ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" квітня 2024 р. Справа № 924/1351/20 (924/926/23)

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі: суддя Танасюк О.Є., секретар судового засідання Андрєєв В.І., розглянувши матеріали справи

за позовом Колективного підприємства „Агрофірма „Проскурів, м. Хмельницький

до ОСОБА_1 , м. Хмельницький

Товариства з обмеженою відповідальністю „Технопарк Проскурів, Хмельницька область, Хмельницький район, с. Розсоша

про визнання недійсними посвідчених приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Твердохліб В.П. правочинів, а саме:

- договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) із кадастровим номером :28:001:0792 від 14.12.2021 №1738;

- договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) із кадастровим номером :28:002:0774 від 14.12.2021 №1737

в межах справи №924/1351/20 про банкрутство колективного підприємства „Агрофірма „Проскурів

Представники сторін:

позивач: Венгер Д.О. згідно ордера; ОСОБА_2 керуючий санацією

відповідач (Будзінська Т.М.): не з`явився

відповідач (ТОВ „Технопарк Проскурів): не з`явився

від ініціюючого кредитора ОСОБА_3 : не з`явився

Рішення ухвалюється 16.04.2024, оскільки 12.03.2024, 21.03.2024 та 15.04.2024 постановлялися ухвали про оголошення перерви в судовому засіданні, які занесені до протоколів судових засідань.

В судовому засіданні відповідно до ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Процесуальні дії по справі.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 04.09.2023 відкрито провадження у справі №924/1351/20 (924/926/23) в межах справи №924/1351/20 про банкрутство колективного підприємства „Агрофірма „Проскурів, постановлено розглядати дану страву за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 18.09.2023 задоволено клопотання ОСОБА_1 від 14.09.2023 про розгляд справи №924/1351/20 (924/926/23) за правилами загального позовного провадження, постановлено здійснювати розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі, призначено підготовче засідання на 11:00 год. 17.10.2023. Встановлено відповідачу строк до 04.10.2023 для подання відзиву на позов, позивачу - строк до 10.10.2023 для подання відповіді на відзив, відповідачу строк до 16.10.2023 для подання заперечень.

17.10.2023 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про продовження строку підготовчого провадження у справі №924/1351/20 (924/926/23) на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 10:00 год. 28.11.2023.

Також ухвалою суду від 17.10.2023 продовжено Колективному підприємству „Агрофірма „Проскурів строк для подання відповіді на відзив.

В підготовчому засіданні 28.11.2023 судом постановлено ухвалу про відкладення на 14:30 год. 12.12.2023. Дана ухвала занесена до протоколу судового засідання.

12.12.2023 судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 12:00 год. 26.12.2023. Дана ухвала занесена до протоколу судового засідання.

26.12.2023 до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача.

Ухвалою суду від 26.12.2023 продовжено ОСОБА_1 строк для подання заперечень. В даній ухвалі суд дійшов висновку здійснювати розгляд справи в підготовчому провадженні в розумний строк.

Ухвалою суду від 26.12.2023 у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги підготовче засідання у справі №924/1351/20 (924/926/23) призначено на 14:30 год. 18.01.2024.

18.01.2024 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 14:30 год. 08.02.2024.

08.02.2024 судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 16:00 год. 14.02.2024. Дана ухвала занесена до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 14.02.2024 залишено без задоволення клопотання ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку на подання доказів у справі №924/1351/20 (924/926/23) та приєднання доказів до матеріалів справи, викладене у запереченні (на відповідь на відзив), закрито підготовче провадження у справі №924/1351/20 (924/926/23) та призначено дану справу до судового розгляду по суті на 15:00 год. 04.03.2024.

До початку судового засідання 04.03.2024 до суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю „Технопарк Проскурів про відвід судді Танасюк О.Є. від розгляду справи №924/1351/20 (924/926/23).

Ухвалою суду від 05.03.2024 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю „Технопарк Проскурів від 04.03.2024 про відвід судді Танасюк О.Є. у справі 924/1351/20 (924/926/23) відмовлено.

Ухвалою суду від 06.03.2024 призначено судове засідання у справі №924/1351/20 (924/926/23) на 11:00 год. 12.03.2024 року.

В судовому засіданні 12.03.2024 постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про оголошення перерви на 21.03.2024 на 14:00 год.

21.03.2024 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про оголошення перерви на 15:00 год. 15.04.2024.

В судовому засіданні 15.04.2024 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про оголошення перерви на 10:30 год. 16.04.2024.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Також Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи обставини даної справи, розгляд справи здійснювався в розумні строки.

Позиція позивача.

Позивач у позові зазначає, що рішенням Господарського суду Хмельницької області від 21.09.2021 у справі №924/1351/20 (924/914/20), яке залишене без змін постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 23.12.2021 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2022 в частині вимог про витребування трьох земельних ділянок, було витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю "Технопарк Проскурів" на користь Агрофірми "Проскурів" земельні ділянки: площею 1,1623 га, кадастровий №:28:002:0774; площею 15,4769 га, кадастровий №:06:012:0721; площею 0,8284 га, кадастровий №:28:001:0792.

Вказує, що керівник ТОВ „Технопарк Проскурів Будзінський В.В. під час розгляду своєї апеляційної скарги на рішення суду у справі №924/1351/20 (924/914/20), запобігаючи втраті прав на вище вказані земельні ділянки, 14.12.2021 уклав зі своєю матір`ю ОСОБА_1 спірні договори про право користування цими земельними ділянками (договори емфітевзису), посвідчені приватним нотаріусом Твердохліб В.П.

Таким чином, стверджує, що ТОВ „Технопарк Проскурів розпорядилося правом користування, яке перебувало у цього товариства незаконно, виходячи із встановленого судовим рішенням №924/1351/20 (924/914/20), що вказує на невідповідність спірних договорів емфітевзису вимогам цивільного законодавства, зокрема ст. 317 ЦК України, відповідно до якої власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Також повідомляє про обставини подальшого відчуження земельних ділянок, які були утворені в результаті поділу первинно формованої земельної ділянки з кадастровим номером :06:012:0721. Позивач стверджує , що зазначені обставини хоча й не впливають на юридичну кваліфікацію для визнання спірних договорів емфітевзису недійсними, проте свідчать про характер дій та намірів родини Будзінських на унеможливлення відновлення прав позивача на землю.

Зазначає, що вимога про визнання спірних договорів емфітевзису є належним та єдино можливим способом відновлення порушеного права на земельні ділянки, правом користування яких розпорядилася особа, яка не мала на це права.

Позиції відповідачів.

ОСОБА_1 у відзиві (від 04.10.2023) проти позову заперечує. Зазначає, що оспорювані договори про надання права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 14.12.2021 були укладені до набрання законної сили рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.09.2021 у справі №924/1351/20 (924/914/20) (23.12.2021).

Наголошує, що станом на дату укладення спірних договорів ТОВ „Технопарк Проскурів було законним власником земельної ділянки площею 0,8284 га (кадастровий номер :28:002:0774), земельної ділянки площею 0,8284 га (кадастровий номер :28:001:0792), сплачувало земельний податок за вказані земельні ділянки, що підтверджується податковою декларацією ТОВ „Технопарк Проскурів з плати на землю (земельний податок).

Окрім того, станом на дату укладення спірних договорів, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на спірні земельні ділянки було зареєстроване за ТОВ „Технопарк Проскурів. Також в реєстрі не містилось жодних відомостей про будь-які обтяження на спірні земельні ділянки (арешти тощо).

Вказує, що ОСОБА_1 , не було відомо про справу №924/1351/20 (924/914/20) за позовом КП „Агрофірма „Проскурів до ПАТ „Проскурів та ТОВ „Технопарк Проскурів, вона не була учасником вказаної справи та не була обізнана про наявність спору щодо земельних ділянок, наданих їй у користування.

Зазначає, що ОСОБА_1 , як добросовісна особа, яка набула право користування на спірні земельні ділянки, покладалась на відомості про речові права ТОВ „Технопарк Проскурів на спірні земельні ділянки та відсутність на них обтяжень відповідно до Державного реєстру речових прав па нерухоме майно.

На думку відповідача, визнання недійсними оспорюваних договорів про надання права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 14.12.2021 порушить права ОСОБА_1 як добросовісного набувача спірних земельних ділянок, що може вважатись не пропорційним, матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на неї і становитиме порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

З огляду на вище викладене, просить в позові відмовити у повному обсязі.

Позивач у відповіді на відзив (від 28.11.2023) не погоджується з доводами відповідача ОСОБА_1 , викладеними у відзиві та просить позов задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_1 у запереченні (на відповідь на відзив) від 08.02.2024 зазначає, що КП "Агрофірма "Проскурів" було наявне волевиявлення на відчуження спірних земельних ділянок.

ТОВ „Технопарк Проскурів правом на подання відзиву не скористався.

Позивач у письмовому виступі в дебатах (від 21.03.2024) звертає увагу, що незалежно від записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно КП "Агрофірма "Проскурів" була власником земельних ділянок, що і випливає із застосуванням їх віндикації на користь дійсного власника. Вказує, що оскільки у спірних договорах власником вказано ТОВ „Технопарк Проскурів, і цими правочинами без волі на те дійсного власника обмежено його право користування, шляхом передачі такого права іншій особі, то зміст таких договорів безумовно суперечить закону, зокрема, ст. 321 ЦК України (непорушність права власності).

З приводу способу захисту, позивач зазначає, що з метою відновлення свого права користування КП „Агрофірма „Проскурів просить застосувати визнання договорів емфітевзису недійсними, оскільки такий спосіб захисту є достатнім, ефективним та таким, що узгоджується із приписами закону.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 21.09.2021 у справі №924/1351/20 (924/914/20), яке залишене без змін постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 23.12.2021 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2022 в частині вимог про витребування земельних ділянок, було витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю "Технопарк Проскурів" на користь Агрофірми "Проскурів" земельні ділянки: площею 1,1623 га, кадастровий №:28:002:0774; площею 15,4769 га, кадастровий №:06:012:0721; площею 0,8284 га, кадастровий №:28:001:0792.

Під час вирішення спору у справі №924/1351/20 (924/914/20), суди дійшли висновків, що відповідачем - ПАТ "Проскурів" не підтверджено та не доведено наявність та правомірність підстави для реєстрації за ПАТ "Проскурів" права власності на спірні земельні ділянки.

Також судом встановлено, що вибуття спірних земельних ділянок з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з власності Агрофірми "Проскурів" до ПАТ "Проскурів" та в подальшому до ТОВ "Технопарк Проскурів" було здійснено в період дії мораторію щодо відчуження земель сільськогосподарського призначення, що є порушенням підпункту б) пункту 15 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції станом на дату прийняття рішень державних реєстраторів від 22.04.2016 та від 18.06.2020).

07.12.2021 загальні збори засновників (учасників) ТОВ „Технопарк Проскурів прийняли рішення про укладення договорів емфітевзису земельних ділянок з ОСОБА_1 строком на 49 років, зокрема, щодо земельних ділянок: кадастровий №:28:001:0792, площею 0,8284 га, за ціною 13679,82 грн.; кадастровий №:28:002:0774, площею 1,1623 га, за ціною 19193,79 грн.; кадастровий №:06:012:0721, площею 15,4769 га, за ціною 211633,45 грн. Надано повноваження на право підпису від імені ТОВ „Технопарк Проскурів на укладення договорів емфітевзису з ОСОБА_1 на відповідних умовах ОСОБА_4 .

13.12.2021 ТОВ „Технопарк Проскурів видано ОСОБА_4 нотаріально посвідчену довіреність на представництво Товариства з будь-яких питань, що стосуватимуться передачі в оренду чи емфітевзис належних ТОВ „Технопарк Проскурів земельних ділянок.

У нотаріально посвідченій заяві від 14.12.2022 ОСОБА_5 згідно ст. 65 Сімейного кодексу України, надав згоду дружині ОСОБА_1 на укладення та підписання договорів про надання права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб, зокрема, площею 1,1623 га, кадастровий №:28:002:0774; площею 15,4769 га, кадастровий №:06:012:0721; площею 0,8284 га, кадастровий №:28:001:0792.

14.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю „Технопарк Проскурів в особі ОСОБА_4 (представник власника) та ОСОБА_1 (землекористувач) укладено договір про право користування земельною ділянкою (договір емфітевзису), відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю „Технопарк Проскурів передало ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 1,1623 га, кадастровий №:28:002:0774, місце розташування: АДРЕСА_1 , цільове призначення: 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з метою її використання для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). При цьому, власник зберігає за собою право розпорядження вказаною земельною ділянкою ( п. 1.1. договору).

У п. 1.3. договору визначено, що вказана земельна ділянка належить ТОВ "Технопарк Проскурів" на праві власності, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.06.2020, номер запису про право власності: 36935944, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

У п. 1.4. договору представник власника свідчить про відсутність обмежень (обтяжень) щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застави, оренди, сервітуту тощо). Відомості про обмеження у використанні земельної ділянки не зареєстровані.

Пунктом 1.6. договору передбачено, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися, успадковуватися, передаватися у заставу, вноситися до статутного капіталу.

У п. 1.8. договору вказано, що представник власника стверджує та гарантує, що зазначена земельна ділянка на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, іншим способом не відчужена, під забороною (арештом), заставою (податковою заставою) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб, як у межах, так і за межами України, немає, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесена, в найм не здана, не має ніяких недоліків, які б могли перешкодити її ефективному використанню за цільовим призначенням. Відсутність податкової застави, заборони відчуження або арешту майна, обтяження нерухомого майна іпотекою перевірено шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14.12.2021 до підписання договору.

Відповідно до п. 2.1. договору за користування земельною ділянкою землекористувач сплачує власнику плату в розмірі 19193,79 грн., які землекористувач перераховує на рахунок власника протягом п`яти робочих днів після підписання договору.

Строк користування земельною ділянкою за договором становить 49 років з пролонгацією вказаного права на той самий строк.

Пунктом 7.7. договору визначено, що зміна власника земельної ділянки не впливає на долю встановленого емфітевзису.

Договір вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (п. 7.8. договору).

Договір підписаний сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Твердохліб В.П. та зареєстрований в реєстрі за №1737.

14.12.2021 приватним нотаріусом Твердохліб В.П. проведено реєстраційну дію щодо реєстрації права користування земельною ділянкою з кадастровим №:28:002:0774 за ОСОБА_1 (запис про інше речове право №45653073 від 14.12.2021).

15.12.2021 ОСОБА_1 перерахувала ТОВ „Технопарк Проскурів 19193,79 грн. за договором про надання права користування земельною ділянкою від 14.12.2021 згідно рахунка на оплату №1069 від 15.12.2021, що підтверджується платіжною інструкцією №8810.40872 від 15.12.2021.

В матеріалах справи наявний Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 18.06.2020 за №212998043, згідно якого власником земельної ділянки площею 1,1623 га, кадастровий №:28:002:0774 є ТОВ „Технопарк Проскурів, форма власності колективна.

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-021 від 25.10.2021, земельна ділянка площею 1,1623 га, кадастровий №:28:002:0774 зареєстрована Управлінням Держземагенства у Хмельницькій області 23.09.2013.

14.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю „Технопарк Проскурів в особі ОСОБА_4 (представник власника) та ОСОБА_1 (землекористувач) укладено договір про право користування земельною ділянкою (договір емфітевзису), відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю „Технопарк Проскурів передало ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,8284 га, кадастровий №:28:001:0792, місце розташування: АДРЕСА_2 , цільове призначення: 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з метою її використання для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). При цьому, власник зберігає за собою право розпорядження вказаною земельною ділянкою ( п. 1.1. договору).

У п. 1.3. договору визначено, що вказана земельна ділянка належить ТОВ "Технопарк Проскурів" на праві власності, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.06.2020, номер запису про право власності: 36943447, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

У п. 1.4. договору представник власника свідчить про відсутність обмежень (обтяжень) щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застави, оренди, сервітуту тощо). Відомості про обмеження у використанні земельної ділянки не зареєстровані.

Пунктом 1.6. договору передбачено, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися, успадковуватися, передаватися у заставу, вноситися до статутного капіталу.

У п. 1.8. договору вказано, що представник власника стверджує та гарантує, що зазначена земельна ділянка на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, іншим способом не відчужена, під забороною (арештом), заставою (податковою заставою) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб, як у межах, так і за межами України, немає, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесена, в найм не здана, не має ніяких недоліків, які б могли перешкодити її ефективному використанню за цільовим призначенням. Відсутність податкової застави, заборони відчуження або арешту майна, обтяження нерухомого майна іпотекою перевірено шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14.12.2021 до підписання договору.

Відповідно до п. 2.1. договору за користування земельною ділянкою землекористувач сплачує власнику плату в розмірі 13679,82 грн., які землекористувач перераховує на рахунок власника протягом п`яти робочих днів після підписання договору.

Строк користування земельною ділянкою за договором становить 49 років з пролонгацією вказаного права на той самий строк.

Пунктом 7.7. договору визначено, що зміна власника земельної ділянки не впливає на долю встановленого емфітевзису.

Договір вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (п. 7.8. договору).

Договір підписаний сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Твердохліб В.П. та зареєстрований за №1738.

14.12.2021 приватним нотаріусом Твердохліб В.П. проведено реєстраційну дію щодо реєстрації права користування земельною ділянкою з кадастровим №:28:001:0792 за ОСОБА_1 (запис про інше речове право №45654576 від 14.12.2021).

15.12.2021 ОСОБА_1 перерахувала ТОВ „Технопарк Проскурів 13679,82 грн. за договором про надання права користування земельною ділянкою від 14.12.2021 згідно рахунка на оплату №1070 від 15.12.2021, що підтверджується платіжною інструкцією №8810.40993 від 15.12.2021.

В матеріалах справи наявний Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 18.06.2020 за №213063527, згідно якого власником земельної ділянки площею 0,8284 га, кадастровий №:28:001:0792, є ТОВ „Технопарк Проскурів, форма власності колективна.

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-021 від 25.10.2021, земельна ділянка площею 0,8284 га, кадастровий №:28:001:0792 зареєстрована Управлінням Держгеокадастру у Хмельницькому районі Хмельницької області 11.11.2015.

У справі міститься податкова декларація з плати за землю (земельний податок) за 2021 рік ТОВ „Технопарк Проскурів щодо земельних ділянок з кадастровим №:28:002:0774, площею 1,1623 га та кадастровим №:28:001:0792, площею 0,8284 га.

19.01.2022 право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :28:002:0774 та :28:001:0792 зареєстровано за Агрофірмою „Проскурів, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.07.2023 за №340091280 та №300091193. Для реєстрації подані документи: рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.09.2021 у справі №924/1351/20 (924/914/20) та державний акт на право колективної власності на землю, серія та номер: ХМ, виданий 20.02.1996, видавник: Розсошанська сільська рада.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 цього Кодексу. Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист їх прав і охоронюваних законом інтересів, які порушені або оспорюються.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Відповідно, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Вирішуючи спір по суті, господарський суд має встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, для захисту якого звернувся позивач.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.01.2023 у справі №917/559/21.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Аналогічні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Позивач звертаючись з позовом про визнання недійсними договорів про право користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) зазначає, що такі договори укладені з порушенням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки ТОВ "Технопарк Проскурів" розпорядилося правом користування, яке виходячи із обставин, встановлених судовим рішенням у справі №924/1351/20 (924/914/20) перебувало у власності цього Товариства незаконно, що вказує на невідповідність спірних договорів емфітевзису ст. 317 ЦК України. Також вказує, що зміст договорів суперечить ст. 321 ЦК України, оскільки спірними правочинами без волі на те дійсного власника КП „Агрофірма „Проскурів обмежено його право користування, шляхом передачі такого права іншій особі.

Положення частини 2 статті 16 ЦК України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3 , 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 і від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17).

Як вбачається з матеріалів справи, 14.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю „Технопарк Проскурів та ОСОБА_1 укладено договір про право користування земельною ділянкою (договір емфітевзису), відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю „Технопарк Проскурів передало ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 1,1623 га, кадастровий №:28:002:0774, з метою її використання для сільськогосподарських потреб (емфітевзису).

Аналогічний договір 14.12.2021 було укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю „Технопарк Проскурів та ОСОБА_1 з приводу земельної ділянки загальною площею 0,8284 га, кадастровий №:28:001:0792.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 395 ЦК речовим правом на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Частиною 1 ст. 407 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і фізичною особою, юридичною особою (далі - землекористувач).

Згідно з ч. 1 ст. 102-1 Земельного кодексу України, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Таким чином, для правильного вирішення спору необхідно з`ясувати хто був власником земельних ділянок площею 1,1623 га, кадастровий №:28:002:0774 та площею 0,8284 га, кадастровий №:28:001:0792 на момент укладення оспорюваних договорів емфітевзису.

У п. 1.8. спірних договорів вказано, що представник власника ТОВ „Технопарк Проскурів стверджує та гарантує, що на момент укладення договорів судових спорів щодо них, а також прав у третіх осіб, як у межах, так і за межами України, немає.

Однак на момент укладення спірних договорів з приводу земельних ділянок площею 1,1623 га, кадастровий №:28:002:0774 та площею 0,8284 га, кадастровий №:28:001:0792 існував спір у справі №924/1351/20 (924/914/20) за позовом Агрофірми "Проскурів" до ПАТ "Проскурів" та ТОВ "Технопарк Проскурів про скасування рішень державних реєстраторів та витребування вище вказаних земельних ділянок.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 21.09.2021 у справі №924/1351/20 (924/914/20) витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю "Технопарк Проскурів" на користь Агрофірми "Проскурів" земельні ділянки з площею 1,1623 га, кадастровий №:28:002:0774 та площею 0,8284 га, кадастровий №:28:001:0792. В цій частині дане рішення залишено без змін постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 23.12.2021 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2022.

Спірні договори про право користування земельними ділянками від 14.12.2021 були укладенні під час перегляду в апеляційному порядку судового рішення у справі №924/1351/20 (924/914/20), яким витребувано відповідні земельні ділянки від ТОВ "Технопарк Проскурів" на користь Агрофірми "Проскурів".

Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Під час розгляду справи №924/1351/20 (924/914/20) судами було встановлено наступні обставини та зроблені висновки:

- 24.12.2015 за Агрофірмою „Проскурів, на підставі державного акту серії ХМ № 000002 від 20.02.1996 зареєстровано право колективної власності на земельні ділянки за цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,8284 га кадастровий №:28:001:0792 та площею 1,1623 га кадастровий №:28:002:0774.

- в подальшому 22.04.2016 вказані земельні ділянки були зареєстровані на праві власності за ПАТ „Проскурів, а 16.06.2020 за ТОВ "Технопарк Проскурів".

- на підставі положень частини шостої статті 91 ГПК України, судами не було прийнято до уваги копії протоколу засідання правління позивача від 20.01.2016 та акту приймання-передачі від 20.01.2016 спірних ділянок ПАТ "Проскурів" (які стали підставою для реєстрації за ПАТ "Проскурів" права власності на спірні земельні ділянки) в якості належних, допустимих та достовірних доказів, враховуючи відсутність таких оригіналів та зважаючи на заперечення позивача самого факту існування оригіналів документів. Враховуючи зазначене, судом зроблено висновок, що останнім не підтверджено та не доведено наявність та правомірність підстави для реєстрації за ПАТ "Проскурів" права власності на спірні земельні ділянки, зокрема, на земельні ділянки площею 0,8284 га кадастровий №:28:001:0792 та площею 1,1623 га кадастровий №:28:002:0774.

- вибуття спірних земельних ділянок з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з власності Агрофірми "Проскурів" до ПАТ "Проскурів" та в подальшому до ТОВ "Технопарк Проскурів" було здійснено в період дії мораторію щодо відчуження земель сільськогосподарського призначення, що є порушенням підпункту б) пункту 15 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції станом на дату прийняття рішень державних реєстраторів від 22.04.2016 та від 18.06.2020).

Право на витребування майна з чужого незаконного володіння має зокрема особа (власник, який не володіє), яка має відповідні правовстановлюючі документи, що беззаперечно підтверджують належність їй конкретно визначеного майна, яке було незаконно привласнено іншою особою (не власник, який володіє).

З огляду на викладене у справі №924/1351/20 (924/914/20) суди захистили право КП "Агрофірма "Проскурів", як власника земельних ділянок, зокрема, з кадастровими номерами :28:001:0792 та :28:002:0774.

Як вбачається з рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.09.2021 у справі №924/1351/20 (924/914/20), судом встановлено відсутність документів, зокрема, рішення правління позивача та акту прийому-передачі про передачу від Агрофірми "Проскурів" до ПАТ "Проскурів" земельних ділянок площею 0,8284 га кадастровий №:28:001:0792 та площею 1,1623 га кадастровий №:28:002:0774.

Відтак, з огляду на не доведення волі на відчуження від Агрофірми "Проскурів" до ПАТ "Проскурів" (перше вибуття) спірних земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в період дії мораторію щодо відчуження земель сільськогосподарського призначення (що є порушенням підпункту б) пункту 15 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції станом на дату прийняття рішень державних реєстраторів від 22.04.2016 та від 16.06.2020), свідчить про "дефект волі" власника на вибуття такого майна.

Зазначені обставини стали підставою для витребування від ТОВ "Технопарк Проскурів" на користь Агрофірми "Проскурів" земельних ділянок площею 1,1623 га, кадастровий номер :28:002:0774 та площею 0, 8284 га, кадастровий номер :28:001:0792.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

На підставі рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.09.2021 у справі №924/1351/20 (924/914/20) та державного акту на право колективної власності на землю, виданого Розсошанською сільською радою 20.02.1996, за Агрофірмою „Проскурів 19.01.2022 було зареєстровано право власності на земельні ділянки площею 0,8284 га кадастровий №:28:001:0792 та площею 1,1623 га кадастровий №:28:002:0774.

Судом враховується, що судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності. Подібний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі №907/742/16.

З огляду на зазначене, необґрунтованим та безпідставним є посилання ОСОБА_1 на те, що на момент укладення спірних договорів рішення у справі №924/1351/20 (924/914/20) не набрало законної сили.

З приводу твердження ОСОБА_1 про те, що на момент укладення спірних договорів право власності на земельні ділянки було зареєстроване за ТОВ "Технопарк Проскурів" та ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельних ділянок, суд зазначає таке.

У даному випадку Агрофірма „Проскурів не втратила право володіння земельними ділянками площею 1,1623 га, кадастровий №:28:002:0774 та площею 0,8284 га, кадастровий №:28:001:0792 у зв`язку з державною реєстрацією права власності на земельну ділянку за ПАТ „Проскурів, оскільки останнє не набуло права власності на вказану земельну ділянку, а лише стало фактичним володільцем земельної ділянки. В подальшому таким фактичним володільцем стало ТОВ "Технопарк Проскурів".

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17, від 20.06.2023 у справі №362/2707/19).

Незалежно від того, що станом на момент укладення спірних договорів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містився запис про право власності ТОВ "Технопарк Проскурів" на земельні ділянки з кадастровими номерами :28:002:0774 та :28:001:0792, їх власником була Агрофірма "Проскурів", що стало підставою для задоволення віндикаційного позову та витребування на користь позивача (Агрофірми "Проскурів") вказаних земельних ділянок на підставі ст. 387 ЦК України, згідно рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.09.2021 у справі №924/1351/20 (924/914/20).

Поняття добросовісного набувача пов`язується у ЦК України (ст. ст. 330, 388) з можливістю захисту від власника у разі набуття (придбання) майна.

Добросовісним вважається той набувач, який не знав і не мав знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати.

Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається (отримується у користування) не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17).

На підставі спірних договорів, укладених з ТОВ "Технопарк Проскурів", ОСОБА_1 набула право користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб, власником яких є позивач.

В матеріалах справи відсутні докази того, що станом на дату укладання договорів емфітевзису ОСОБА_1 було відомо, що ТОВ "Технопарк Проскурів" не міг укладати такі договори, оскільки дійсним власником земельних ділянок була Агрофірма „Проскурів, як і не було відомо про існування судової справи №924/1351/20 (924/914/20), за результатом розгляду якої було встановлено належність спірних земельних ділянок позивачу.

Також на момент укладення спірних договорів в Державному реєстрі були відсутні відомості про будь-які обтяження на земельні ділянки (арешти, заборони, тощо).

Тобто, укладаючи договори про право користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (з кадастровими номерами :28:002:0774 та :28:001:0792) ОСОБА_1 мала усі підстави вважати, що документи на підставі яких ТОВ "Технопарк Проскурів" володіло відповідними земельними ділянками, є законними, та правомірно очікувала, що ТОВ "Технопарк Проскурів", яке згідно даних Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно було власником земельних ділянок, укладаючи спірні договори, мало законне право розпоряджатися земельними ділянками, зокрема, передавати їх іншим особам в користування для сільськогосподарських потреб.

З огляду на зазначене, суд погоджується з твердженням ОСОБА_1 , що вона є добросовісним набувачем земельних ділянок з кадастровими номерами :28:002:0774 та :28:001:0792.

Однак, як було зазначено вище, вказані земельні ділянки вибули з власності позивача поза його волею.

Таким чином, на момент укладення спірних договорів дійсним власником земельних ділянок з кадастровими номерами :28:002:0774 та :28:001:0792 була Агрофірма „Проскурів і саме вона вправі приймати рішення щодо володіння, користування та розпорядження такими земельними ділянками, зокрема, щодо передачі в користування іншій особі.

Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Водночас власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України), які він може реалізовувати на власний розсуд. Тобто, саме власник має право на визначення юридичної долі свого майна, у тому числі й шляхом надання його іншим особам, а також вилучення цього майна у відповідних суб`єктів.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Оскільки на момент укладення оспорюваних договорів емфітевзису власником земельних ділянок площею 1,1623 га, кадастровий №:28:002:0774 та площею 0,8284 га, кадастровий №:28:001:0792 була Агрофірми „Проскурів, відповідач - ТОВ "Технопарк Проскурів" незаконно реалізувавши повноваження власника, розпорядилося відповідними земельними ділянками та передав їх у користування ОСОБА_1 .

Зі змісту ст. 152 Земельного кодексу України слідує, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною.

Обставини, встановлені судом свідчать про невідповідність спірних договорів емфітевзису вимогам цивільного законодавства, зокрема ст. 317 ЦК України, відповідно до якої саме власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, ст. 321 ЦК України, яка гарантує непорушність права власності.

Зі змісту ч. 1 ст. 407 ЦК України, ч. 1 ст. 102-1 ЗК України слідує, що право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і фізичною особою, юридичною особою (далі - землекористувач).

Оскільки на момент укладення спірних договорів власником земельних ділянок була Агрофірма „Проскурів, договори емфітевзису від 14.12.2021 укладені з порушенням вимог ч. 1, ч. 2 ст. 203 ЦК України, оскільки обмежують права власника на власний розсуд користуватися та розпоряджатися своїм майном, що є підставою для визнання договорів емфітевзису від 14.12.2021 недійсними на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Суд не погоджується з твердженням ОСОБА_1 , що визнання недійсними спорюваних договорів порушить її права, як добросовісного набувача спірних земельних ділянок, що може вважатися не пропорційним, матиме наслідком порушення справедливого балансу, покладатиме надмірний індивідуальний тягар та становитиме порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд зауважує, що з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України Конвенція є частиною національного законодавства, відтак принципи, проголошені у Конвенції, підлягають застосуванню національними судами. При цьому, у відносинах між власником та набувачем майна, положення Конвенції застосовуються лише у тій межі, що не суперечить суті правозахисних відносин.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів;

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах Рисовський проти України від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), Кривенький проти України від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору.

Право власника земельної ділянки вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою передбачене у чинному законодавстві України (ст. 152 ЗК України). Захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, визнання угоди недійсною. Відповідні приписи стосовно охорони права власності і підстав для їх застосування є доступними, чіткими та передбачуваними.

Судом встановлено, що майно (земельні ділянки) вибуло з володіння власника (Агрофірми „Проскурів) поза його волею. Разом з тим відповідач ( ОСОБА_1 ) є добросовісним набувачем.

Визнання недійсними оспорюваних договорів, за якими земельні ділянки надані ОСОБА_1 в користування для сільськогосподарських потреб поза волею власника, переслідує легітимну мету охорони права власності особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також з метою дотримання таких прав відповідно до загальних інтересів суспільства.

Також, пропорційність втручання у право володіння та справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання, в цьому випадку полягає у тому, що рішенням суду було задоволено позов КП Агрофірми "Проскурів" та витребувано від ТОВ "Технопарк Проскурів" на користь Агрофірми "Проскурів" земельні ділянки площею 1,1623 га, кадастровий №:28:002:0774 та площею 0,8284 га, кадастровий №:28:001:0792, власником якої є позивач. Агрофірма „Проскурів здійснила державну реєстрацію права власності на вказані земельні ділянки. При цьому, зареєстроване за ОСОБА_1 право користування вказаними земельними ділянками для сільськогосподарських потреб на підставі спірних договорів обмежує права позивача, як власника таких земельних ділянок на власний розсуд користуватися на розпоряджатися своїм майном.

Враховуючи наведене, у даному випадку визнання недійсними спірних договорів емфітевзису є належним способом поновлення порушеного права позивача на користування та розпорядження земельними ділянками, який може забезпечити приведення обсягу прав сторін щодо земельних ділянок у стан, який існував до реєстрації земельних ділянок площею 1,1623 га, кадастровий №:28:002:0774 та площею 0,8284 га, кадастровий №:28:001:0792 за ПАТ "Проскурів".

Крім того, з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України, ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутися до ТОВ "Технопарк Проскурів" із відповідним позовом про відшкодування витрат понесених у зв`язку із укладенням спірних договорів, при цьому відсутні підстави вважати, що вчиняючи такі дії ОСОБА_1 понесе індивідуальний і надмірний тягар.

Відтак, втручання у право відповідача ( ОСОБА_1 ) на користування майном (земельними ділянками) в даному випадку переслідує легітимну мету, цей захід є пропорційним легітимній меті втручання у право та не призводить до понесення останніми індивідуального і надмірного тягаря.

Щодо ефективності способу захисту, обраного позивачем.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однак якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ГПК України).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. (Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.10.2022 у справі № 914/2476/20, від 30.08.2022 у справі №914/1658/15).

ОСОБА_1 у письмових поясненнях від 15.04.2024 вважає, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту. Зазначає, що обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним проточину є двостороння реституція; окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача; судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту; спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникла необхідність повторного звернення до суду. Посилається на правові позиції Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 23.09.2021 у справі №924/1907/15, від 26.05.2023 у справі №9058/77/21, від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц.

Судом враховується, що КП „Агрофірма „Проскурів не є стороною оспорюваних правочинів, відповідно не вчиняло будь-яких дій на виконання правочинів (сплата коштів, передача майна, тощо). Тому в даному випадку позивач не може заявляти вимоги щодо застосування наслідків визнання судом недійсним правочину (двостороння реституція).

Як вбачається з матеріалів справи, на момент звернення позивача з даним позовом до суду, право власності на земельні ділянки площею 1,1623 га, кадастровий №:28:002:0774 та площею 0,8284 га, кадастровий №:28:001:0792 було зареєстровано за Агрофірмою „Проскурів, тому у позивача відсутня необхідність у витребуванні вказаних земельних ділянок з володіння відповідачів.

Враховуючи обставини даної справи, правові висновки Верховного Суду, на які посилається ОСОБА_1 , не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19), постанові Верховного Суду від 30.08.2022 у справі №914/1658/15.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем (відповідачами) та чи є обраний позивачем спосіб захисту ефективним, тобто чи призведе до поновлення порушеного права.

Як було встановлено судом, власником земельних ділянок з кадастровими номерами :28:002:0774 та :28:001:0792 на момент укладення спірних договорів була Агрофірма "Проскурів". Укладення між відповідачами договорів емфітевзису від 14.12.2021 обмежують права власника на власний розсуд користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Укладення спірних договорів стало підставою для внесення 14.12.2021 до Державного реєстру речових прав відомостей про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права користування земельними ділянками з кадастровими номерами :28:002:0774 та :28:001:0792, власником яких є позивач.

Згідно положень п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Таким чином, судове рішення про визнання недійсним договору, у даному випадку договорів емфітевзису, після його пред`явлення державному реєстратору, є підставою для припинення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідного речового права (права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб). Тобто, обраний позивачем спосіб захисту та задоволення позову призведе до захисту інтересів позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

З огляду на вище викладене, враховуючи, що власником земельних ділянок площею 1,1623 га, кадастровий №:28:002:0774 та площею 0,8284 га, кадастровий №:28:001:0792 є позивач та на момент звернення з даним позовом таке право було зареєстровано за Агрофірма „Проскурів, вимога позивача про визнання недійсними спірних договорів емфітевзису є належним, достатнім та ефективним способом захисту, який передбачений законом та спрямований на відновлення порушеного права позивача щодо користування та розпорядження вище вказаними земельними ділянками, якими незаконно розпорядився ТОВ „Технопарк Проскурів, не маючи на це відповідного права.

З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат між сторонами.

За загальним правилом за результатами розгляду спору судові витрати підлягають покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 4 ст. 129 ГПК України).

Разом з тим, ч. 9 ст. 129 ГПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи, що спір виник внаслідок неправомірних дій ТОВ „Технопарк Проскурів, який під час укладення спірних договорів незаконно розпорядився земельними ділянками, власником яких є позивач, а ОСОБА_1 була добросовісним набувачем щодо права користування земельними ділянками, суд вбачає підстави для покладення витрат позивача по оплаті судового збору на ТОВ „Технопарк Проскурів.

Керуючись ст. ст. 2, 20, 24, 73, 74, 129, 232, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) із кадастровим номером :28:001:0792 від 14.12.2021 №1738, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Твердохліб В.П., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю „Технопарк Проскурів () та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Визнати недійсним договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) із кадастровим номером :28:002:0774 від 14.12.2021 №1737, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Твердохліб В.П., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю „Технопарк Проскурів () та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Технопарк Проскурів (31362, Хмельницька область, Хмельницький район, с. Розсоша, вул. Центральна, 1/1 А, ) на користь Колективного підприємства „Агрофірма „Проскурів (29008, м. Хмельницький, вул. Кам`янецька, 257, ) 5368,00 грн. (п`ять тисяч триста шістдесят вісім гривень 00 коп.) витрат по оплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 ГПК України)

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 19.04.2024.

Суддя О.Є. Танасюк

Виготовлено примірників:

1 - до справи;

2 - Агрофірма „Проскурів - надісл. до ел.кабінету;

3 - арбітражному керуючому Рудому А.М. - надісл. до ел.кабінету;

4 - представник ОСОБА_1 - адвокат Керницька О.В. - надісл. до ел.кабінету;

5 - ТОВ „Технопарк Проскурів - надісл. до ел.кабінету;

6 - ОСОБА_3 - надісл. до ел.кабінету.