ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/2239/23
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №6

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Колоколова С.І.,

Ярош А.І.,

секретар судового засідання Полінецька В.С.,

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Яковлева А.О., у порядку самопредставництва;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеського обласного комунального підприємства Видавництво Чорномор`я

на рішення Господарського суду Одеської області

від 28 листопада 2023 року (повний текст складено 08.12.2023)

у справі № 916/2239/23

за позовом: Одеського обласного комунального підприємства Видавництво Чорномор`я

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ЛАЙСВЕС

про розірвання договорів, виселення та стягнення 203 692,56 грн.,-

суддя суду першої інстанції: Погребна К.Ф.

місце винесення рішення: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області.

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 17.04.2024 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року Одеське обласне комунальне підприємство (ООКП) Видавництво Чорномор`я (далі також позивач, Видавництво «Чорномор`я») звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) ЛАЙСВЕС (далі також відповідач, Підприємство), в якій просило суд:

- стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати у сумі 127 492,28 грн., заборгованість по сплаті експлуатаційних витрат у розмірі 28 036,45 грн., пеню за несвоєчасну сплату орендної плати в сумі 26 239,09 грн., штраф за відсутність договору страхування орендованого майна в розмірі 12 018,57 грн., інфляційні втрати у розмірі 7 744,30 грн. 3% річних у сумі 2 161,87 грн.;

- розірвати договори оренди нерухомого майна від 10.10.2016 та від 26.04.2018, укладені між ООКП Видавництво Чорномор`я та ТОВ ЛАЙСВЕС;

- виселити ТОВ ЛАЙСВЕС з нежитлового приміщення п`ятого поверху редакційного корпусу літ. «А» №1-126, загальною площею 12,1 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, пл. Бориса Дерев`янка, 1 та нежитлового приміщення п`ятого поверху редакційного корпусу літ. «А» №1-127, загальною площею 12,2 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, пл. Бориса Дерев`янка, 1.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору за подання позову у сумі 8 423,39 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов спірних договорів оренди в частині повної та своєчасної сплати орендної плати і експлуатаційних витрат орендодавця по утриманню об`єкту оренди; вказує, що відповідачем в порушення пунктів 4.9-4.12 договорів оренди, не застраховано орендоване майно.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.11.2023 у справі №916/2239/23 (суддя Погребна К.Ф.) позов Одеського обласного комунального підприємства Видавництво Чорномор`я задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ЛАЙСВЕС на користь Одеського обласного комунального підприємства Видавництво Чорномор`я основний борг в сумі 25 856,28 грн., пеню в розмірі 6 428,75 грн., штраф за відсутність договору страхування в розмірі 8 493,74 грн., 3% річних в сумі 494,99 грн., інфляційні витрати в сумі 2 150,08 грн. та судовий збір в сумі 651,36 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив про необґрунтованість вимог позивача щодо розірвання спірних договорів оренди, оскільки судом було встановлено, що термін дії договору від 10.10.2016 закінчився 10.10.2020, а договору від 26.04.2018 закінчився 24.04.2021, і враховуючи те, що розірвати можна лише діючий договір (срок/термін дії якого не закінчився), відповідні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню. При цьому, місцевий господарський суд звернув увагу на те, що вимоги щодо розірвання договору оренди від 29.01.2018 позивачем не заявлялась.

Разом із тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ООКП Видавництво Чорномор`я про виселення відповідача зі спірних нежитлових приміщень, суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту перебування ТОВ ЛАЙСВЕС у зазначених приміщеннях, після припинення строку дії договорів.

Також, виходячи з факту припинення строку дії договорів від 10.10.2016 та від 26.04.2018, суд дійшов висновку про відмову з задоволенні позовних вимог про стягнення за останніми заборгованості з орендної плати, експлуатаційних витрат, та похідних від них вимог про стягнення нарахованих пені, інфляційних витрат, 3% річних. При цьому, окремо судом було зазначено, що в межах даної справи позивачем не заявлялись вимоги, у відповідності ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, яка передбачає право наймодавця на вимогу про стягнення з наймача неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі. Крім того, судом було зауважено, що з огляду на припинення строку дії договорів оренди від 10.10.2016 та від 26.04.2018 у відповідача відсутній обов`язок передбачений п.п. 4.9, 4.10 договорів, щодо переукладання відповідних договорів страхування, що свідчить про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу в загальному розмірі 3 524,83грн. нарахованого по вказаним договорам, за відсутністю договорів страхування орендованого майна, є безпідставною в зв`язку з чим задоволенню не підлягає.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за договором від 29.01.2018 в сумі 79 119,18 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що у матеріалах справи наявні первинні документи на підтвердження заявлених до відшкодування витрат на утримання орендованого майна лише на суму 25 856,28 грн., які і підлягають стягненню. З огляду на відсутність у матеріалах справи первинних документів на підтвердження витрат на утримання орендованого майна у розмірі 53 262,90 грн., суд відмовив у стягненні останніх за необґрунтованістю. При цьому, судом було вказано, що акт звірки взаєморозрахунків за період 01.08.2022 по 11.05.2023 не є належним доказом виникнення у відповідача зобов`язань з оплати орендних платежів за договором від 29.01.2018.

Щодо заявлених вимог по стягненню пені, 3% річних та інфляційних витрат за договором від 29.01.2018, то враховуючи часткове задоволення стягнення орендної плати (в частині її підтвердження первинними документами в окремих періодах), суд першої інстанції, перевіривши запропоновані позивачем розрахунки у цих періодах, дійшов висновку про їх обґрунтованість та правильність. Разом з тим, в непідтверджених періодах суд відмовив у стягненні пені, 3% річних та інфляційних витрат.

Приймаючи до уваги встановлений судом факт відсутності договору страхування орендованого майна до договору оренди від 29.01.2018, місцевий господарский суд зазначив про обґрунтованість та доведеність позивачем заявленого до стягнення штрафу у розмірі 8 493,74 грн. за відсутність страхування орендованого майна з 18.03.2021 по 31.12.2022.

Щодо відмови у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті експлуатаційних витрат та нарахованих на неї інфляційних витрат та 3% річних, то суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем зазначено загальний розмір заборгованості по сплаті експлуатаційних витрат за трьома договорами і окремого розрахунку по кожному з договорів оренди позивачем не здійснено, то встановити яка сума заборгованості, по якому договору та за який період підлягає стягненню є неможливим. При цьому, суд врахував, що в судовому засіданні представник позивача не зміг відповісти яка саме заборгованість по сплаті експлуатаційних витрат становить по кожному із договорів, а також незміг зазначити періоди їх нарахування.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Одеське обласне комунальне підприємство Видавництво Чорномор`я звернулось через підсистему Електронний суд до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2023 у справі №916/2239/23 в частині відмови у позовних вимогах та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач вважає оскаржуване рішення в частині відмови у позовних вимогах незаконним та необґрунтованим, ухваленим із неправильним застосуванням норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню) та порушенням норм процесуального права (неправильне дослідження та оцінки судом доказів, що призвело до неправильного вирішення справи).

Зокрема, апелянт вважає неправильним посилання суду першої інстанції на відсутності доказів у підтвердження факту перебування відповідача у спірних приміщеннях, оскільки після припинення дії договорів оренди від 10.10.2016 та від 26.04.2018 орендоване майно не поверталось відповідачем за актом повернення майна, як це передбачено договорами; відсутність акту огляду орендованого майна, складення якого можливо тільки в односторонньому порядку, свідчить про неповернення орендарем цього майна; відповідачем не повернуто ключі від орендованого майна, що позбавляє орендодавця скласти відповідний акт огляду орендованого майна; відповідач продовжував сплачувати орендну плату та відшкодування експлуатаційних витрат орендаря і після припинення договорів, що підтверджує користування орендованим майном.

На переконання позивача, враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції мав дійти висновку про обгрунтованість позовних вимог про виселення відповідача зі спірних приміщень та задовольнити таки вимоги.

Також апелянт не погоджується із позицією суду першої інстанції щодо часткової відмови у задоволенні стягнення заборгованості з орендної плати за договором від 29.01.2018 в розмірі 53 262,90 грн., оскільки, на переконання апелянта, первісними документами для підтвердження розміру орендної плати є ні акти звірки, ні акти надання послуг, а саме договір оренди, в якому встановлений розмір та строки для внесення орендної плати орендарем, які не залежать ані від підписання ним актів звірки, ані від наданих актів надання послуг. Як слід, у суду були всі підстави для задоволення вимог позивача по стягненню з відповідача всій суми заборгованості з орендної плати за договором від 29.01.2018 та, відповідно, вимог по стягненню пені, 3% річних та інфляційних витрат, у зв`язку із своєчасною несплатою цієї орендної плати.

Щодо відмови суду у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті експлуатаційних витрат та нарахованих на неї інфляційних витрат та 3% річних за договором від 29.01.2018, то апелянт вважає, що суд не був позбавлений можливості самостійно обчислити заборгованість по сплаті експлуатаційних витрат за кожним договором окремо, оскільки у матеріалах справи наявні акти звірки, акти наданих послуг і податкові накладні. Водночас позивач зазначив, що суд першої інстанції не зобов`язував позивача надати відповідні розрахунки по кожному договору окремо.

Детальніше доводи Одеського обласного комунального підприємства Видавництво Чорномор`я викладені в апеляційній скарзі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.01.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеського обласного комунального підприємства Видавництво Чорномор`я на рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2023 у справі №916/2239/23 та призначено її розгляд на 06.03.2024 о 10:30 год.

06.03.2024, у зв`язку з оголошенням у м. Одеса повітряної тривоги та через загрозу безпеці учасників справи, судова колегія оголосила перерву у даному судовому засіданні до 13.03.2024 о 12:30 год., про що винесена відповідна ухвала суду від 06.03.2024.

11.03.2024 від ТОВ ЛАЙСВЕС до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач не погоджується з доводами останньої та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Також у відзиві ТОВ ЛАЙСВЕС обґрунтовує причини пропуску строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, встановленого ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.01.2024.

Відповідач вказує, що самостійно подати відзив він не міг з огляду на відсутність фахових знань, у зв`язку з чим 31.01.2024 звернувся за отриманням професійної правничої допомоги до адвоката Конева К.С., який, в свою чергу, був позбавлений можливості виконати вимоги Господарського процесуального кодексу щодо порядку представництва у справі №916/2239/23, оскільки йому було заблоковано НААУ генерацію адвокатських ордерів, враховуючи несплату у 2024 році щорічного внеску на адвокатське самоврядування. За поясненнями відповідача, відповідні платежі щорічного внеску на адвокатське самоврядування були зроблені адвокатом 06.02.2024, однак, генерацію ордерів останньому було відновлено лише у березні 2024. Судом апеляційної інстанції, після отримання 04.03.2024 заяви представника відповідача - адвоката Конева К.С., було надано останньому доступ до справи №916/2239/23 в Електронному суді 05.03.2024, що свідчить про те, що фактично із змістом апеляційної скарги представник ТОВ ЛАЙСВЕС ознайомився лише 05.03.2024.

При цьому, відповідач наполягає на тому, що ні в паперовому варіанті, ні через електронну пошту, ні до електронного кабінету ТОВ ЛАЙСВЕС апеляційна скарга з боку позивача відповідачу не надходила.

Враховуючи вказані обставини, відповідач просить прийняти та залучити до матеріалів справи №916/2239/23 відзив на апеляційну скаргу, поданий із порушенням процесуальних строків.

По суті заперечень на апеляційну скаргу відповідач вказує, зокрема, що позивачем в обґрунтування своєї правової позиції не надано жодного доказу передачі відповідачу рахунків на оплату орендної плати та експлуатаційних витрат; позивачем не вказано яким чином ним обраховувались суми експлуатаційних витрат та не надано жодного доказу реального здійснення експлуатаційних витрат; складання актів звірки взаємних розрахунків за підписом лише однієї сторони договору, не може слугувати належним доказом виникнення у відповідача заборгованості; позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження того, що договори оренди від 10.10.2016 та від 26.04.2018 продовжують діяти, а відповідач продовжує користування нерухомим майном позивача; перелік доказів, наданих позивачем не надає можливості здійснити розрахунки за кожним з договорів оренди окремо, оскільки фактично до матеріалів позовної заяви надані лише відповідні договори з додатками, акти звірки взаємних розрахунків за обмежені проміжки часу та підписані лише позивачем, а також частина рахунків, жодний з яких не містить відмітки відповідача про їх отримання.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, розглянувши вищенаведене клопотання відповідача, ухвалила відмовити у поновленні строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, оскільки з огляду на положення ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, відновлення пропущеного процесуального строку є правом господарського суду, яким суд користується, виходячи із поважності причин пропуску строку скаржником, і лише сам факт подання скаржником клопотання про поновлення строку не кореспондується з автоматичним обов`язком суду відновити цей строк. При цьому, поважними визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій, які у кожному окремому випадку суд, з урахуванням конкретних обставин пропуску строку, оцінює та робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

У даному випадку ТОВ ЛАЙСВЕС взагалі не обґрунтовано поважності причин пропуску строку для подання відзиву на апеляційну скаргу, оскільки діюче законодавство не обмежує представництво інтересів в суді певним колом осіб, а тому, відповідач мав час для звернення до іншого адвокату, ніж Конев К.С., який не міг здійснювати представництво інтересів ТОВ ЛАЙСВЕС у справі №916/2239/23 через суб`єктивну поведінку відносно своїх обов`язків щодо сплати щорічного внеску на адвокатське самоврядування.

Згідно зі ст. 118 Господарського процесуального кодексу України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, право подати відзив на апеляційну скаргу відповідач втратив у зв`язку із пропуском визначеного судом строку для вчинення відповідних процесуальних дій, що має наслідком залишення цього процесуального документу судом апеляційної інстанції без розгляду.

13.03.2024 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшли заперечення проти поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, з посиланням на те, що відзив на апеляційну скаргу сформований відповідачем в системі «Електронний суд» більш, ніж через місяць після встановленого судом строку, але, об`єктивно непереборних обставин, що унеможливили вчинення відповідних процесуальних дій, з боку ТОВ ЛАЙСВЕС в клопотанні про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу не наведено.

Ухвалою суду від 13.03.2024 визначено розглядати справу №916/2239/23 у розумний строк та оголошено перерву у судовому засіданні до 27.03.2024 о 12:00.

Ухвалою суду від 27.03.2024 у судовому засіданні оголошено перерву до 17.04.2024 о 12:00 год.

У зв`язку зі звільненням у відставку та відрахуванням зі штату суду судді Разюк Г.П., розпорядженням керівника апарату суду від 10.04.2024 №93 було призначено повторний автоматизований розподіл справи №916/2239/23.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2024 для розгляду справи №916/2239/23 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Колоколова С.І., Ярош А.І., на підставі чого ухвалою суду від 11.04.2024 вказану справу було прийнято до свого провадження визначеною судовою колегією у зміненому складі.

В судовому засіданні 17.04.2024 представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Разом з цим, до суду було надано клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю ЛАЙСВЕС про розгляд справи без участі його представника, що було враховано судовою колегією.

Згідно з ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні 17.04.2024 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, заслухавши представника позивача, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Матеріали справи свідчать, що 10.10.2016 між Одеським обласним комунальним підприємством "Видавництво "Чорномор`я" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАЙСВЕС" (орендар) було укладено договір оренди майна, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення п`ятого поверху редакційного корпусу літ.А №1-126 загальною площею 12,1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Бориса Дерев`янка, 1, вартість якого, згідно з незалежною оцінкою від 08.08.2016, становить 58 181,00 грн. (у подальшому - майно), з метою розміщення офісу (т. 1 а.с. 13-17).

Відповідно до п. 2.1 договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний в цьому договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.

Згідно п. 2.3 договору, майно вважається поверненим орендодавцю з часу підписання сторонами акта приймання-передачі (повернення) майна.

Орендна плата перераховується орендодавцю щомісячно не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, та визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - серпень 2016 року 870,09 грн. Орендна плата за перший місяць оренди - жовтень 2016 визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за вересень та жовтень 2016 року, після їх повідомлення Держкомстатом. На 2016р. у відповідності до п.9 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет на 2016рік від 25.12.15р. №928-VІІІ припинено дію норми ст. 10 Закону України Про оренду державного та комунального майна від 10.04.1992р. №2269-ХІІ у частині індексації орендної плати (п. 3.1 договору).

Вказана у п. 3.1 договору орендна плата не враховує ПДВ, експлуатаційні витрати орендодавця по утриманню об`єкта оренди, податок на землю тощо, які сплачуються орендарем окремо, на підставі виставлених орендодавцем рахунків за ставками, що діють на час плати. У разі несплати вказаних у цьому пункті коштів протягом більш ніж 60 днів з моменту виставлення рахунку, орендодавець має право на розірвання цього договору (п. 3.5 договору).

Пунктом 3.2 договору передбачено, що розмір орендної плати може бути переглянуто на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики, зміни централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до п. 3.3 договору, орендна плата, сплачена несвоєчасно або не в повному обсязі, сплачується орендодавцеві з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Якщо орендар не вносить орендної плати протягом 60 днів понад строку її сплати, вказаного у п. 3.1 цього договору, це є підставою для орендодавця щодо розірвання договору у порядку, встановленому чинним законодавством України, що не звільняє орендаря від обов`язків по сплаті пені та орендної плати за час користування майном (п. 3.4 договору).

Положеннями п. 4.9 договору встановлено, що орендар несе ризик випадкової загибелі чи пошкодження орендованого майна та повинен у тижневий термін з моменту набрання договору юридичної сили застрахувати його на користь орендодавця у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Згідно з п. 4.10 договору, орендар повинен поновлювати договори страхування орендованого майна таким чином, щоб на час закінчення дії попереднього договору страхування наступний вже було укладено.

Порушення орендарем зобов`язань, передбачених пунктам 4.9 та 4.10 цього договору є підставою для орендодавця щодо розірвання договору згідно з чинним законодавством України, (п. 4.11 договору).

За вимогами п. 4.12 договору орендар повідомляє орендодавця та власника майна про укладання та переукладання договорів страхування протягом тижня після їх переукладання та надсилає їм копії нових договорів страхування.

У п. 4.13 договору встановлено, що у разі порушення строків, вказаних у п. п. 4.8, 4.9 та 4.11, орендар сплачує штраф у розмірі 1/20 від суми орендної плати з урахуваннях індексу інфляції на час сплати за кожний день прострочення, враховуючи день сплати.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та умовами цього договору (п. 8.1 договору).

Договір діє з 10.10.2016 року і до 10.10.2017 року (п. 9.1 договору).

Відповідно до п. 9.4 договору, його дія припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно з п. 9.5 договору, у разі припинення цього договору майно повертається орендарем орендодавцеві не пізніше трьох робочих днів. У разі, якщо орендар затримав повернення майна, він несе ризик його випадкової загибелі або пошкодження та сплачує орендодавцеві неустойку у розмірі подвійної плати за користування майном, визначеної відповідно до пункту 3.1 цього договору за весь час прострочення.

Пунктом 9.8 договору встановлено, що зміни та доповнення до договору підлягають оформленню відповідної додаткової угоди за підписом сторін і повинні бути погоджені з власником майна. Одностороння відмова від виконання договору та внесення змін не допускається.

Приписами п. 9.9 договору сторони узгодили, що договір може бути розірвано на вимогу однієї із сторін за рішенням господарського суду у разі невиконання іншою стороною своїх зобов`язань за цим договором, а також у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до п.п. 9.10, 9.11 договору, орендар повинен за 30 днів сповістити орендодавця про припинення договору, надіславши повідомлення та заяву. Орендар повинен за 60 днів до завершення терміну дії договору сповістити орендодавця про намір продовжити термін дії договору, надіславши йому повідомлення та заяву.

Даний договір підписано уповноваженими представниками обох сторін без будь-яких зауважень та застережень, підписи скріплено печатками юридичних осіб.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, в якості додатку до договору сторонами підписано розрахунок орендної плати нежитлового приміщення.

На виконання умов цього договору позивач здав, а відповідач прийняв нежитлове приміщення п`ятого поверху редакційного корпусу лит. «А» №1-126 загальною площею 12,1 кв. м, про що свідчить підписаний між сторонами Акт приймання передачі майна від 10.10.2016 (т. 1 а.с. 19).

В подальшому, між сторонами договору оренди від 10.10.2016 були укладені додаткові угоди: від 10.10.2017, якою продовжено термін дії договору оренди майна до 10.10.2018; від 10.10.2018, якою продовжено термін дії договору оренди до 10.10.2019; від 10.10.2019, якою продовжено термін дії договору оренди майна до 10.10.2020 (включно).

Крім того, відповідно до вказаної додаткової угоди від 10.10.2019, сторонами було викладено п. 1.1 та п. 3.1 договору в наступній редакції:

« 1.1 Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення п`ятого поверху редакційного корпусу літ. «А» №1-126 загальною площею 12,1 кв.м., що розташоване у будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Бориса Дерев`янка, 1, вартість якого, згідно з незалежною оцінкою від 08.08.2016, становить 83 326 грн. (у подальшому майно або Приміщення), з метою розміщення офісу.

3.1 Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України, і перераховується орендодавцю щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, та становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - серпень 2019 року 1238,66 грн. Орендна плата за перший місяць оренди жовтень 2019 визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за вересень та жовтень 2019 року після його повідомлення Державною службою статистики України. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.»

У матеріалах справи міститься відповідний розрахунок орендної плати нежитлового приміщення (т. 1 а.с. 23).

До договору оренди від 10.10.2016 відповідачем з Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Теком» були укладені договори добровільного страхування майна від 07.11.2016 №127, від 05.11.2018 №175, від 06.11.2017 №270, від 29.10.2019 №179, від 06.11.2020 №175 (т. 1 а.с. 24-28).

Крім того, 26.04.2018 між сторонами було укладено аналогічний договір оренди нежитлового приміщення п`ятого поверху редакційного корпусу літ. «А» №1-127 загальною площею 12,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Бориса Дерев`янка, 1, вартість якого, згідно з незалежною оцінкою від 13.03.2018, становить 86 376 грн., з метою розміщення офісу (т.1 а.с. 29-32).

Умови договору від 26.04.2018 є ідентичними вищенаведеним умовам договору оренди від 10.10.2016.

Разом з цим, відповідно до п. 3.1 цього договору орендна плата становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - лютий 2018 року 1 295,64 грн. Орендна плата за перший місяць оренди квітень 2018 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за березень та квітень 2019 року, після їх повідомлення Держкомстатом. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції на наступний місяць.

Відповідно до п. 9.1 договору, він діє з 26.04.2018 року і до 26.04.2019 року.

В якості додатку до договору сторонами підписано розрахунок орендної плати нежитлового приміщення (т. 1 а.с. 33).

На виконання умов цього договору позивач здав, а відповідач прийняв нежитлове приміщення п`ятого поверху редакційного корпусу лит. «А» №1-127 загальною площею 12,2 кв. м, про що свідчить підписаний між сторонами Акт приймання передачі майна від 26.04.2018 (т. 1 а.с. 34).

Додатковими угодами від 26.04.2019 та від 24.04.2020 до договору оренди від 26.04.2018 строни продовжували термін дії останнього до 26.04.2020 та до 26.04.2021 відповідно (т. 1 а.с. 35-36).

До договору оренди від 26.04.2018 відповідачем з Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Теком» були укладені договори добровільного страхування майна від 25.04.2018 №053/1, від 08.04.2019 №068, від 13.04.2020 №068, від 13.04.2021 №045 (т. 1 а.с. 37-40).

Також судом встановлено, що 29.01.2018 між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди нежитлових приміщень першого поверху виробничого корпусу №3-78, 3-79 загальною площею 138,9 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Бориса Дерев`янка, 1, вартість яких, згідно з незалежною оцінкою від 20.12.2017, становить 539 626,00 грн. (у подальшому - майно), з метою розміщення офісу (т. 1 а.с. 41-45).

Положення договору від 29.01.2018 є аналогічними умовам договорів оренди від 10.10.2016 та від 26.04.2018.

Зокрема:

Відповідно до п. 2.3 договору майно вважається поверненим орендодавцю з часу підписання сторонами приймання-передачі (повернення) майна.

Орендна плата перераховується орендодавцю щомісячно не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, та визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України, і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку грудень 2017 року 6 812,80 грн. Орендна плата за перший місяць оренди - січень 2018 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за січень 2018 року, після їх повідомлення Держкомстатом. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць(п. 3.1 договору).

Згідно з п. 3.3 договору, орендна плата, сплачена несвоєчасно або не в повному обсязі, сплачується орендодавцеві з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Якщо орендар не вносить орендної плати протягом 60 днів понад строку її сплати, вказаного у п.3.1 цього договору, це є підставою для орендодавця щодо розірвання договору у порядку, встановленому чинним законодавством України, що не звільняє орендаря від обов`язків по сплаті пені та орендної плати за час користування майном (п. 3.4 договору).

Вказана у п. 3.1 договору орендна плата не враховує ПДВ, експлуатаційні витрати орендодавця по утриманню об`єкта оренди, податок на землю тощо, які сплачуються орендарем окремо, на підставі виставлених орендодавцем рахунків за ставками, що діють на час сплати. У разі несплати вказаних у цьому пункті коштів протягом більш ніж 60 днів з моменту виставлення рахунку, орендодавець має право на розірвання цього договору (п. 3.5 договору).

Відповідно до п. 4.9 договору, орендар, зокрема, повинен у тижневий термін з моменту набрання договором юридичної сили застрахувати його на користь орендодавця у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Згідно п. 4.13 договору, у разі порушення строків, вказаних у п.п. 4.9, 4.10, 4.12, орендар сплачує штраф у розмірі 1/20 від суми орендної плати з урахуванням індексу інфляції на час сплати за кожний день прострочення, враховуючи день сплати.

Договір від 29.01.2018 діє з 29.01.2018 року і до 29.01.2019 року (п. 9.1 договору) та може бути продовженим (п. 9.11 договору), про що оформляється відповідна додаткова угода. Одностороння відмова від виконання договору та внесення змін не допускається (п. 9.8 договору).

У разі припинення цього договору майно повертається орендарем орендодавцеві не пізніше трьох робочих днів. У разі, якщо орендар затримав повернення майна, він несе ризик його випадкової загибелі або пошкодження та сплачує орендодавцеві неустойку у розмірі подвійної плати за користування майном, визначеної відповідно до пункту 3.1 цього договору за весь час прострочення (п. 9.5 договору).

Згідно п. 9.9 договору, останній може бути розірвано на вимогу однієї із сторін за рішенням господарського суду у разі невиконання іншою стороною своїх зобов`язань за цим договором, а також у випадках, передбачених чинним законодавством України.

В якості додатку до договору сторонами підписано розрахунок орендної плати нежитлового приміщення (т. 1 а.с. 46).

За Актом приймання-передачі майна від 29.01.2018 нежитлові приміщення першого поверху виробничого корпусу №3-78, 3-79 загальною площею 138,9 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Бориса Дерев`янка, 1, передано орендарю (т. 1 а.с. 47).

Між сторонами договору оренди від 29.01.2018 були укладені додаткові угоди: від 29.01.2019, якою продовжено термін дії договору оренди майна до 29.01.2020 та від 29.01.2020, якою продовжено термін дії договору оренди до 29.01.2021 (включно) (т.1 а.с. 48-50).

31.12.2022 сторонами підписано Акт повернення з оренди орендованого майна за договором оренди від 29.01.2018 (т. 1 а.с. 51-52).

Актів повернення з оренди орендованого майна за договорами оренди від 10.10.2016 та від 26.04.2018 у матеріалах справи не міститься.

Разом з цим, відносно договору оренди від 29.01.2018 у матеріалах справи наявні договори добровільного страхування майна серії 212/01 №193/000/180009 від 25.03.2018 та №913/212/1900022 від 20.03.2019, укладені між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» та ТОВ «ЛАЙСВЕС»; строк дії договорів: до 25.03.2019 та до 19.03.20 відповідно (т. 1 а.с. 53-54), а також - договір добровільного страхування майна юридичної особи в оренді №413/1534/20/1416059 від 18.03.2020, укладений між Публічним акціонерним товариством «Національна Акціонерна страхова компанія «Оранта» та ТОВ «ЛАЙСВЕС»; строк дії договору з 18.03.2020 до 17.03.2021 (т. 1 а.с. 55).

Як стверджує позивач, орендар систематично порушував умови договорів в частині внесення орендної плати та експлуатаційних витрат по утриманню об`єкта оренди, у зв`язку з чим:

- за розрахунком позивача станом на 11.05.2023 у ТОВ «ЛАЙСВЕС» існує заборгованість з орендної плати за договорами оренди майна від 10.10.2016, від 26.04.2018 та від 29.01.2018 у загальному розмірі 127 492,28 грн.;

- за розрахунком позивача станом на 11.05.2023 у відповідача існує заборгованість з експлуатаційних витрат за вказаними договорами оренди майна у розмірі 28 036,45 грн.

У зв`язку з несплатою відповідачем заборгованості з орендної плати та експлуатаційних витрат, позивач нараховував відповідачу пеню в розмірі 26 239,09 грн., інфляційні витрати у розмірі 7 744,30 грн., 3% річних у сумі 2 161,87 грн.

В підтвердження наявності заборгованості відповідача з оплати орендної плати позивач надав до суду:

- рахунки на оплату оренди за період з 31.07.2022 по 30.04.2023 (кожний рахунок на загальну суму по 3-м договорам); Акти надання послуг щодо оренди приміщень до вказаних рахунків, жодний з яких не підписаний відповідачем; рахунки щодо компенсаційних виплат (утримання майна, вивіз сміття, використання води, електроенергія передплата) за період з 31.07.2022 по 30.04.2023; Акти надання послуг до даних компенсаційних рахунків, які з боку орендаря не підписані (т. 2 а.с. 4-69);

- відповідні податкові накладні, зарєєстровані в ЄРПН (т. 2 а.с. 70-143).

- акт звірки взаємних розрахунків за період 01.01.2018-11.05.2023, підписаний лише позивачем, згідно з яким заборгованість орендаря з оплати орендної плати станом на 11.05.2023 становить 17 345,65 грн. (т. 1 а.с. 56-57);

- акт звірки взаємних розрахунків за договором оренди майна від 10.10.2016 за період 01.08.2022-15.05.2023, підписаний лише позивачем, згідно з яким заборгованість орендаря з оплати орендної плати станом на 15.05.2023 становить 19 705,18 грн. (т. 1 а.с. 58);

- акт звірки взаємних розрахунків за договором оренди майна від 26.04.2018 за період 01.08.2022-11.05.2023, підписаний лише позивачем, згідно з яким заборгованість орендаря з оплати орендної плати станом на 11.05.2023 становить 24 090,31 грн. (т. 1 а.с. 59);

- акт звірки взаємних розрахунків за договором оренди майна від 29.01.2018 за період 01.08.2022-11.05.2023, підписаний лише позивачем, згідно з яким заборгованість орендаря з оплати орендної плати станом на 11.05.2023 становить 66 351,14 грн. (т. 1 а.с. 60);

- акт звірки взаємних розрахунків за період 01.01.2018-11.05.2023 (компенсація), підписаний лише позивачем, згідно з яким заборгованість орендаря (компенсація) станом на 11.05.2023 становить 28 036,45 грн. (т. 1 а.с. 61-63).

Жодний зі вказаних актів з боку ТОВ «ЛАЙСВЕС» не підписаний.

Також позивач вказує, що на виконання умов договорів оренди щодо необхідності страхування майна, орендарем надано орендодавцю лише договори добровільного страхування майна за періоди:

- по договору від 10.10.2016 - з 07.11.2016 по 06.11.2021,

- по договору від 26.04.2018 з 26.04.2018 по 25.04.2022,

- по договору від 29.01.2018 з 26.03.2018 по 17.03.2021.

Отже, у період з 07.11.2021 по даний час - відсутній договір добровільного страхування майна по договору від 10.10.2016, з 26.04.2022 по даний час - відсутній договір добровільного страхування майна по договору від 26.04.2018, з 18.03.2021 по 31.12.2022 був відсутній договір добровільного страхування майна по договору оренди від 29.01.2018.

У зв`язку з цим, позивач нарахував відповідачу штраф в розмірі 12 018,57 грн. за відсутність договорів страхування орендованих приміщень.

Оскільки, за твердженням позивача, ТОВ «ЛАЙСВЕС» не виконує умови договорів оренди щодо сплати орендної плати вчасно та у повному обсязі (понад півроку за кожним), наявні підстави для розірвання спірних договорів оренди та повернення орендованого майна.

Крім того, позивач заявляє вимогу про виселення відповідача з нежитлових приміщень за договорами оренди від 10.10.2016 та від 26.04.2018.

Вказані обставини стали підставою звернення Одеського обласного комунального підприємства Видавництво Чорномор`я до господарського суду з відповідним позовом.

Проаналізувавши апеляційну скаргу в межах її доводів, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Як зазначалось вище, апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо:

- виселення відповідача зі спірних приміщень за договорами оренди від 10.10.2016 та 26.04.2018;

- стягнення заборгованості з орендної плати за договором від 29.01.2018 в розмірі 53 262,90 грн. та стягнення пені, 3% річних та інфляційних витрат, у зв`язку із своєчасною несплатою цієї орендної плати;

- стягнення з відповідача заборгованості по сплаті експлуатаційних витрат та нарахованих на неї інфляційних витрат та 3% річних за договором від 29.01.2018.

Отже, судова колегія зазначає, що оскаржуване рішення підлягає перегляду саме в цих частинах - в межах доводів апеляційної скарги.

Щодо вимог по виселеню відповідача зі спірних приміщень за договорами оренди від 10.10.2016 та 26.04.2018.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, термін дії договору від 10.10.2016 закінчився 10.10.2020, а договору від 26.04.2018 закінчився 24.04.2021, що свідчить про те, що вказані договори припинились у зв`язку з закінченням строку, на який їх було укладено і зазначене позивачем не спростовано та не заперечується.

У даній справі на правовідносини сторін поширюються положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 №157-ІХ.

Згідно ст. 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

Зі вказаною нормою Закону цілком узгоджуються вимоги п. 9.5 договорів оренди від 10.10.2016 та від 26.04.2018, відповідно до якого у разі припинення відповідних договорів майно повертається орендарем орендодавцеві не пізніше трьох робочих днів.

Частиною 1 ст. 785 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до ч. 2 ст. 795 Цивільного кодексу України, повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

За приписами ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 66 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII, примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі.

Відмовляючи у вимогах позивача про виселення відповідача з орендованих ним приміщень за договорами оренди від 10.10.216 та від 26.04.2018, суд першої інстанції виходив з того, що у розумінні положень ст.ст. 74, 76 Господарського процесуального кодексу України, орендар не надав суду жодних належних та допустимих доказів, що підтверджують факт перебування відповідача у зазначених приміщеннях, після припинення строку дії договорів, зокрема, актів огляду приміщень.

Проте, апеляційна колегя не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та звертає увагу на те, що також з огляду на вищезазначені приписи Господарського процесуального кодексу України, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач у добровільному порядку передав позивачу нежитлове приміщення п`ятого поверху редакційного корпусу літ. «А» №1-126 загальною площею 12,1 кв.м. та літ. «А» №1-127 загальною площею 12,2 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Бориса Дерев`янка, 1.

Так, матеріали справи не містять підписаних орендарем Актів повернення з оренди орендованого майна за договорами оренди від 10.10.216 та від 26.04.2018, як то передбачено останніми та здійснено відносно орендованого майна за договором від 29.01.2018.

Протилежного суду не доведено та не заперечується відповідачем.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що сам по собі акт огляду нежитлового приміщення (на відсутність якого послався суд першої інстанції) жодним чином не є свідченням про належне виконання відповідачем свого обов`язку зі звільнення та повернення орендованого майна, ураховуючи неповернення об`єкта оренди на підставі передбачних договорами вищезазначених Актів повернення з оренди орендованого майна.

За таких обставин, з огляду на припинення між сторонами договірних орендних відносин, апеляційний господарський суд зауважує, що ТОВ ЛАЙСВЕС не повернуло позивачеві орендоване майно за відсутності будь-яких правових підстав для продовження користуванням останнім, у зв`язку з чим необґрунтовано має можливість розміщення на об`єкті оренди свого майна.

Таким чином, судова колегія констатує, що вимога Одеського обласного комунального підприємства "Видавництво "Чорномор`я" про виселення Товариства з обмеженою відповідальністю ЛАЙСВЕС зі спірних приміщеннь є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо стягнення заборгованості з орендної плати за договором від 29.01.2018.

З наданого позивачем розрахунку по договору від 29.01.2018 (т. 1 а.с. 73) вбачається, що заборгованість з орендної плати за цим договором становить 79 119,18 грн., а саме:

- з 11.08.2022 по 16.05.2023 12 768,04 грн.,

- з 11.09.2022 по 16.05.2023 12 857,42 грн.,

- з 11.10.2022 по 16.05.2023 12 998,86 грн.,

- з 11.11.2022 по 16.05.2023 13 245,84 грн.,

- з 11.12.2022 по 16.05.2023 13 576,99 грн.,

- з 31.12.2022 по 16.05.2023 13 672,03 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги у даній частині, суд першої інстанції вказав, що стягненню підлягає лише сума у розмірі 25 856,28 грн., оскільки вона підтверджена первинними документами, наявними у матеріалах справи. При цьому, суд першої інстанції не визнав належними доказом підтвердження заборгованості з орендної плати за договором від 29.01.2018 акт звірки взаємних розрахунків за період 01.08.2022 по 11.05.2023 (т. 1 а.с. 60), оскільки він не підписаний з боку відповідача.

У цьому контексті судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, лише за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

На цьому наголосив Верховний Суд у постановах від 19.04.2018 у справі №905/1198/17, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 04.12.2019 у справі №916/1727/17, від 21.12.2020 у справі №916/499/20 тощо.

Тобто, відсутність в акті звірки підписів уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акту звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості.

Судова колегія звертає увагу на те, що акт звірки взаємних розрахунків за договором оренди від 29.01.2018 не містить підпису відповідача, а тому не можна вважати, що вказаний акт визнається ТОВ ЛАЙСВЕС.

Крім того, з аналізу вказаного акту вбачається, що кінцеве сальдо станом на 11.05.2023 склало 66 351,14 грн.; початкове сальдо станом на 01.08.2022 в акті відсутнє.

При цьому, у даному акті звірки наявне посилання на акти наданих послуг з оренди за договором від 29.01.2018, віднесених на дебеторський рахунок, а саме:

- від 31.08.2022 №1519 - на суму 12 857,42 грн.,

- від 30.09.2022 №1728 на суму 12 998,86 грн.,

- від 31.10.2022 №1939 на суму 13 245,84 грн.,

- від 30.11.2022 №2117 на суму 13 576,99 грн.,

- від 20.12.2022 №2320 на суму 13 672,03 грн.,

- від 31.01.2023 №37 на суму 13 767,73 грн.

Також, у вказаному акті зазначено, що 01.03.2023 відбулось коригування, яке віднесено до кредиторського рахунку, на суму 13 767,73 грн.

Таким чином, дані вищезазначеного розрахунку позивача з орендної плати за договором від 29.01.2018 на заявлену суму у розмірі 79 119,18 грн. не відповідають даним, визначеним в акті звірки взаємних розрахунків за спірним договором, у сумі 66 351,14 грн.

Більш того, враховуючи вказаний перелік актів надання послуг з оренди за договором від 29.01.2018, до яких позивачем виставлялись відповідачу рахунки на оплату орендної плати, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що у матеріалах справи наявні лише копії актів надання послуг від 31.08.2022 №1519 та від 30.09.2022 №1728, до яких додано копії відповідних рахунків від 31.08.2022 №2587 та від 30.09.2022 №2867 на загальну суму 25 856,28 грн.

Актів надання послуг з оренди від 31.10.2022 №1939 на суму 13 245,84 грн., від 30.11.2022 №2117 на суму 13 576,99 грн., від 20.12.2022 №2320 на суму 13 672,03 грн. та від 31.01.2023 №37 на суму 13 767,73 грн. у матеріалах справи не міститься, як і рахунків на оплату орендних платежів, складених до вказаних актів.

Відтак, сума заборгованості у розмірі 54 262,59 грн., зазначена у акті звірки взаємних розрахунків за договором від 29.01.2018, не підтверджена первинними документами, відтак не може вважатись обґрунтованою.

Не заслуговують на увагу й наявні у матеріалах справи податкові накладні, оскільки останні не є первинними бухгалтерськими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». До того ж, наявними в матеріалах справи податковими накладними сума визначеної позивачем орендної заборгованості за договором від 29.01.2018 також не підтверджується, оскільки позивачем надані податкові накладні в кількості 4 (чотирьох) штук за від 30.09.2022 на суму 12 998,86 грн., від 30.11.2022 на суму 13 576,99 грн., від 20.12.2022 №2320 суму 13 672,03 грн., від 31.01.2023 №37 суму 13 767,73 грн.

Щодо твердження апелянта про те, що первісними документами для підтвердження розміру орендної плати є ні акти звірки, ні акти надання послуг, а саме договір оренди, в якому встановлений розмір та строки для внесення орендної плати орендарем, які не залежать ані від підписання ним актів звірки, ані від наданих актів надання послуг, судова колегія зауважує, що в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки.

У даному випадку сторони добровільно уклали договір оренди і визначили умови сплати орендних платежів з боку орендаря.

Так, пунктом 3.5 кожного з договорів оренди встановлено, що орендна плата, експлуатаційні витрати орендодавця по утриманню об`єкта оренди, податок на землю тощо сплачуються орендарем на підставі виставлених орендодавцем рахунків за ставками, що діють на час плати. У разі несплати вказаних у цьому пункті коштів протягом більш ніж 60 днів з моменту виставлення рахунку, орендодавець має право на розірвання цього договору.

Таким чином, саме виставлені орендарю рахунки орендодавцем (враховуючи, що вартість орендних платежів є змінюваної, у відповідності до приписів п. 3.1 договорів оренди) є документом на підтвердження розміру орендної плати у відповідному місяці, яка підлягала сплаті відповідачем.

Разом з цим, судова колегія звертає увагу на те, що за умовами п. 9.1 договору від 29.01.2018, він діє з 29.01.2018 по 29.01.2019 року

Дія Договору оренди припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено (п. 9.4 договору).

Між сторонами цього договору були укладені додаткові угоди: від 29.01.2019, якою продовжено термін дії договору оренди майна до 29.01.2020 та від 29.01.2020, якою продовжено термін дії договору оренди до 29.01.2021 (включно) (т.1 а.с. 48-50).

З викладеного слідує, що Договір оренди від 29.01.2018 припинив свою дію 29.01.2021.

Частиною 4 ст. 284 Господарського кодексу України передбачено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Положеннями ч.ч. 2, 4 Господарського кодексу України визначено, що договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Частиною 1 ст. 785 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтями 202 Господарського кодексу України та 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

Таким чином, з огляду на умови п. 9.5 договору від 29.01.2018 та положення ст. 530 Цивільного кодексу України, відповідач повинен був повернути орендоване майно за актом повернення орендованого майна не пізніше трьох робочих днів з моменту припинення Договору.

Проте, Акт повернення з оренди орендованого майна за договором оренди від 29.01.2018 був підписаний сторонами лише 31.12.2022 (т. 1 а.с. 51-52).

Тобто, відповідач свого зобов`язання щодо своєчасного повернення об`єкта оренди не виконав та продовжив користування орендованим майном до 31.12.2022, чим порушив умови договору та вимоги закону.

Вказані обставини підтверджені матеріалами справи та не спростовані відповідачем.

Положеннями ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст. 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст. 614 цього Кодексу.

Однак, позивач зазначає, що за період користування відповідачем об`єктом оренди з 30.01.2021 по 31.12.2022, тобто після припинення спірного договору оренди, орендодавець заявляє до стягнення з ТОВ ЛАЙСВЕС 79 119,18 грн. орендної плати.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, то припинення дії договору унеможливлює покладення на сторону договору зобов`язань за цим договором, лише - відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

З огляду на наведене, вимога позивача про стягнення з відповідача на підставі п. 3.1. договору оренди від 29.01.2018 основного боргу з орендної плати в сумі 79 119,18 грн. за період з 30.01.2021 по 31.12.2022 задоволенню не підлягає.

Також суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми пені, інфляційних витрат та 3% річних, оскільки дані вимоги є похідними від вимоги щодо стягнення суми основного боргу.

Щодо незгоди апелянта з відмовою у стягненні з відповідача заборгованості по сплаті експлуатаційних витрат та нарахованих на неї інфляційних витрат та 3% річних, то судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що орендодавцем вказано загальний розмір заборгованості по сплаті експлуатаційних витрат за трьома договорами, який дорівнює 28 036,45 грн., і окремих розрахунків заборгованості по сплаті експлуатаційних витрат по кожному з договорів оренди позивачем не здійснено та матеріали справи не містять. Відтак, суд не має змоги встановити, яка сума заборгованості відноситься до якого договору та за який період, у зв`язку з чим вимога щодо стягнення з відповідача заборгованості по сплаті експлуатаційних витрат, та нарахованих на неї інфляційних витрат та 3% річних задоволенню не підлягає.

При цьому, судова колегія вважає не коректними зауваження апелянта про те, що суд не був позбавлений можливості самостійно обчислити заборгованість по сплаті експлуатаційних витрат за кожним договором окремо, оскільки у матеріалах справи наявні акти звірки, акти наданих послуг і податкові накладні, оскільки:

- по-перше, як зазначалось вище, таки докази у даному випадку не є належними;

- по-друге, при обрахування всіх наданих до матеріалів справи рахунків на експлуатаційні витрати, відповідна суми виходить значно вища, ніж заявлена позивачем за всім трьома договорами (і про це зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні), що свідчить про необґрунтованість заявленої позивачем суми у розмірі 28.036,45 грн.;

- по-третє, судова колегія звертає увагу на те, що згідно ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. У відповідності до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Тобто, саме на сторони покладений обов`язок визначення способів доведення суду тих фактів, на яких сторони ґрунтують свою правову позицію.

Враховуючи наведене, судова колегія вказує, що доводи апеляційної скарги Одеського обласного комунального підприємства Видавництво Чорномор`я частково знайшли своє підтвердження в частині доведення наявності підстав для виселення ТОВ ЛАЙСВЕС з нежитлових приміщень п`ятого поверху редакційного корпусу літ. «А» №1-126, загальною площею 12,1 кв.м та літ. «А» №1-127, загальною площею 12,2 кв.м, розташованих за адресою: м. Одеса, пл. Бориса Дерев`янка, 1.

Водночас решта доводів апелянта, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Згідно ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України).

За результатом апеляційного перегляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті оскарженого рішення мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, оскільки місцевий господарський суд не звернув уваги на наявність підстав для виселення ТОВ ЛАЙСВЕС з нежитлових приміщень п`ятого поверху редакційного корпусу літ. «А» №1-126, загальною площею 12,1 кв.м та літ. «А» №1-127, загальною площею 12,2 кв.м, розташованих за адресою: м. Одеса, пл. Бориса Дерев`янка, 1, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у визначеній частині.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Одеського обласного комунального підприємства Видавництво Чорномор`я на рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2023 у справі №916/2239/23 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення ТОВ ЛАЙСВЕС зі спірних приміщень за договорами оренди від 10.10.2016 та від 26.04.2018.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із зміною оскаржуваного рішення та частковим задоволенням апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції здійснюється перерозподіл судових витрат пропорційно задоволеним вимогам (п. 2 ч. 1, ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеського обласного комунального підприємства Видавництво Чорномор`я задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2023 у справі №916/2239/23 змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«1. Позов Одеського обласного комунального підприємства Видавництво Чорномор`я (65008, м. Одеса, пл. Бориса Дерев`янка, 1, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю ЛАЙСВЕС (65072, м. Одеса, проща Бориса Дерев`янка, 1, ) задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ЛАЙСВЕС (65072, м. Одеса, площа Бориса Дерев`янка, 1, ) на користь Одеського обласного комунального підприємства Видавництво Чорномор`я (65008, м. Одеса, пл. Бориса Дерев`янка, 1, ) штраф за відсутність договору страхування в розмірі 8 493 (вісім тисяч чотириста дев`яносто три) грн. 74 коп.

3. Виселити ТОВ ЛАЙСВЕС з нежитлового приміщення п`ятого поверху редакційного корпусу літ. «А» №1-126, загальною площею 12,1 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, пл. Бориса Дерев`янка, 1 та нежитлового приміщення п`ятого поверху редакційного корпусу літ. «А» №1-127, загальною площею 12,2 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, пл. Бориса Дерев`янка, 1.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ЛАЙСВЕС (65072, м. Одеса, площа Бориса Дерев`янка, 1, ) на користь Одеського обласного комунального підприємства Видавництво Чорномор`я (65008, м. Одеса, пл. Бориса Дерев`янка, 1, ) судовий збір в сумі 2 811, 41 грн.»

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ЛАЙСВЕС (65072, м. Одеса, площа Бориса Дерев`янка, 1, ) на користь Одеського обласного комунального підприємства Видавництво Чорномор`я (65008, м. Одеса, пл. Бориса Дерев`янка, 1, ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 217,12 грн.

Господарському суду Одеської області на виконання даної постанови видати відповідні накази.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови складений та підписаний 22.04.2024.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Колоколов С.І.

Суддя Ярош А.І.