ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року Справа № 903/1030/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Олексюк Г.Є. , суддя Бучинська Г.Б.

перевіривши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 31 січня 2024 року, повний текст судового рішення складено 05 лютого 2024 року по справі № 903/1030/23 (суддя Якушева І.О.)

за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави

в особі Луцької міської ради

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 165777 грн 21 коп.

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Луцької окружної прокуратури (надалі Прокурор) в інтересах держави в особі Луцької міської ради (надалі Позивач) звернувся до Господарського суду Волинської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі Відповідач) про стягнення 165777 грн 21 коп. безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Відповідач використовує земельну ділянку без праоввстановлюючих документів, а саме без укладеного договору оренди земельної ділянки.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 31 січня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 165777 грн 21 коп. безпідставно збережених коштів.

Відповідне судове рішення ґрунтується на тому, що земельна ділянка з кадастровим номером :22:034:0028, площею 0,1121 га, утворилась внаслідок поділу. Відомості про зазначену земельну ділянку внесено до Державного земельного кадастру 6 квітня 2016 року, цільове призначення - для обслуговування під`їздної колії. На підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (цільове призначення якої змінюється), змінено цільове призначення земельної ділянки - для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу, вид використання земельної ділянки - для будівництва та обслуговування будівлі сервісного обслуговування легкових автомобілів з мийкою та кафе. Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельній ділянці з кадастровим номером :22:034:0028 знаходиться нерухоме майно - виробнича база (будівля сервісного обслуговування легкових автомобілів), площею 383,1 кв.м., яка з 26 січня 2016 року на праві власності належить ОСОБА_1 . Лише 8 жовтня 2021 року між Позивачем та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :22:034:0028.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що в період часу з 6 квітня 2016 року (дата реєстрації земельної ділянки в ДЗК) по 8 жовтня 2021 року (дата укладення договору оренди землі) ОСОБА_1 користувалась земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та сплати коштів за її використання. Суд першої інстанції вказав, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 0,8765 га, з кадастровим номером :22:034:0028 є об`єктом комунальної власності, який може використовуватись, зважаючи на вимоги статтей 123, 124 Земельного кодексу України, лише на підставі та на умовах договору оренди.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні зауважив, що витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 10 квітня 2023 року підтверджується, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки становить 1 445 742 грн 49 коп..

Судом звернено увагу на посилання Прокруора на лист Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 6-28-0.222-323/2-23 від 12 січня 2023 року ( розміщений на офіційному сайті Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру), у якому вказано коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за 2019-2021 роки. Суд також вказав, що зазначено у пункті 4 договору оренди землі від 8 жовтня 2021 року, укладеного між Позивачем та ОСОБА_1 , нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :22:034:0028 становить 1 150 270,42 грн.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, враховуючи приписи статті 1214 Цивільного кодексу України, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що зважаючи на нормативну грошову оцінку земельної ділянки, яка зафіксована у договорі оренди землі від 8 жовтня 2021 року, з огляду на спосіб визначення орендної плати, передбачений статтею 289 Податкового кодексу України, враховуючи коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки для земель несільськогосподарського призначення у 2021, 2020 та 2019 роках Прокурор обгрунтовано нарахував плату за користування відповідачем земельною ділянкою. На думку суду першої інстанції розрахунок плати за користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди є арифметично правильним, здійснений відповідно до вимог законодавства та є таким, що відповідає матеріалам справи.

Також суд констатував, що обгрунтовуючи звернення в інтересах держави в особі Позивача з позовом до суду, Прокурор посилається наряд обставин та норми законодавства та вказав, що Позивач жодних дій, спрямованих на захист інтересів територіальної громади міста, не вживав.

Суд першої інстанції зауважив, що на запит Прокурора №53-6733вих.23 від 31 липня 2023 року Позивач листом №1.1-9/3604/2023 від 16 серпня 2023 року лише зазначив, що Відповідач не сплатив кошти за період з 6 квітня 2016 року по 8 жовтня 2021 року, проте не висловив наміру звертатися до суду про стягнення коштів. З даного місцевим господарським судом, факт невжиття заходів до стягнення коштів як плати за користування вказаною земельною ділянкою порушує інтереси територіальної громади м. Луцька в особі Позивача, з огляду на що, на підставі статті 53 Господарського процесуального кодексу України, статті 23 Закону України "Про прокуратуру" суд вважав, що у Прокурора є підстави для захисту інтересів держави в особі Позивача.

Не погоджуючи з рішенням суду першої інстанції, Відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 31 січня 2024 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Скаржник зазначає, що всі дії пов`язані з набуттям прав власності на будівлі розташовані на земельній ділянці, правовідносини оренди та інші здійснювались ОСОБА_2 як громадянкою фізичною особою, а не Фізичною-особою підприємцем, і що Прокурором подано позовну заяву з порушенням суб`єктної юрисдикції до господарського суду, замість суду загальної юрисдикції. Відповідач звертаємо увагу, на той факт, що в матеріалах позовної заяви відсутні будь-які документи (докази), які свідчать про використання Відповідачем в період до 8 жовтня 2021 року відповідної земельної ділянки як суб`єктом підприємницької діяльності.

Окрім того скаржник в апеляційній скарзі вказав, що судом першої інстанції в супереч вимогам чинного законодавства, обставин справи не застосовано строки позовної давності, чим порушено принцип рівності сторін та верховенства права при вирішенні справи по суті. При цьому апелянт вазує, що Прокурором подано відповідний позов до суду 28 вересня 2023 року і що як вбачається із позовної заяви та розрахунку суми боргу за користування земельною ділянкою без укладення договору оренди ОСОБА_1 , Прокурор здійснює розрахунок суми боргу Відповідача за період з 18 березня 2019 року по 10 жовтня 2021 року включно та просить стягнути з Відповідача 165777 грн 21 коп. суми боргу.

Також, Відповідач в апеляційній скарзі вказав, що межах дії договору суборенди земельної ділянки з кадастровим номером :22:025:0052 площею 0,8765 га громадянкою ОСОБА_1 26 січня 2016 року зареєстровано за собою право власності на нерухоме майно (будівля сервісного обслуговування легкових автомобілів, площею 383,1 кв.м.), яке знаходилось на ділянці площею 0,0414 га (що не заперечувалось сторонами у справі та підтверджується Експлікацією земельних угідь до Договору оренди землі від 8 жовтня 2021 року. При цьому, як наголошує апелянт, на момент реєстрації такого нерухомого майна (26 січня 2016 року), відповідна земельна ділянка з кадастровим номером :22:034:0028 площею 0,1121 га взагалі не існувала. До моменту укладення Договору оренди землі від 8 жовтня 2021 року площею 0,1121 га громадянка ОСОБА_1 користувалась земельною ділянкою, яка фактично знаходилась під зареєстрованим за нею нерухомим майном (виробничою базою будівлею сервісного обслуговування легкових автомобілів), розмір якої становить 0,0414 га, що підтверджується наданими Прокурором матеріалами позовної заяви.

Як вказує Відповідач в апеляційній скарзі, ставка орендної плати не могла становити більше ніж 3% від нормативно грошової оцінки. Апелянт вважає, що судом не враховано, що згідно з частиною 3 статті 7 Закону України "Про оренду землі", до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда. Особливості набуття права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду визначені статтею 120 ЗК України та статтею 377 ЦК України.

Крім того, скаржник в апеляційній скарзі зауважує, що за Позивачем зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :22:034:0028 зареєстроване лише 3 липня 2019 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 травня 2023 року доданого Прокурором до матеріалів справи. За доводами апелянта є незрозуміло хто був власником чи користувачем на зазначену земельну ділянку в період з 16 квітня 2016 року до 3 липня 2019 року.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 березня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на рішення Господарського суду Волинської області від 31 січня 2024 року (а.с. 200). Запропоновано Прокурору, Позивачу в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали надати до канцелярії суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання в порядку частини 2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до довідки про доставку електронного листа копія ухвали апеляційного господарського суду від 11 березня 2024 року доставлена до електронних кабінетів Прокурора, Позивача, Відповідача 11.03.2024 о 13:49 год. (а.с. 201)

22 березня 2024 року через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив від Прокурора, в котрому Прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Прокурор вказав, що право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :22:034:0028 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 3 липня 2019 року за Позивачем. Вказує, що здійснюючи розрахунок безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки Відповідачем з 18 березня 2019 року, Прокурором враховано висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 5 серпня 2022 року в справі №922/2060/20, згідно якого правом власності на земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, міська рада наділена в силу закону, зокрема з введенням в дію 1 січня 2002 року нового Земельного кодексу України. Відсутність державної реєстрації речового права на спірну земельну ділянку не впливає на обставини виникнення та наявність права комунальної власності на відповідну земельну ділянку.

Щодо визначення розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2019 та 2020 роки, то Прокурор у відзиві вказав, що чинне земельне законодавство, в тому числі стаття 20 Закону України "Про оцінку земель", не містить обґрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, а лише зазначає про необхідність фіксування нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки у відповідному витязі; витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки формуються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, внесених до Державного земельного кадастру, а формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі "реального часу", тобто на час звернення заявників, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула. Відповідно до пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Прокурор вказав, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення станом на 1 січня поточного року, за певною формулою. та, що коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель (а.с. 203-208).

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 ГПК України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Згідно частини 2 статті 270 ГПК України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 270 ГПК України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

В силу дії частини 10 статті 270 ГПК України: апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 13 статті 8 ГПК України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 ГПК України.

Суд констатує, що дана справа № 903/1030/23 не підпадає під дані винятки.

Водночас, суд констатує, що згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік", з 1 січня 2023 року встановлено прожитковий мінімуму на одну працездатну особу в розмірі 2682 грн. Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10 етап і 270 2 ГПК України складає 268400 грн 00 коп. (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно, ухвалою суду від 11 березня 2024 року повідомлено сторін про те, що розгляд справи №903/1030/23 проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 10 травня 2024 року включно. Відтак, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу Відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційних скарг Позивача та Відповідача стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів Північнозахідного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Відповідача слід залишитти без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як вбачається з доказів, долучених до матеріалів справи, на підставі договору суборенди земельної ділянки від 26 грудня 2013 року в суборенді ОСОБА_1 перебувала земельна ділянка з кадастровим номером :22:025:0052 площею 0,8765 га по АДРЕСА_1 .

На підставі додаткової угоди про припинення договору суборенди земельної ділянки від 19 лютого 2016 року право суборенди було припинено, про що внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 24 лютого 2016 року.

На підставі рішення Позивача №9/46 від 25 травня 2016 року "Про поділ земельної ділянки комунальної власності на АДРЕСА_1 " погоджено технічні документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки комунальної власності по АДРЕСА_1 площами 0,3968 га, 0,1121 га, 0,0349 га, 0,0642 га, 0,2685 га для обслуговування під`їздної колії.

Внаслідок цього земельну ділянку комунальної власності площею 0,8765 га поділено на 5 земельних ділянок: площами 0,3968 га, 0,1121 га, 0,0349 га, 0,0642 га, 0,2685 га.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції Прокурор надав відповідні пояснення, згідно котрих у позовній заяві помилково зазначено площу земельної ділянки, якою користується Відповідач (0,3968) та уточнив, що земельна ділянка, яка використовується Відповідачем і на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна, що належить Відповідачу, має площу 0,1121 га.

Досліджуючи обставини справи та виходячи з предмету спору суд апеляційної інстанції констатує, що земельна ділянка з кадастровим номером :22:034:0028, площею 0,1121 га, утворилась внаслідок поділу.

Відомості про зазначену земельну ділянку внесено до Державного земельного кадастру 6 квітня 2016 року, цільове призначення - для обслуговування під`їздної колії.

На підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (цільове призначення якої змінюється), змінено цільове призначення земельної ділянки - для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу, вид використання земельної ділянки - для будівництва та обслуговування будівлі сервісного обслуговування легкових автомобілів з мийкою та кафе.

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельній ділянці з кадастровим номером :22:034:0028 знаходиться нерухоме майно - виробнича база (будівля сервісного обслуговування легкових автомобілів), площею 383,1 кв.м., яка з 26 січня 2016 року на праві власності належить ОСОБА_1

8 жовтня 2021 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :22:034:0028.

Згідно з інформацією Позивача №1.1-9/3604/2023 від 16 серпня 2023 року та Головного управління ДПС у Волинській області №5602/5/03-20-24-6-05 від 10 серпня 2023 року Відповідач до моменту укладення договору оренди землі з Позивачем (8 жовтня 2021 року), кошти за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :22:034:0028 не сплачував.

В період часу з 6 квітня 2016 року (дата реєстрації земельної ділянки в ДЗК) по 8 жовтня 2021 року (дата укладення договору оренди землі) Відповідач користувавсь земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та сплати коштів за її використання.

Земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 0,8765 га, з кадастровим номером :22:034:0028 є об`єктом комунальної власності, який може використовуватись, зважаючи на вимоги статтей 123, 124 Земельного кодексу України, лише на підставі та на умовах договору оренди.

Прокурор, з метою захисту порушеного, на його думку права, звернувся до суду з позовом про стягнення з Відповідача безпідставно збережених коштів в сумі 165777 грн 21 коп..

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статтею 390 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним.

Суд констатує, що конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Так, відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

В силу дії статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Отже, у разі коли особа користувалася земельною ділянкою без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим зберегла кошти, вона зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Такі висновки судів відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі N 629/4628/16-ц (провадження N 14-77цс 1 8), від 20 листопада 2018 року в справі N 922/3412/17 (провадження N 12-182гс18).

Відповідно до правових висновків, що викладені у постанові Верховного Суду від 9 лютого 2021 року в справі № 922/3617/19 та від 10 лютого 2020 року в справі № 922/981/18, для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна, безпідставно збережених коштів орендної плати згідно із статтями 1212-1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований необхідно, насамперед, з`ясувати: а) чи наявні правові підстави для використання земельної ділянки; б) яка площа земельної ділянки та чи є вона сформованою відповідно до вимог земельного законодавства; в) в якому розмірі підлягають відшкодуванню доходи, пов`язані із безпідставним збереженням майна, розраховані відповідно до вимог земельного законодавства, а саме на підставі нормативної грошової оцінки землі.

Згідно з частинами 1-4, 9 статті 791 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Тобто об`єктом оренди може бути земельна ділянка, яка є сформованою як об`єкт цивільних прав.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим.

Отже, інформація з Держгеокадстру є належним доказом формування земельної ділянки, її площі, місця розташування, цільового призначення, категорії землі, виду її використання, форми власності.

Відтак, колегія суддів констатує, що земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

Оскільки Відповідачі, як вбачається з доказів долучених до матеріалів справи, не є власниками або постійним землекористувачеми спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата.

Відповідно до частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Обгрунтовуючи звернення в інтересах держави в особі Позивача з позовом до суду, Прокурор посилається на те, що за змістом статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках Прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України Про прокуратуру прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Аналіз положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв`язку зі змістом частини 3 статті 23 Закону України Про прокуратуру дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження.

У пунктах 79-81 постанови від 26 травня 2020 року по справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України Про прокуратуру, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

У позовній заяві в суді першої інстанції у судовому засіданні Прокурор посилався на те, що звернення до суду з позовною заявою викликано необхідністю вжиття невідкладних заходів до захисту інтересів держави, оскільки Позивач не вжив необхідних заходів, подальше невжиття заходів могло призвести до неможливості стягнення значної суми коштів до бюджету міста, враховуючи той факт, що Відповідач користувався земельною ділянкою без будь-яких документів та не сплачуючи коштів за її користування.

Факт не звернення уповноваженого суб`єкта до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та захистив порушені інтереси, свідчить про те, що вказаний суб`єкт неналежно виконує свої повноваження.

Відповідно до частини 8 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів.

Частиною 1 статті 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Статтею 14 Конституції України визначено, що Земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави.

Згідно зі статтями 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, окрім інших об`єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом ухвалення рішень. Права органів місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку.

Статтею 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні передбачено, що землі комунальної власності є матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування.

Таким чином, інтереси держави у цьому випадку збігаються з інтересами жителів територіальної громади.

Правовий режим земельних відносин, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування земельними ділянками, в тому числі й на правах оренди чи продажу, права оренди за результатами торгів, визначаються законами.

Плата за землю - це місцевий податок у складі податку на майно, яка є обов`язковою і запроваджується сільськими, селищними, міськими радами та радами об`єднаних територіальних громад та в повному обсязі зараховується до відповідних місцевих бюджетів (розділ XII Податкового кодексу України).

Використання земельної ділянки відповідачем без правовстановлюючих документів призвело до ненадходження коштів до місцевого бюджету.

По суті, не сплачуючи за користування комунальним майном, Відповідач порушував інтереси держави щодо забезпечення фінансової підтримки місцевого самоврядування, своєчасного і в повному обсязі надходження доходів до бюджетів усіх рівнів з метою їх подальшого використання для забезпечення завдань і функцій держави й місцевого самоврядування.

Позивач жодних дій, спрямованих на захист інтересів територіальної громади міста, не вживав.

На запит Прокурора №53-6733вих.23 від 31 липня 2023 року Позивач листом №1.1-9/3604/2023 від 16 серпня 2023 року лише зазначив, що Відповідач не сплатив кошти за період з 6 квітня 2016 року по 8 жовтня 2021 року, проте не висловив наміру звертатися до суду про стягнення коштів (а.с. 30).

Про такій намір ним і не вказувалося під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 23 Закону України Про прокуратуру прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

На виконання вимог статті 23 Закону України Про прокуратуру Прокурор листом від 30 серпня 2023 року повідомив Позивача про звернення до господарського суду в його інтересах з позовом.

Таким чином, факт невжиття заходів до стягнення коштів як плати за користування вказаною земельною ділянкою порушує інтереси територіальної громади м. Луцька в особі Позивача та вказує (враховуючи все вищеопсиане) бездіяльність щодо подачі позову про стягнення спірних коштів.

З огляду на викладене, на підставі статті 53 Господарського процесуального кодексу України, статті 23 Закону України "Про прокуратуру" Прокурор підтвердив підстави для захисту інтересів держави в особі Позивача.

Зважаючи на доводи апеляційної скарги щодо того, що в матеріалах справи відсутні докази які б свідчили про використання Відповідачем в період до 8 жовтня 2021 року відповідної земельної ділянки, при цьому ж представник Відповідача у апеляційній скарзі стверджує, що до моменту оформлення права оренди на земельну ділянку ОСОБА_1 користувалась земельною ділянкою лише під об`єктами нерухомого майна, які перебувають у її власності, і що розмір якої становить 0,0414 га, то колегія суддів дослідивши матеріали справи, зважаючи на предмет та підставу позовних вимог в розрізі правовідносин, які виникли по даній справі саме з огляду на нормативно-правове регулювання, зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи на земельній ділянці з кадастровим номером :22:034:0028 розміщений об`єкт нерухомого майна будівлі сервісного обслуговування легкових автомобілів, які з 26 січня 2016 року належать на праві власності ОСОБА_1 ..

Згідно витягу з ЄДРПОУ ОСОБА_1 з 19 вересня 2001 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, що здійснює господарську діяльність по наступних видах діяльності: технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (основний) (45.20); роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів (45.32); надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (68.20); обслуговування напоями (56.30); діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (56.10).

Зазначені докази свідчать про те, що ОСОБА_1 використовує земельну ділянку комунальної власності для обслуговування будівлі сервісного обслуговування легкових автомобілів, яке може використовуватись нею лише для здійснення господарської діяльності, що також підтверджується витягом з ЄДРПОУ.

Зважаючи на характер правовідносин у цій справі, які безпосередньо пов`язані зі створенням фізичною особою - підприємцем об`єкта цивільних прав (сервісного центру обслуговування легкових автомобілів) використовувати який можна лише при здійсненні господарської діяльності, що вказує на правомірність звернення з даним позовм саме до Позивача.

Подібний висновок наведений і в пункті 4.31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 904/1083/18.

В той же час сама по собі реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_1 як фізичною особою не змінює господарського характеру спірних правовідносин, які полягають у використанні цього майна саме для здійснення господарської діяльності, при цьому зважаючи на чинну реєстрацію ОСОБА_1 (з 19 вересня 2001 року) як фізичної особи-підприємця, що здійснює господарську діяльність по вищеописаних видах діяльності.

Подібний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 522/3587/20.

Таким чином, враховуючи практику Верховного суду в подібних правовідносинах, колегія суду виснує, що при визначенні юрисдикції спору необхідно враховувати не лише склад суб`єктів спірних правовідносин, а й властивості об`єктів, використання яких є підставою позову. Якщо такі об`єкти можуть використовуватись лише з метою отримання прибутку, що є одним із видів підприємницької діяльності, спір варто розглядати в порядку господарської юрисдикції. Зважаючи на те, що об`єкт нерухомого майна, який розміщений на земельній ділянці, може використовуватись лише в господарській діяльності, а також те, що Відповідача зареєстрована як суб`єктом господарювання, який здійснює діяльність, пов`язану з використанням такого нерухомого майна, доводи, викладені в апеляційній скарзі, щодо порушення юрисдикції спору є безпідставними. При цьому, Відповідачем не доведено використання нерухомого майна сервісного центу, в інших, а ніж підприємницьких цілях та здійснення відповідної господарської діяльності з ремонту автомобілів.

Згідно із частинами 1-4, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій, сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 5 серпня 2022 року у справі № 922/2060/20.

Прокурором додано до позовної заяви витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, з якого вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :22:034:0028 площею 0,1121 га зареєстрована 6 квітня 2016 року. Даним доказом повністю спростовуються твердження апеляційної скарги Відповідача щодо того, що земельна ділянка є сформованою лише 3 липня 2019 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 травня 2023 року, при цьому реєстрація речового права за Позивачем не змінює дату реєстрації сформованої земельної ділянки саме у Державному земельному кадастрі, оскільки, саме з цього дня земельна ділянка в силу дії статті 79-1 Земельного кодексу України, є сформованою.

При цьому, твердження скаржника про користування меншою площею земельної ділянки, а саме лише тією, на якій безпосередньо розташовані нежитлові будівлі, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки: по-перше, спір стосується користування вже сформованою земельною ділянкою; по-друге, у справі відсутні докази на підтвердження формування за спірною адресою земельної ділянки меншої чи більшої площі для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель. Отже, розмір земельної ділянки, якою користується Відповідач доведений, обгрунтований і підтверджений достатніми доказами.

Аналогічні висновки містяться і у постановах Верховного Суду від 4 жовтня 2022 року в справі №922/1717/20, від 20 вересня 2022 року в справі №925/1082/20, від 7 вересня 2022 року в справі 3925/1081/20, від 19 вересня 2023 року в справі № 920/1149/21.

Відтак, підсумовуючи усе вищевстановлене колегія суддів резюмує, що Відповідач у період, за який стягуються кошти, володів на праві власності об`єктом нерухомого майна, що розташований на сформованій земельній ділянці, відомості про розмір якої внесено до Державного земельного кадастру. Зважаючи на це, розмір земельної ділянки - 0,1121 га, якою користується Відповідач, доведений, обґрунтований і підтверджений достатніми доказами.

При цьому суд критично оцінює тезиси апелянта щодо того, що йому ніби-то незрозуміло хто був власником і користувачем на спірну земельну ділянку в період з 16 квітня 2016 року по 3 липня 2019 року. Суд першої інстанції звертає увагу апелянта, що з огляду на предмет та підстави позову, а також період за котрий Прокурор просить стягнути з Відповідача спірні кошти, взагалі не є важливим, кому в попередній період належали такі земельні ділянки, адже це виходить за межі доказування в цій справі. Тобто суд першої інстанції цілком слушно не досліджував та не встановлював даних обставин при розгляді спору в даній справі.

Що ж стосується заперечення Відповідачем розміру відсоткової ставки, застосованої при розрахунку суми безпідставно збережених коштів, то колегія суду зауважує таке.

Відповідно до пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення станом на 1 січня поточного року, за певною формулою (пункт 289.2 статті 289 ПК України).

Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України.

Відповідно до статті 284.1 Податкового кодексу України, Верховна Рада та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території. У відповідності до зазначеної норми у спірних правовідносинах підлягає застосуванню рішення Позивач від 24 червня 2009 року №42/20 «Про впорядкування орендної плати за землю» із наступними змінами.

Зокрема у пункті 7 додатку до рішення Позивач від 24 червня 2009 року №42/20 «Про впорядкування орендної плати за землю», розміщеного на офіційному сайті Позивача (https://www.lutskrada.gov.ua/documents/pro-vporyadkuvannya-orendnoyiplati-za-zemlyu) визначено, що річний розмір орендної плати за земельні ділянки, які використовуються для торгівлі автомобілями (оптова та роздрібна), ремонту та технічного обслуговування автомобілів, авторинків, автомийок становить 6 % від нормативної грошової оцінки.

Досліджуючи питання розміру ставки орендної плати, яка підлягає застосуванню при розрахунку безпідставно збережених коштів, посилаючись на положення підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України, визначальним є те, що застосуванню підлягає ставка орендної плати, визначена рішенням органу місцевого самоврядування.

Подібні висновки містяться у пунктах 68-75 постанови Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 917/353/19, постанові Верховного Суду у пунктах 65-74 постанови від 1 червня 2022 року в справі № 922/3758/20.

Крім того, існує відмінність поняття цільове призначення та використання землі. Цільове призначення землі чітко визначено та воно не змінювалось. Натомість, застосування коефіцієнту для розрахунку розміру плати залежить від мети використання земельної ділянки.

При цьому, варто врахувати, що додатковою угодою від 19 лютого 2016 року припинено орендні відносини щодо земельної ділянки з кадастровим номером :22:025:0052, що вбачається з рішення Позивача від 25 травня 2016 року №9/46, та на підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування поділено земельну ділянку, в результаті чого утворилась земельна ділянка, якою користується ОСОБА_1 ..

Відтак покликання Відповідача на положення статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України є безпідставним в частині права Відповідача вимагати укладення договору оренди землі зі ставкою орендної плати в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Адже зазначені норми законодавства визначає наявність такого права за умови збереження площі земельної ділянки, її цільового призначення.

Визначальним у тлумаченні зазначених норм права є закріплення принципу цілісності об`єкта нерухомого майна із земельною ділянкою, на якій він розташований. Зважаючи на те, що в період часу, за який стягуються кошти, відносини щодо користування земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно, не були оформленні, стягненню підлягають кошти за користування земельною ділянкою з урахуванням нормативної грошової оцінки сформованої земельної ділянки із застосуванням ставки орендної плати, встановленої для цільового призначення земельної ділянки, за яким вона фактично використовується.

Саме тому при розрахунку розміру безпідставно збережених коштів Відповідачем, який використовує спірну земельну ділянку для обслуговування будівлі сервісного обслуговування легкових автомобілів, що також підтверджується пункт 3 договору оренди землі від 8 жовтня 2021 року, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, застосуванню підлягає ставка орендної плати 6% від нормативної грошової оцінки.

Що ж до доводів апеляційної скарги з-приводу заперечень визначення відповідного розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2019 та 2020 роки, то колегія суду зауважує таке.

Чинне земельне законодавство, в тому числі стаття 20 Закону України "Про оцінку земель", не містить обґрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, а лише зазначає про необхідність фіксування нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки у відповідному витязі; витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки формуються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, внесених до Державного земельного кадастру, а формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі "реального часу", тобто на час звернення заявників, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула.

Подібнім висновки також містяться у постановах Верховного Суду від 9 лютого 2022 року в справі №910/8770/19, від 7 вересня 2020 року в справі № 922/3671/19.

Відповідно до пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення станом на 1 січня поточного року, за певною формулою (пункт 289.2 статті 289 ПК України).

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

Отже, зі змісту вказаних норм вбачається, що для визначення суми податкових зобов`язань з земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності використовується нормативна грошова оцінка земель. Відповідно до законодавства, вона проводиться раз у 5-7 років, а для визначення поточних зобов`язань необхідно проіндексувати її на коефіцієнт індексації, який щороку розраховує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік.

При цьому, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно (тобто накопичувально) залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель, а не від дати набрання чинності рішенням ради про затвердження нормативної грошової оцінки.

Схожі висновки, наведені у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 804/937/16 та від 24 грудня 2019 року в справі №804/1184/16.

На офіційному сайті Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру щороку розміщується інформація про значення коефіцієнтів індексації на відповідні роки. Так, за офіційними даними коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки для земель несільськогосподарського призначення у 2021 році становив 1,1; у 2020 та 2019 роках - 1,0.

В пункті 4 договору оренди землі від 8 жовтня 2021 року встановлено нормативну грошову оцінку земельної ділянки в розмірі 1150270 грн 42 коп. станом на 2021 рік, що не заперечувалось сторонами під час укладення договору.

Саме тому, для визначення розміру нормативної грошової оцінки у 2020 році необхідно розмір нормативної грошової оцінки за 2021 рік поділити на коефіцієнт індексації 1,1 (1150270,42/1,1), що дорівнює 1045700 грн 38 коп..

Зважаючи, що коефіцієнт індексації у 2019 році дорівнював 1,0, відтак розмір нормативної грошової оцінки у 2019 році буде таким же як і у 2020 році.

З урахуванням викладеного, безпідставними та непідтвердженими є твердження Відповідача про невірний розрахунок розміру нормативної грошової оцінки.

Як встановлено вище в даній постанові, з моменту укладення Договору Відповідач використовував об`єкти нерухомості виробнича база (будівля сервісного обслуговування легкових автомобілів) площею 0,1121 кв.м., у господарській діяльності, що підтверджують договори оренди.

При цьому зважаючи на те, що в період часу, за який стягуються кошти, відносини щодо користування земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно, не були оформлені Відповідачем, стягненню підлягають кошти за користування земельною ділянкою з урахуванням нормативної грошової оцінки сформованої земельної ділянки із застосуванням ставки орендної плати у розмірі 6%, яка встановлена за використання земельної ділянки для обслуговування будівлі сервісного обслуговування легкових автомобілів, оскільки фактично земельна ділянка, кадастровий номер :22:034:0028, площею 0,1121 га, використовується Відповідачем у господарській діяльності для обслуговування будівлі сервісного обслуговування легкових автомобілів.

Факт належності будівлі сервісного обслуговування легкових автомобілів на праві власності ОСОБА_1 з 26 січня 2016 року підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З огляду на встановлені обставини справи, враховуючи приписи статті 1214 Цивільного кодексу України, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача 165777 грн доходів від використання майна, яке набуто без правової підстави, підлягають до задоволення. Відповідно апеляційний господарський суд стягує з Відповідача на користь Позивача 165777 грн 21 коп. безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою.

Що ж до доводів апеляційної скарги про застосування наслідків сплину строків позовної давності до даних правовідносин, то колегія суду зауважує таке.

Відповідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), процесуальні строки, продовжуються на строк дії карантину. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби (СОVID-19), спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" дію карантину через (СОVID-19) відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Водночас Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17 березня 2022 року, розділ Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 наступного змісту «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Зазначена норма Цивільного кодексу не містить жодних застережень чи умов її застосування окрім безпосередньої дії воєнного чи надзвичайного стану.

Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ затверджено Указ Президента України "Про введення воєнного стану в Україні"». В подальшому Законами України від 18 березня 2022 року №2119-ІХ, 21 квітня 2022 року №2212-ІХ, від 22 травня 2022 року №2263-ІХ, від 15 серпня 2022 року №2500-ІХ, від 16 листопада 2022 року №2738-ІХ, 7 лютого 2023 року №2915-ІХ, від 2 травня 2023 року №3057-ІХ, від 27 липня 2023 року №3275-ІХ, від 8 листопада 2023 року №3429-ІХ дія воєнного стану в Україні продовжувалась.

Станом на дату звернення Прокурора з позовом у цій справі (29 червня 2022 року) розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №338-р, зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 27 травня 2022 року №630, з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, режим надзвичайної ситуації продовжено до 31 серпня 2022 року.

Таким чином, колегія суду констатує, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення безпідставно збережених коштів Прокурором не пропущений.

Також, варто зазначити, що правовідносини у постановах Верховного Суду (справа №910/8880/22 від 20 червня 2023 року, справа №990/115/22 від 10 листопада 2022 року), на які посилається Відповідач не є релевантними до правовідносин, які склались у справі, що розглядається, тому не можуть братись до уваги. Зокрема у справі № 910/8880/22 предметом спору було визнання недійсним та скасування рішення Актимонопольного комітету, строк оскарження якого встановлюється спеціальним Законом (ст. 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції та становить два місяці).

Справа № 990/115/22 розглядалась в порядку адміністративного судочинства про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя щодо звільнення судді.

Дане рішення й було прийняте і місцевим господарським судом.

Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Відповідача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відтак Північно-західний апеляційний господарський суд задоволює позовні вимоги, та залишає без змін оспорюване рішення, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції покладаються на Відповідача, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 280-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 31 січня 2024 року по справі № 903/1030/23 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 31 січня 2024 року по справі № 903/1030/23 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

5. Справу № 903/1030/23 повернути Господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Бучинська Г.Б.