ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2024 р.м. Одеса Справа № 904/5411/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Желєзної С.П., розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" до державного підприємства "Науково-виробниче об`єднання "Павлоградський хімічний завод" про стягнення 274 001,20 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Теплопостачання міста Одеси" (далі по тексту КП «ТМО») звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до державного підприємства "Науково-виробниче об`єднання "Павлоградський хімічний завод" (далі по тексту Підприємство) про стягнення заборгованості у розмірі 274 001,20 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору на постачання теплової енергії №6078 від 01.03.2008 в частині оплати вартості спожитої теплової енергії протягом періоду з жовтня 2016 року до липня 2023 року.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2023 було відкрито провадження у справі №904/5411/23 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

31.10.2023 до суду від Підприємства надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідачем вказано, що він не експлуатує належне йому приміщення з травня 2016 року, а, отже, підстави для оплати теплової енергії відсутні. Підприємство стверджує, що у зв`язку з направленням на адресу позиваеча листа №25/256-166 від 31.08.2017 договір на постачання теплової енергії №6078 від 01.03.2008 припинив свою дію з 01.01.2018 року. Підприємством зазначено, що позивачем не надано доказів надання послуги з теплопостачання (підписаних обома сторонами актів виконаних робіт або доказів їх надсилання відповідачу). При цьому, відповідач посилається на сплив строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за період з жовтня 2016 року по вересень 2020 року.

03.11.2023 до суду від КП «ТМО» надійшла відповідь на відзив, згідно якого позивачем вказано, що ні законодавство України, ні договір не пов`язують обов`язок споживача сплачувати вартість теплопостачання із використанням чи не використанням належного йому нерухомого майна. Позивач не погоджувався із доводами відповідача про припинення дії договору. КП «ТМО» зазначає, що приміщення відповідача знаходиться в житловому будинку, обладнаному системою централізованого опалення, яка передбачена проектом будинку; можливість відключення від системи централізованого опалення окремих приміщень у багатоквартирних житлових будинках раніше не була передбачена. КП «ТМО» стверджує, що розірвання певного договору не припиняє теплопостачання та, відповідно, не звільняє від обов`язку здійснювати оплату поставленої теплової енергії. При цьому, позивач стверджує, що позиція відповідача про пропуск позовної давності не є заявою про застосування судом строку позовної давності, передбаченою законодавством. Посилаючись на внесення змін до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у зв`язку з введенням карантину у 2020 році та введенням воєнного стану у 2022, КП «ТМО» вважає, що строк позовної давності пропущений не був.

13.11.2023 до суду від Підприємства надійшли заперечення на відповідь на відзив, зміст яких зводиться до повторного наведення доводів, зазначених у відзиві на позов.

13.11.2023 до суду від Підприємства надійшла заява про застосування позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості за період з жовтня 2016 року по вересень 2020 року.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.01.2024 справу № 904/5411/23 передано за встановленою підсудністю до Господарського суду Одеської області.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.02.2024 дана справа була прийнята до провадження суддею Желєзною С.П., розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідно до ч. ч. 5, 8 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд встановив наступне.

Нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Пішонівська, 23, у розмірі 42/1000 належить Підприємству на праві державної власності, що підтверджується свідоцтвом від 06.10.2010 року та витягом про державну реєстрацію прав №27799363 від 28.10.2010.

01.03.2008 між КП ТМО (Теплопостачальна організація) та Підприємством (Споживач) було укладено договір на постачання теплової енергії №6078, згідно з п. 1 якого Теплопостачальна організація бере на себе зобов`язання постачати Споживачу теплову енергію, а Споживач зобов`язується оплачувати фактично одержану теплову енергію за встановленими тарифами в терміни, передбачені цим договором.

Теплова енергія постачається споживачу на опалювання нежилих приміщень по вул. Ковалевського 23 в обсягах згідно з додатком №1 до цього договору (п. 2.1 договору №6078 від 01.03.2008).

Пунктом 3.2.2 договору №6078 від 01.03.2008 передбачено обов`язок відповідача виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, що передбачені цим договором.

Згідно з п. п. 5.2.5.3 договору №6078 від 01.03.2008 межа балансової та експлуатаційної відповідальності сторін: система опалення споживача входить до системи опалення будинку по вул. Ковалевського, 23. Кількість спожитої теплової енергії визначається розрахунковим способом.

Порядок розрахунків визначено у п. п. 6.1, 6.3, 6.6. договору №6078 від 01.03.2008, відповідно до яких розрахунки за теплову енергію проводяться в грошовій формі на розрахунковий рахунок теплопостачальної організації по тарифу 306,78 грн за 1 Гкал., діючому на момент укладання договору. Розрахунковим періодом є календарний місяць. Споживач за три дні до початку розрахункового періоду сплачує теплопостачальній організації вартість заявленої та зазначеної в договорі кількості теплової енергії, передбаченої на розрахунковий період. Кінцевим терміном розрахунку за спожиту теплову енергію є 20 число місяця наступного за розрахунковим.

Пунктом 10.1 договору №6078 від 01.03.2008 визначено, що він набуває чинності з 01.03.2008 року та діє до 31.12.2009 року.

Водночас згідно з п. 10.4. договору №6078 від 01.03.2008 договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією зі сторін.

Згідно з п. 10.5 договору №6078 від 01.03.2008 при припиненні дії договору, пов`язаного з відмовою Споживача від послуг теплопостачання, Споживач зобов`язаний своїми силами провести відключення своїх теплових мереж від мереж Теплопостачальної організації на межі балансової належності та викликати представника Теплопостачальної організації для складення відповідного акту.

Додатками до договору №6078 від 01.03.2008 є додатки №1 (обсяги постачання теплової енергії споживачу), №2 (умови припинення подачі теплової енергії).

На підтвердження факту надання відповідачу теплової енергії протягом періоду з жовтня 2016 року до липня 2023 року на загальну суму 274 001,20 грн. КП ТМО надано суду рахунки-фактури за постачання теплової енергії /т. 1, а/с 19-68/.

Згідно складеного КП ТМО акту звірки розрахунків за договором №6078 від 01.03.2008 за період з 01.10.2016 по 01.08.2023 заборгованість Підприємства складає 274 001,20 грн.; станом на 01.10.2016 заборгованість була відсутня, протягом періоду звіряння відповідач жодного разу не оплатив вартість наданих послуг. Вказаний акт з боку відповідача підписаний не був.

Листом №25/256-166 від 31.08.2017 Підприємством було повідомлено позивача про відсутність намірів використання приміщення за адресою: м. Одеса, вул. вул. Пішонівська, 23, у зв`язку з чим відповідач просив підписати додаткову угоду про розірвання договору №6078 від 01.03.2008.

Листом від 02.10.2017 КП ТМО у відповідь, зокрема, на лист відповідача №25/256-166 від 31.08.2017 було повідомлено, що опалення приміщення відповідача здійснюється від системи централізованого опалення житлового будинку, самовільне внесення змін до системи не допускається. При цьому, позивач просив відповідача сплатити заборгованість у розмірі 32 357,68 грн.

Згідно довідки ОСББ «Пишонівська 23» від 18.12.2017 Підприємство з моменту створення об`єднання з 04.05.2016 не експлуатує належне йому приміщення загальною площею 209,5 кв. м.

КП ТМО зверталось до Підприємства із претензіями від 17.05.2018 про сплату боргу у розмірі 61 897,19 грн., від 23.04.2019 про сплату боргу у розмірі 93 780,90 грн., від 01.06.2021 про сплату боргу у розмірі 149 541,62 грн., від 23.05.2023 про сплату боргу у розмірі 273 961,30 грн. На підтвердження факту отримання відповідачем вказаних претензій позивачем було надано суду три рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень.

Листом від 17.06.2021 Підприємство у відповідь на претензію позивача від 01.06.2021 повідомило про відсутність підстав для сплати грошових коштів у зв`язку з невикористанням приміщення.

Листом від 22.07.2021 КП ТМО повідомляло відповідача, що внутрішньо-будинкова система опалення не є власністю позивача, а, отже, відповідач має оплачувати теплову енергію, доставлену до всіх користувачів та власників приміщень у будинку АДРЕСА_1 . При цьому, позивачем було зазначено, що питання про відключення приміщення від системи централізованого опалення має вирішуватись міжвідомчою комісією з розгляду питань, пов`язаних з відключенням споживачів від мереж централізованого опалення.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться в ч. ч.1,7 ст.193 ГК України, в яких визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до п. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до п. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України закріплено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Господарським судом під час вирішення даного спору встановлено, що 01.03.2008 між КП ТМО та Підприємством було укладено договір на постачання теплової енергії №6078. При цьому, в укладеному сторонами договорі визначено, що система опалення приміщення відповідача входить до системи опалення будинку по вул. Ковалевського, 23.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження відключення опалення будинку по вул. Ковалевського, 23, у м. Одеса від системи централізованого опалення, господарський суд, враховуючи виставлені відповідачу рахунки-фактури та направлені на адресу відповідача претензії, доходить висновку про доведеність КП ТМО факту постачання відповідачу теплової енергії за договором №6078 від 01.03.2008 протягом періоду з жовтня 2016 року до липня 2023 року.

Господарський суд відхиляє доводи Підприємства, який посилається на невикористання належного йому приміщення як на підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки, як вірно було зазначено відповідачем, власність зобов`язує. Факт припинення використання відповідачем приміщення не впливає на його обов`язок оплатити вартість поставленої позивачем теплової енергії.

Підприємство дійсно зверталось до КП ТМО із листом №25/256-166 від 31.08.2017, у якому просило відключити належне йому приміщення від централізованого опалення.

Проте, як зазначав позивач у своїх листах, вказане питання має вирішуватись міжвідомчою комісією з розгляду питань, пов`язаних з відключенням споживачів від мереж централізованого опалення, оскільки внутрішньо-будинкова система опалення не є власністю позивача.

Суд зазначає, що дослідження вказаного питання не входить до предмета доказування, оскільки у будь-якому випадку доказів вжиття Підприємством заходів з метою відключення належного йому приміщення від системи централізованого опалення, в тому числі, в судовому порядку, матеріали справи не містять.

Доводи Підприємства про припинення дії договору №6078 від 01.03.2008 з 01.01.2008 судом також відхиляються, оскільки у листі №25/256-166 від 31.08.2017 Підприємство не повідомляло про припинення дії договору, як це передбачено у п. 10.4 договору. Натомість, відповідач просив укласти додаткову угоду про дострокове розірвання договору, що не є тотожним припиненню дії договору у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено. При цьому, остаточно питання щодо розірвання договірних відносин між сторонами вирішено не було.

З огляду на викладене, позовні вимоги КП ТМО про стягнення з Підприємства суми основного боргу у розмірі 274 001,20 грн. є доведеними і обґрунтованими.

Вирішуючи питання про задоволення заявлених КП ТМО вимог, господарський суд вважає за необхідне надати правову оцінку заяві відповідача про застосування інституту позовної давності, зробленій у відзиві на позовну заяву.

Суд звертає увагу позивача про відсутність законодавчих вимог до заяви про застосування інституту позовної давності, а, отже, про наявність такої заяви можна зазначити по тексту відзиву на позовну заяву.

Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення до суду як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників правовідносин (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012).

Виходячи з положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. ст. 260, 261 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. ч. 3- 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", прийнятої відповідно до ст.29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", на усій території України встановлений карантин з 12.03.2020, який, у свою чергу, був неодноразово продовжений та відмінений лише з 30.06.2023 згідно постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651.

Відповідно до ч. 3 ст. 75 ГПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Слід зазначити, що запровадження на території України карантину є загальновідомою обставиною та не потребує доказування.

Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону № 540-IX від 30.03.2020) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559,681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону № 2120-IX від 15.03.2022) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Враховуючи вимоги чинного законодавства, якими встановлено, що строки, визначені ст. 257 ЦК України продовжувалися на строк дії карантину, який діяв протягом періоду з 12.03.2020 по 30.06.2023, та на період воєнного стану, який був введений з 24.02.2022, суд зазначає, що трирічний строк для звернення до суду із даним позовом сплинув лише в частині вимог позивача.

Умовами п. 6.6. договору №6078 від 01.03.2008 визначено, що кінцевим терміном розрахунку за спожиту теплову енергію є 20 число місяця наступного за розрахунковим. При цьому, оплата послуг Споживачем передбачає складення між сторонами акту звірки взаємних розрахунків за розрахунковий місяць.

Таким чином, про невиконання відповідачем обов`язку з оплати поставленої теплової енергії у жовтні 2016 року позивач мав дізнатися з 20.11.2016, про невиконання відповідачем обов`язку з оплати поставленої теплової енергії у листопаді 2016 року позивач мав дізнатися з 20.12.2016, у грудні 2016 року з 20.01.2017, у лютому 2017 року з 20.03.2017. Проте, сплив трирічного строку для звернення до суду із вимогами про стягнення заборгованості за лютий 2017 року припадає на 20.03.2020, тобто на період встановлення в Україні карантину, на період дії якого строки позовної давності були продовжені.

Наведене дозволяє суду зробити висновок, що КП ТМО було пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вимогами про стягнення заборгованості за жовтень 2016 року на суму 303,91 грн., за листопад 2016 року на суму 5542,51 грн., за грудень 2016 року на суму 12 240,89 грн., за січень 2017 року на суму 21 711,31 грн.

З викладених обставин, господарський суд відмовляє у задоволенні заявлених КП ТМО позовних вимогах про стягнення із відповідача заборгованості у розмірі 39 798,62 грн., з підстав пропуску строку позовної давності, позовні вимоги в частині стягнення 234 202,58 грн. (274 001,20 грн. - 39 798,62 грн.) підлягаю задоволенню як законні та обґрунтовані.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України особа, не звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання у разі відсутності у боржника необхідних коштів. Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Підсумовуючи викладене вище, господарський суд доходить висновку щодо необхідності часткового задоволення заявлених комунальним підприємством „Теплопостачання міста Одеси до державного підприємства "Науково-виробниче об`єднання "Павлоградський хімічний завод" позовних вимог шляхом присудження до стягнення із відповідача заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 234 202,58 грн. В іншій частині позову необхідно відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236, 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з державного підприємства "Науково-виробниче об`єднання "Павлоградський хімічний завод" /51400, Дніпропетровська обл., місто Павлоград, вул. Заводська, будинок 44; ідентифікаційний код 14310112/ на користь комунального підприємства „Теплопостачання міста Одеси /65029, Одеська обл., м. Одеса, вул. Балківська, буд. 1-Б; ідентифікаційний код 34674102/ заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 234 202,58 грн. /двісті тридцять чотири тисячі двісті дві грн. 58 коп./, судовий збір у розмірі 3 513,04 грн. /три тисячі п`ятсот тринадцять грн. 04 коп./.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції до Південно-Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення складено 23 квітня 2024 р.

Суддя С.П. Желєзна