнокомандувача Збройних Сил України, у якому просив внести зміни до актів про примусове відчуження або вилучення майна, наказу № 89 від 16.03.2022 та додати до вартості вилученого майна 20% податку на додану вартість.

У відповідь на вказаний лист позивача заступником начальника Центрального юридичного управління Генерального штабу Збройних Сил України надано відповідь листом від 22.12.2022 № 135, у якому зазначено, що із урахуванням проведення фактичної процедури з відчуження майна, зазначеного у листі, відповідним військовим командуванням, а також з огляду на індивідуальний характер податкової консультації, яка була надана позивачу ДПС України, внесення будь-яких запропонованих змін у вартість товару визнано недоцільним. Запропоновано звернутися до відповідного військового командування, яке складало акти про примусове відчуження майна.

Листом від 14.04.2023 № 823 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із проханням внести зміни в акти про примусове відчуження або вилучення майна шляхом додавання до вартості вилученого майна позивача 20% ПДВ. До вказаного листа позивачем додано висновок експерта Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 309/22-24/1285-1303-23-24 від 13.04.2023 за результатами проведення судової економічної експертизи щодо визначення суми ПДВ, яка підлягає нарахуванню за операціями щодо вилучення у Приватного виробничо-торговельного підприємства «ДЖІ-ЕН-ЕЛ» військовою частиною НОМЕР_1 на підставі актів про примусове відчуження або вилучення майна у березні 2022 року, яке знаходилось на Одеській митниці і підлягало реалізації на експорт за ставкою ПДВ « 0» відсотків, згідно з яким сума ПДВ за актами становить 2 406 083,05 грн.

Також позивач звернувся і до Одеської обласної військової адміністрації з листом від 11.05.2023 № 1031, у якому просив розглянути вказаний вище висновок експерта та погодити процедуру внесення змін оцінки майна до актів примусового відчуження або вилучення майна шляхом додавання до вартості вилученого у позивача майна 20% ПДВ.

У відповідь на вказаний лист Одеська обласна військова адміністрація листом від 25.05.2023 № 4597/4/01-25/5171/2-23 запропонувала позивачу звернутися до військової частини НОМЕР_1 для вирішення питання внесення змін до актів.

Водночас, військова частина НОМЕР_1 у листі від 29.04.2023 № 2393/17/977 зазначила, що прийняття рішень щодо внесення змін в акти примусового відчуження або вилучення майна не належить до її компетенції та запропонувала позивачу погодити процедуру внесення змін до актів примусового відчуження або вилучення майна з Одеською обласною військовою адміністрацією, або вирішити в судовому порядку.

З урахуванням викладеного, позивач звернувся із даним позовом до суду, у якому заявив вимоги про визнання незаконною бездіяльності відповідачів щодо невнесення змін в акти про примусове відчуження або вилучення майна, а саме із зазначенням вартості майна з урахуванням ПДВ 20%, та зобов`язання відповідачів внести відповідні зміни в акти. При цьому, зазначив, що з урахуванням відсутності у військової частини НОМЕР_1 реєстрації у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, положень Закону України «Про Збройні Сили України», Положення про Міністерство оборони України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671, вказана військова частина перебуває у підпорядкуванні Міністерства оборони України, а тому останнє є належним співвідповідачем за даним позовом.

Відповідач-1 проти задоволення позову заперечував, зазначаючи, що у разі наявності підстав для внесення змін в акти про примусове відчуження або вилучення майна, це має відбуватися у тому ж порядку та спосіб, що і складання самих актів. При цьому, оскільки Одеська ОВА не приймала участі у складанні актів, а лише відповідно до закону погоджувала рішення про відчуження майна, підстав та повноважень на внесення змін в ці акти у відповідача-1 немає. Також відповідач-1 зазначає про передчасність даного позову,тому що визначення вартості відчужуваного майна є складовою відносин, пов`язаних з відшкодуванням вартості такого майна, а оскільки час для виплати повної компенсації за відчужене майно не настав, відповідно, на даний час права позивача не є порушеними.

Відповідач-2 також проти позовних вимог заперечував, зазначаючи, що віднесення примусового відчуження майна для потреб оборони до операцій з постачання (продажу) такого майна, що є об`єктом оподаткування податком на додану вартість, не є безумовним, а може відбуватись лише у разі здійснення компенсації колишньому власникові за примусово відчужене майно з попереднім або наступним відшкодуванням його вартості.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Даний спір виник у зв`язку із невнесенням на вимогу позивача відповідачами змін до актів про примусове відчуження або вилучення майна в частині додавання до вартості відчуженого майна податку на додану вартість (20%), що, на думку позивача, є порушенням його прав та законних інтересів.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, який неодноразово продовжувався і триває на даний час.

Відповідно до частин 2-6 ст. 353 Цивільного кодексу України в умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості. Реквізоване майно переходить у власність держави або знищується. Оцінка, за якою попередньому власникові була відшкодована вартість реквізованого майна, може бути оскаржена до суду. У разі реквізиції майна його попередній власник може вимагати взамін надання йому іншого майна, якщо це можливо. Якщо після припинення надзвичайної обставини реквізоване майно збереглося, особа, якій воно належало, має право вимагати його повернення у судовому порядку.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначено в Законі України «Про правовий режим воєнного стану» (надалі - у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 вказаного Закону визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» військовим командуванням, якому згідно з цим Законом надається право разом з органами виконавчої влади, військовими адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати заходи правового режиму воєнного стану, є: Головнокомандувач Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , командувачі видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командувачі (начальники) органів військового управління, командири з`єднань, військових частин Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

Військове командування, в межах повноважень, визначених цим Законом та Указом Президента України про введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, затвердженим Верховною Радою України, видає обов`язкові до виконання накази і директиви з питань забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку, здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

На виконання ст. 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в пунктах 2, 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, встановлено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, зокрема, примусово відчужувати майно, що перебуває у приватній або комунальній власності, вилучати майно державних підприємств, державних господарських об`єднань для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому законом порядку та видавати про це відповідні документи встановленого зразка.

Механізм передачі, примусового відчуження або вилучення майна у юридичних та фізичних осіб для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану регулює Закон України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» (надалі - у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ч. 1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» примусове відчуження майна - позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості.

Статтею 3 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» передбачено, що примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану може здійснюватися з попереднім повним відшкодуванням його вартості. У разі неможливості попереднього повного відшкодування за примусово відчужене майно таке майно примусово відчужується з наступним повним відшкодуванням його вартості. Вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану здійснюється без відшкодування вартості такого майна.

Примусове відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану здійснюється за рішенням військового командування, погодженим відповідно з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною, районною, Київською чи Севастопольською міською державною адміністрацією або виконавчим органом відповідної місцевої ради (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану»).

Статтею 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» передбачено, що про примусове відчуження або вилучення майна складається акт. Бланк акта про примусове відчуження або вилучення майна (надалі - акт) виготовляється за єдиним зразком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

В акті зазначаються: 1) назва військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження або вилучення майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення; 2) відомості про власника (власників) майна: для юридичних осіб - повне найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код; 3) відомості про документ, що встановлює право власності на майно (у разі наявності); 4) опис майна, достатній для його ідентифікації. Для нерухомого майна - відомості про місцезнаходження (адреса), для рухомого майна (наземні, водні та повітряні транспортні засоби) - відомості про реєстраційний номер транспортного засобу, марку, модель, номер шасі, рік випуску та інші реєстраційні дані; 5) сума виплачених коштів (у разі попереднього повного відшкодування вартості майна).

Акт підписується власником майна або його законним представником і уповноваженими особами військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення, і скріплюється печатками військового командування та/або зазначених органів.

Право державної власності на майно виникає з дати підписання акта.

У разі примусового відчуження майна до акта додається документ, що містить висновок про вартість майна на дату його оцінки, яка проводилася у зв`язку з прийняттям рішення про його примусове відчуження.

У разі відсутності особи, у якої відчужується або вилучається майно, або її законного представника під час складання акта про примусове відчуження або вилучення майна такий акт складається без її участі. У такому разі власник майна або його законний представник має право на ознайомлення з актом про примусове відчуження або вилучення майна.

Примірник акта та документ, що містить висновок про вартість майна, вручаються під розписку особі, у якої відчужується або вилучається майно, або її уповноваженому представнику.

З огляду на те, що Указом Президента України «Про утворення військових адміністрацій» від 24.02.2022 № 68/2022 утворено військові адміністрації, у зв`язку з чим обласні, Київська міська державні адміністрації набувають статусу відповідних військових адміністрацій, запроваджувати та здійснювати примусове відчуження майна, що перебуває у приватній власності має право військове командування за погодженням з військовими адміністраціями.

Суд встановив, що відповідно до положень законодавства військовою частиною НОМЕР_1 на виконання наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 16.03.2022 № 89 «Про примусове відчуження майна» за погодженням із Одеською обласною військовою адміністрацією 18.03.2022, 19.03.2022, 20.03.2022, 22.03.2022 та 23.03.2022 складено відповідні акти про примусове відчуження або вилучення майна (із урахуванням змін до відомостей у цих актах), яке належить позивачу на праві власності.

Із вказаних актів про примусове відчуження або вилучення майна вбачається, що зазначена у них вартість майна зазначена без урахування ПДВ та визначена на підставі інформації, наданої Одеською митницею листом від 17.03.2022 № 7.10-1/17-01/8.2/6213, однак копія такого листа у матеріалах справи відсутня.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи та пояснень представника позивача, останній не заперечував проти законності здійсненого відчуження майна, складені 18.03.2022, 19.03.2022, 20.03.2022, 22.03.2022 та 23.03.2022 акти отримані позивачем, та у встановленому законом порядку не оскаржені. Позивач лише зазначив, що після скасування воєнного стану в Україні планує звернутися із заявою про виплату йому наступної повної компенсації за примусово відчужене майно. Водночас, зазначив, що оскільки відповідно до наданої йому ДПС України індивідуально податкової консультації, примусове відчуження майна з наступною повною компенсацією його вартості є операцією з постачання (продажу) такого майна і є об`єктом оподаткування ПДВ, відтак, позивач зобов`язаний буде нарахувати та сплатити податок на додану вартість, у зв`язку з чим наявна необхідність у внесенні змін до вказаних актів шляхом додавання 20% ПДВ до вартості майна.

Судом встановлено, що позивач є платником податку на додану вартість.

Правові основи оподаткування ПДВ встановлено розділом V Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 185.1. ст. 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі.

Постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (підпункт 14.1.191 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України).

Продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів (підпункт 14.1.202 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України).

Згідно з положеннями п. 188.1. ст. 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

Пунктом 187.7. ст. 187 Податкового кодексу України передбачено, що датою виникнення податкових зобов`язань у разі постачання товарів/послуг з оплатою за рахунок бюджетних коштів є дата зарахування таких коштів на банківський рахунок платника податку або дата отримання відповідної компенсації у будь-якій іншій формі, включаючи зменшення заборгованості такого платника податку за його зобов`язаннями перед бюджетом.

Враховуючи наведені положення податкового законодавства, ДПС України у наданій позивачу індивідуальній податковій консультації зазначила, що примусове відчуження майна з наступною повною компенсацією його вартості вважається операцією з постачання (продажу) такого майна та є об`єктом оподаткування ПДВ.

Відповідно до п. 194.1. та підпункту 194.1.1. ст. 194 Податкового кодексу України операції, зазначені у статті 185 цього Кодексу, крім операцій, що не є об`єктом оподаткування, звільнених від оподаткування, та операцій, до яких застосовується нульова ставка та 7 і 14 відсотків, оподатковуються за ставкою, зазначеною в підпункті «а» пункту 193.1 статті 193 цього Кодексу, яка є основною. Податок становить 20 відсотків, 7 і 14 відсотків бази оподаткування та додається до ціни товарів/послуг.

Відповідно до п. 32-1 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України тимчасово, протягом дії правового режиму воєнного, надзвичайного стану, не вважаються використаними платником податку в неоподатковуваних податком на додану вартість операціях або операціях, що не є господарською діяльністю платника податку, товари:

придбані в оподатковуваних податком на додану вартість операціях, знищені (втрачені) внаслідок дії обставин непереборної сили у період дії воєнного, надзвичайного стану;

придбані в оподатковуваних податком на додану вартість операціях та передані в державну чи комунальну власність, у тому числі на користь добровольчих формувань територіальних громад, а також надані на користь інших осіб для потреб забезпечення оборони України у період дії воєнного, надзвичайного стану.

Не є постачанням товарів та послуг передача/надання товарів та послуг Збройним Силам України, Національній гвардії України, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки України, Державній прикордонній службі України, Міністерству внутрішніх справ України, Державній службі України з надзвичайних ситуацій, Управлінню державної охорони України, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, добровольчим формуванням територіальних громад, іншим утвореним відповідно до законів України військовим формуванням, їх з`єднанням, військовим частинам, підрозділам, установам або організаціям, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, а також на користь центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, сил цивільного захисту та/або закладів охорони здоров`я державної, комунальної власності, та/або структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, крім випадків, якщо такі операції з постачання товарів та послуг оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість.

До наведених у цьому пункті операцій норми пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу не застосовуються.

Відповідно до складеного Чернігівським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України на замовлення позивача висновку експерта за результатами проведення судової економічної експертизи від 13.04.2023 № 309/22-24/1285-1303/23-24 сума податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню за операціями щодо вилучення у Приватного виробничо-торговельного підприємства «ДЖІ-ЕН-ЕЛ» Військовою частиною НОМЕР_1 на підставі актів про примусове відчуження або вилучення майна у березні 2022 року, які знаходилися відповідно до первинних бухгалтерських документів станом на березень 2022 року на Одеській митниці і підлягали реалізації на експорт за ставкою ПДВ « 0» становить 2 406 083,05 грн.

В той же час, судом встановлено, що визначена у актах про примусове відчуження або вилучення майна вартість відчуженого майна позивача відповідає зазначеній у додатках до наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 16.03.2022 № 89 «Про примусове відчуження майна» (зі змінами) вартості майна.

Відповідно, позивач у своєму листі від 03.11.2022 № 1933 до Головнокомандувача Збройних Сил України просив внести відповідні зміни щодо вартості майна, зокрема, і до вказаного наказу, зазначивши у вартості майна 20% ПДВ.

Втім, доказів того, що в наказ Головнокомандувача Збройних Сил України від 16.03.2022 № 89 «Про примусове відчуження майна» (додатки), який був підставою для складення спірних актів, були внесені відповідні зміни в частині вартості відчужуваного майна, матеріали справи не містять. Не містять матеріали справи і доказів оскарження цього наказу у судовому порядку та його скасування.

Отже, суд констатує, що акти про примусове відчуження або вилучення майна складались на виконання наказу військового командування, який в силу ст. 3 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» є обов`язковим до виконання. Вказані акти за своєю правовою природою, зважаючи на положення ст. 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», є документами, які не спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а лише засвідчують факт приймання-передачі майна, рішення про примусове відчуження якого було прийнято згідно з наказом Головнокомандувача Збройних Сил України.

Відповідно, враховуючи відсутність між сторонами договірних відносин та зважаючи на характер спірних правовідносин, зміни у такі акти можуть бути внесені на підставі відповідного рішення військового командування.

Оскільки в матеріалах справи відсутні накази військового командування, які б визначали вартість відчуженого майна позивача з урахуванням ПДВ 20%, відповідно, відсутні підстави для внесення змін до заявлених позивачем актів про примусове відчуження або вилучення майна.

При цьому, судом враховується, що позивач звертався до Головнокомандувача Збройних Сил України листом від 03.11.2022 № 1933 щодо внесення змін у вартість відчужуваного майна їх зазначенням у ній ПДВ, однак внесення таких змін було визнано недоцільним (лист заступника начальника Центрального юридичного управління Генерального штабу Збройних Сил України від 22.12.2022 № 135). Доказів оскарження такої відмови Генерального штабу Збройних Сил України у судовому порядку матеріали справи не містять.

Разом з цим, відповідно до положень законодавства повноваженнями щодо видачі обов`язкових до виконання наказів і директив з питань забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку, здійснення заходів правового режиму воєнного стану, наділені, зокрема, військові частини.

Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази того, що військова частина НОМЕР_1 , якою на виконання наказу Головнокомандувача Збройних Сил України складались оспорювані акти, є самостійною юридичною особою, як і відсутні відповідні відомості щодо військової частини НОМЕР_1 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як окремої юридичної особи або її відокремленого підрозділу.

Відтак, відповідно до статей 3, 8 Закону України «Про Збройні Сили України», п. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671 та Типового положення про орган військового управління, військову частину, заклад, установу, безпосередньо підпорядковані Міністерству оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 15.04.2019 № 177, військова частина НОМЕР_1 перебуває у підпорядкуванні Міністерства оборони України та є його структурним підрозділом.

Разом з тим, виходячи із положень ст. 3 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», до військового командування, яке має повноваження видавати обов`язкові до виконання накази і директиви з питань забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку, здійснення заходів правового режиму воєнного стану, не відноситься ані Міністерство оборони України, ані обласні військові державні адміністрації. Останні відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» наділені лише повноваженнями із погодження відповідних рішень військового командування, однак не їх прийняття, або внесення змін до таких рішень.

Жодними нормативними актами не передбачено повноважень військової адміністрації ухвалювати рішення (видавати наказ, розпорядження) про примусове відчуження/вилучення майна в умовах правового режиму воєнного стану, оскільки цими повноваженнями закон імперативно наділяє лише військове командування, до якого військові адміністрації не належать (статті 4, 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», частини 1, 2 ст. 4 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану»).

Отже, позовна вимога позивача про зобов`язання відповідачів внести зміни в акти про примусове відчуження або вилучення майна, зазначивши у них вартість майна із урахуванням ПДВ 20%, не обґрунтована ані відповідними нормами законодавства, ані належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні положень чинного господарського процесуального законодавства (з огляду на відсутність у матеріалах справи наказу військового командування щодо внесення відповідних змін в акти про примусове відчуження або вилучення майна).

Позивач не обґрунтував перед судом, яким актом законодавства визначений обов`язок відповідачів вносити зміни в акти про примусове відчуження або вилучення майна, а тому за визначених позивачем обставин суд наразі не може дійти висновку про обов`язок відповідачів вчинити дії, про які просить позивач.

Вимогу позивача про визнання незаконною бездіяльності відповідачів щодо невнесення змін в акти про примусове відчуження або вилучення майна із зазначенням вартості майна з урахуванням ПДВ 20%, суд визнає необґрунтованою, оскільки, по-перше, вказаний спосіб захисту у такому вигляді не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі задоволення відповідної вимоги, не може бути виконаний у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення, а по-друге, з огляду на відсутність повноважень у відповідачів вносити зміни в акти про примусове відчуження або вилучення майна, про які просить позивач.

Суд зазначає, що порушення цивільного права чи інтересу підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронюваного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Так само кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

В той же час, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб. Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20.11.2019 у справі № 752/900/15-ц, захисту підлягають не теоретичні або примарні права, а права практичні та ефективні. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Однак, у цьому випадку позивач не довів перед судом, які саме його права порушуються, оспорюються чи не визнаються відповідачами, та можуть бути захищені шляхом задоволення заявлених позовних вимог у наведеному ним вигляді.

Натомість, суд враховує, що метою заявлення даного позову слугувало те, що позивач в майбутньому планує звернутися із заявою про виплату йому наступної повної компенсації за примусово відчужене майно, та через зазначення у актах про примусове відчуження або вилучення майна вартості майна позивача без ПДВ, зобов`язане буде сплатити понад зазначену вартість суму нарахованого ПДВ.

Із наданих в матеріали справи актів про примусове відчуження або вилучення майна вбачається, що на момент їх підписання сума виплачених коштів (у разі попереднього повного відшкодування вартості майна) становить 0 грн 00 коп.

Частинами 2, 3 ст. 10 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» визначено, що компенсація за примусово відчужене майно в умовах правового режиму воєнного стану з наступним повним відшкодуванням його вартості здійснюється протягом п`яти наступних бюджетних періодів, правового режиму надзвичайного стану - протягом одного наступного бюджетного періоду після скасування правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за рахунок коштів державного бюджету. Оформлення документів для примусового відчуження або вилучення майна, а також оплата витрат з оцінки майна, яке відчужується, здійснюються військовим командуванням, органом, що прийняв рішення про таке відчуження або вилучення, за рахунок коштів державного бюджету.

Для отримання наступної повної компенсації за примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного стану майно його колишній власник або уповноважена ним особа після скасування правового режиму воєнного стану звертається до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем відчуження майна із заявою, до якої додаються акт і документ, що містить висновок про вартість майна (ч. 2 ст. 11 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану»).

Порядок розгляду заяв та здійснення виплат з метою наступної повної компенсації за примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану майно встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану»).

Отже, враховуючи наведені положення та приписи п. 187.7. ст. 187, а також положення пунктів 201.1., 201.7, та 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, з огляду на те, що наразі воєнний стан в Україні триває та не є скасованим, час для виплати позивачу компенсації за примусово відчужене майно не настав, й відповідно, не виникли податкові зобов`язання позивача.

Відтак, позивач при зверненні із відповідною заявою про отримання повної компенсації за примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного стану майно, має право додати до такої заяви висновок експерта, яким визначено суму податку на додану вартість, що підлягає нарахуванню за вказаною операцією із відчуження майна на підставі актів про примусове відчуження або вилучення майна у березні 2022 року.

При цьому, відповідно до ст. 13 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» спори, пов`язані з відшкодуванням вартості примусово відчуженого майна, вирішуються в судовому порядку.

Отже, суд доходить висновку, що момент звернення до суду у даному випадку законодавство пов`язує з настанням моменту виплати компенсації за примусово відчужене майно в умовах правового режиму воєнного стану, яка здійснюється після його скасування. Відповідно, якщо така компенсація буде здійснена на підставі визначеної у актах про примусове відчуження або вилучення майна вартості майна, яка не включає ПДВ 20%, позивач не позбавлений буде права на звернення до суду із відповідним позовом про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок не включення до вартості майна суми податку на додану вартість.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд вважає, що ним було надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Врахувавши наведене, суд дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 22.04.2024.

Суддя Т. Ю. Трофименко