РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.04.2024Справа № 910/18120/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. за участю секретаря судового засідання Нікітіної В.В., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Акціонерного товариства «ВІННИЦЯГАЗ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПЕРАТОР ГАЗОТРАНСПОРТНОЇ СИСТЕМИ УКРАЇНИ»

про визнання договору недійсним

за участю представників:

від позивача: Роговий М.В.

від відповідача: Мясков О.Є.

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ

Короткий зміст і підстави позовних вимог

Акціонерне товариство «ВІННИЦЯГАЗ» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПЕРАТОР ГАЗОТРАНСПОРТНОЇ СИСТЕМИ УКРАЇНИ" про визнання договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що договір транспортування природного газу № від 04.02.2020 не відповідає вимогам ч. 1 ст. 638 ЦК України та ч. 2, ч. 3 ст. 180 ГК України, оскільки його сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є: умови про предмет договору, ціну та умови, що визначені законом необхідними для договорів даного виду.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/18120/23, розгляд справи постановлено здійснювати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 19.12.2023.

19.12.2023 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 19.12.2023 суд відклав підготовче засідання на 31.01.2024.

25.12.2023 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив.

01.01.2024 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

30.01.2024 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

У зв`язку з оголошенням 31.01.2024 у місті Києві повітряної тривоги судове засідання у справі № 910/18120/23 не відбулося.

Господарський суду міста Києва ухвалою від 31.01.2024 викликав учасників справи у підготовче засідання на 20.02.2024

12.02.2024 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійної вимоги на предмет даного спору на стороні відповідача Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

19.02.2024 через систему «Електронний суд» від позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача про залучення третьої особи.

У підготовчому засіданні 20.02.2024 розглянувши клопотання відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, суд дійшов висновку про наступне.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Проте, відповідачем не наведено належних обґрунтувань, яким чином рішення у даній справі може вплинути на права та обов`язки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Обставин, з яких вбачається, що внаслідок прийняття судового рішення у даній справі на Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг буде покладено нові обов`язки та виникнуть нові права, судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про залучення третьої особи, про що постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

У підготовчому засіданні 20.02.2024 суд оголосив про закриття підготовчого провадження та призначив справу до розгляду по суті на 19.03.2024.

01.03.2024 через систему «Електронний суд» від представника Акціонерного товариства "ВІННИЦЯГАЗ" надійшло клопотання про участь у судових засіданнях в справі №910/18120/23 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 04.03.2024 заяву Акціонерного товариства "ВІННИЦЯГАЗ" про проведення судового засідання дистанційно у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено, постановлено судові засідання проводити у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення системи відеоконференцзв`язку vkz.court.gov.ua.

15.03.2024 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 19.03.2024 суд задовольнив клопотання відповідача та оголосив про відкладення розгляду справи по суті на 09.04.2024.

Представник позивача у судовому засіданні 09.04.2024 надав пояснення по суті позову, позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 09.04.2024 надав пояснення по суті позову, проти позовних вимог заперечив.

У судовому засіданні 09.04.2024 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позиція позивача

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 04.02.2020 між Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз», як замовником та Товариством з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України», як Оператором було укладено договір транспортування природного газу № , який відповідає умовам Типового договору транспортування природного газу, затвердженого Постановою НКРЕКП № 2497 від 30.09.2015.

Позивач зазначає, що між позивачем та відповідачем не було погоджено таких істотних умов договору № від 04.02.2020, як визначення вартості щодобового негативного небалансу, тобто ціни договору.

Позивач вказує, що протягом дії спірного договору АТ «Oператор ГРМ» заявки не подавав, додатки 1 та 2 не підписував, що свідчить про те, що сторони не погоджували обсягу розподілу договірної потужності на річний, квартальний та місячний періоди, жодного замовлення (подання заявок/номінацій) розподілу потужності АТ «Oператор ГРМ» позивачу не подавав.

Отже, позивач вважає, що між сторонами не було погоджено таких істотних умов спірного договору, як розподіл потужності.

Позивач посилається на те, що спірний договір не відповідає вимогам ч. 1 ст. 638 ЦК України та ч. 2, 3 ст. 180 ГК України, оскільки його сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є: умови про предмет договору, ціну та умови, у зв`язку з чим просить суд визнати договір транспортування природного газу № від 04.02.2020, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» та Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» недійсним з моменту укладення.

Позиція відповідача

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що АТ «Вінницягаз» не зверталось до ТОВ «Оператор ГТС України» із вимогою щодо укладення додатків № 1, № 2 до договору № від 04.02.2020. Виходячи зі змісту положень пунктів 2.3., 2.7. договору, визначається коли додатки № 1 та № 2 є обов`язковими та вказано, що додатки № 1 та № 2 можуть взагалі не укладатися, оскільки потужність може замовлятися на період однієї газової доби, що взагалі не потребує укладання відповідних додатків 1, 2.

Відповідач наголошує, що обов`язковій наявності у оператора газорозподільної системи, яким є АТ «Вінницягаз» укладеного договору транспортування природного газу з Оператором ГТС, що визначено положеннями пп. 27 п. 2.2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу, затверджених постановою НКРЕКП №201 від 16.02.2017.

Відповідач стверджує, що наявність чи відсутність вказаних додатків 1 та 2 не є свідченням того, що договір є укладеним чи не є таким, оскільки, пункт 2.7 договору визначає, що вказані додатки можуть бути невід`ємною частиною договору у випадку їх підписання. При цьому, ні умови договору, ні положення Кодексу ГТС чи іншого нормативно-правового акту не визначають, що відсутність вказаних додатків свідчить про неукладеність договору.

Відповідач вважає, що відсутність в даному випадку додатків 1 та 2 до договору свідчить про те, що АТ «Вінницягаз» не скористалось правом замовлення гарантованої та/або переривчастої потужності чи потужності з обмеженнями.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

04.02.2020 між Акціонерним товариством «ВІННИЦЯГАЗ» (далі - позивач, замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОПЕРАТОР ГАЗОТРАНСПОРТНОЇ СИСТЕМИ УКРАЇНИ» (далі - відповідач, оператор) укладено договір транспортування природного газу № (далі - договір), відповідно до якого оператор надає замовнику послугу транспортування природного газу на умовах, визначених у цьому договорі, а замовник сплачує оператору встановлену в цьому договорі вартість такої послуги та плат (за їх наявності), які виникають при його виконанні.

Договір укладено відповідно до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2497.

Відповідно до п. 2.3 договору обсяг послуги, що надається за цим договором, визначається підписанням додатка 1 до цього договору (розподіл потужності) та/або додатка 2 (розподіл потужності з обмеженнями), крім надання доступу до потужності на період однієї газової доби.

Приймання-передача газу, документальне оформлення та подання звітності оператору здійснюються відповідно до вимог Кодексу (п. 2.4 договору).

За умовами п. 2.5 договору замовник має виконувати вимоги, визначені в Кодексі, подавати газ в точках входу та/або приймати газ у точках виходу в обсягах, встановлених цим договором, протягом погоджених термінів, а також оплачувати послуги на умовах, зазначених у договорі.

Згідно п. 2.6 договору оператор має виконувати вимоги, визначені в Кодексі, приймати газ в точках входу та/або передавати газ у точках виходу в обсягах, встановлених цим договором, протягом погоджених термінів.

Додаток 1 є невід`ємною частиною цього договору у випадку, коли замовнику надається право використання гарантованої та/або переривчастої потужності, крім випадку замовлення потужності на добу наперед. Додаток 2 є невід`ємною частиною цього договору у випадку, коли замовнику надається право використання потужності з обмеженнями, крім випадку замовлення потужності на добу наперед (п. 2.7.= договору).

Пунктом 5.1 договору визначено, що порядок комерційного обліку природного газу (у тому числі приладового) та перевірки комерційних вузлів обліку, а також порядок приймання-передачі природного газу в точках входу/виходу до/з газотранспортної системи та визначення і перевірки параметрів якості в цих точках здійснюються сторонами відповідно до вимог Кодексу та з урахуванням цього договору.

Відповідно до п. 6.1 договору оператор забезпечує наявність відповідних потужностей у точках входу до газотранспортної системи або в точках виходу з газотранспортної системи в обсязі, визначеному згідно з додатком 1 до цього договору (розподіл потужності) та/або додатком 2 до цього договору (розподіл потужності з обмеженнями), та/або в обсязі підтвердженої номінації у випадку замовлення потужності на період однієї газової доби.

Відповідно п.п. 6.2, 6.3 Договору розподіл потужності здійснюється в порядку, передбаченому положеннями Кодексу. Надання номінацій (реномінацій) для отримання транспортування здійснюється у порядку, встановленому Кодексом. Форми номінацій і реномінацій оприлюднюються оператором на його офіційному веб-сайті.

Згідно п. 7.1 договору вартість послуг розраховується: розподіл потужності - за тарифами, які встановлюються Регулятором; транспортування - за тарифами, які встановлюються Регулятором; балансування - за фактичною вартістю, яка визначається відповідно до порядку, встановленого Кодексом.

Оператор розміщує інформацію про чинні тарифи та базову ціну газу на своєму веб-сайті: www.tsoua.com. Тарифи, передбачені пунктом 7.1 цього розділу, є обов`язковими для сторін з дати набрання чинності постановою Регулятора щодо їх встановлення. Визначена на їх основі вартість послуг застосовується сторонами при розрахунках за послуги згідно з умовами цього договору (п. 7.2, п. 7.3. договору).

Відповідно до п. 8.1 договору вартість договірної потужності визначається виходячи з обсягу розподіленої потужності замовнику згідно з додатком 1 до цього договору (розподіл потужності) та/або додатком 2 до цього договору (розподіл потужності з обмеженнями) та/або обсягу підтвердженої номінації у випадку замовлення потужності на період однієї газової доби.

У пунктах 11.1 - 11.2 визначено, що послуги, які надаються за цим договором, за винятком послуг балансування, оформлюються оператором і замовником актами наданих послуг. Оператор до п`ятнадцятого числа місяця, наступного за звітним, направляє замовнику два примірники акта наданих послуг за газовий місяць, підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою оператора.

Відповідно до п. 11.4. договору врегулювання щодобових небалансів оформлюються одностороннім актом за підписом оператора на весь обсяг щодобових небалансів. В акті зазначаються щодобові обсяги небалансів, а також ціни, за якими оператор врегулював щодобові небаланси (у розрізі кожної доби).

Цей договір набирає чинності з дня його укладення, поширює дію на відносини, що склались між сторонами з 01 січня 2020 року та діє до 31 грудня 2020 року. Цей договір вважається продовженим па кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії цього договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (п. 17.1 договору).

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що за відсутності підписання додатку № 1 та додатку № 2 до договору транспортування природного газу № від 04.02.2020 неможливо встановити вартість послуг договірної потужності, тобто неможливо встановити таку істотну умову, як ціна договору.

Позивач вважає, що оскільки сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору, спірний договір не відповідає вимогам ч. 1 ст. 638 ЦК України та ч. 2, ч. 3 ст. 180 ГК України, у зв`язку з чим, посилаючись на ч. 1 ст. 203 та ч. 3 ст. 215 ЦК України, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання договору транспортування природного газу № від 04.02.2020 недійсним.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

У відповідності до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, саме позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про ринок природного газу» транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами. За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу.

Відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону України «Про ринок природного газу» Типовий договір транспортування природного газу затверджується Регулятором.

Взаємовідносини між Оператором ГТС та Оператором ГРМ, пов`язані з прийманням-передачею природного газу в точках виходу з ГТС до ГРМ, регулюються укладеним між ними договором на транспортування природного газу, який укладається за формою Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2497 (далі - типовий договір транспортування природного газу), технічною угодою та відповідно до вимог Кодексу ГТС (абз. 3 п. 2 розділу VI Кодексу ГРМ).

Як встановлено судом, договір транспортування природного газу № від 04.02.2020 відповідно до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2497.

Положеннями статей 6, 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 179 Господарського кодексу України Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади, державні органи та органи державної влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

У ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим державним органом або органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Дослідивши зміст договору транспортування природного газу № від 04.02.2020 судом встановлено, що укладений між сторонами договір відповідає формі, затвердженій Типовим договором транспортування природного газу (відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2497).

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним договору, позивач посилався на те, що при укладенні договору сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, а саме ціну договору, оскільки сторонами не підписано додатки № 1 та № 2 до договору щодо вартості послуг договірної потужності.

Судом встановлено, що додатки №1, №2 до договору сторонами не укладалися.

З пунктів 1 та 9 гл.1 розд. VIII Кодексу ГТС вбачається, що договір транспортування природного газу передбачає можливість надання Оператором ГТС замовнику таких видів послуг: 1) доступ до потужності в точці входу або виходу з газотранспортної системи; 2) замовлення фізичного транспортування природного газу газотранспортною системою на підставі підтвердженої номінації; 3) вчинення дій з врегулювання добового небалансу.

У п.2 гл.2 розд. ІХ Кодексу ГТС передбачено, що у договорі транспортування природного газу чи його окремому додатку зазначаються: точки входу та / або виходу; обсяг розподіленої (договірної) потужності; період (річний, квартальний, місячний); тип потужності (гарантована чи переривчаста, потужність з обмеженнями); строк, на який потужність була розподілена.

Відповідно до змісту спірного договору, останній містить розд. ІІ "Предмет договору", у п.2.1 якого зазначено, що за цим договором оператор надає замовнику послугу транспортування природного газу (далі - послуга) на умовах, визначених у цьому договорі, а замовник сплачує оператору встановлені в цьому договорі вартість такої послуги та плат (за їх наявності), які виникають при його виконанні.

Пунктом 2.3 договору передбачено, що обсяг послуги, що надається за цим договором, визначається підписанням додатка №1 до цього Договору (розподіл потужності) та / або додатка №2 (розподіл потужності з обмеженнями), крім надання доступу до потужності на період однієї газової доби.

Відповідно до п.2.7 договору додаток №1 є невід`ємною частиною цього Договору у випадку, коли замовнику надається право використання гарантованої та / або переривчастої потужності, крім випадку замовлення потужності на добу наперед та / або протягом доби. Додаток №2 є невід`ємною частиною цього Договору у випадку, коли замовнику надається право використання потужності з обмеженнями, крім випадку замовлення потужності на добу наперед та / або протягом доби. Додаток №3 є невід`ємною частиною цього Договору у випадку, коли Замовником є оператор газорозподільної системи, прямий споживач, газовидобувне підприємство або виробник біогазу.

Пунктом 6.1 договору передбачено, що оператор забезпечує наявність відповідних потужностей у точках входу до газотранспортної системи або в точках виходу з газотранспортної системи в обсязі, визначеному згідно з додатком 1 до цього договору (розподіл потужності) та/або додатком 2 до цього договору (розподіл потужності з обмеженнями), та/або в обсязі підтвердженої номінації у випадку замовлення потужності на період однієї газової доби.

Приймання-передача газу, документальне оформлення та подання звітності оператору ГТС здійснюються відповідно до вимог Кодексу ГТС (п.2.5 договору).

Пунктом 2 гл.1 розд. ІХ Кодексу ГТС передбачено, що доступ до потужності надається Оператором ГТС на такі періоди: річний, квартальний, місячний, на добу наперед, протягом доби.

При цьому на добу наперед - потужність визначеного обсягу, доступна строком на 1 газову добу, з постійним потоком протягом газової доби, наступної за газовою добою, у якій відбувся розподіл потужності (пп.4 п.2 гл.1 розд. ІХ Кодексу ГТС).

Протягом доби - потужність визначеного обсягу, яка доступна з певного часу протягом газової доби і до часу закінчення газової доби з постійним потоком. При цьому одиниця виміру потужності протягом доби - тис куб. м/добу (пп.5 п.2 гл.1 розд. ІХ Кодексу ГТС).

Відповідно до п.1 гл.7 розд. IX Кодексу ГТС доступ до потужності точок входу / виходу на добу наперед надається на підставі укладеного договору транспортування та номінації, підтвердженої Оператором ГТС. Доступ до потужності точок входу / виходу протягом доби надається на підставі укладеного договору транспортування та реномінації, підтвердженої Оператором ГТС. Номінація / реномінація підтверджується Оператором ГТС відповідно до гл.1 цього розділу та вимог розд. XI цього Кодексу.

Таким чином, укладення додатків №1 (розподіл потужності) та №2 (розподіл потужності з обмеженнями) є обов`язковими, крім випадків надання доступу на добу наперед та / або протягом доби, які надаються у разі подання замовником Оператору ГТС відповідних номінації / реномінації.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29.06.2022 у справі №906/184/21.

Відповідно до п.1 гл.1 розд.ХІ Кодексу ГТС номінації подаються замовниками послуг транспортування на відповідну добу в розрізі кожної точки входу / виходу. Номінація / реномінація надається через інформаційну платформу Оператора ГТС (п.7 гл.1 розд.ХІ Кодексу ГТС).

Номінація - попереднє повідомлення, надане замовником послуг транспортування оператору газотранспортної системи, стосовно обсягів природного газу, які будуть подані замовником послуг транспортування протягом доби до газотранспортної системи в точках входу та відібрані з газотранспортної системи в точках виходу (п.5 гл.1 розд. І Кодексу ГТС).

Реномінація - заявка на зміну підтвердженої номінації (п.5 гл.1 розд. І Кодексу ГТС).

Інформація, що міститься в номінації, попередньо погоджується Оператором ГТС в порядку, визначеному розд. ХІ Кодексу ГТС, та є достатньою для надання послуг транспортування. Неподання номінації унеможливлює надання Оператором ГТС замовнику послуг транспортування.

Вартість послуг договірної потужності визначається виходячи з обсягу замовленої потужності замовника згідно з додатком №1 до цього Договору (розподіл потужності) та / або додатком №2 до цього Договору (розподіл потужності з обмеженнями) та / або обсягу підтвердженої номінації у випадку замовлення потужності на період однієї газової доби (п.8.1 Договору).

При цьому, п.8.2 договору передбачає, що вартість договірної потужності замовника, крім замовника послуг транспортування, на якого в установленому порядку рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до ст.11 Закону "Про ринок природного газу" покладено спеціальні обов`язки з постачання природного газу, у межах виконання ним таких спеціальних обов`язків, на період газового місяця визначається як сума вартості договірних потужностей за кожен день газового місяця (відповідно до формули, визначеної Договором).

Для послуг доступу до потужності на період однієї газової доби замовник зобов`язаний здійснити 100% попередню оплату (крім замовника послуг транспортування, на якого в установленому порядку рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до ст.11 Закону "Про ринок природного газу" покладено спеціальні обов`язки з постачання природного газу, у межах виконання ним таких спеціальних обов`язків, або оператора газорозподільної системи) у розмірі не менше від вартості послуги доступу до потужності на період газової доби, яка планується для використання згідно з номінацією. При цьому така оплата має бути отримана Оператором ГТС на його рахунок не пізніше ніж за три години до кінцевого строку подання номінації (п.8.2 Договору).

Тобто замовник може отримувати послуги розподілу потужності лише у разі укладення відповідних додатків №1 та №2 або у разі, якщо доступ до потужності надається на добу наперед та / або протягом доби за умови подання замовником відповідних номінацій / реномінацій через інформаційну платформу в порядку, передбаченому розд. ХІ Кодексу ГТС. Подання номінації / реномінації фактично є достатньою для надання послуг транспортування (розподіл потужності). Неподання номінації / реномінації унеможливлює надання Оператором ГТС замовнику таких послуг.

Договір пов`язує оплату послуг розподілу потужності у випадку замовлення потужності на період однієї газової доби з обсягами, вказаними у номінації / реномінації, що подається замовником Оператору ГТС з обов`язковою передоплатою в розмірі вартості послуги доступу до потужності, яку замовник сам визначив в поданій Оператору ГТС номінації.

При цьому розрахунок вартості такої послуги здійснюється з урахуванням тарифу, встановленого Регулятором для відповідних точок входу та виходу, а не умовами договору чи додатками №1 та №2 до нього (що прямо передбачено пунктами 7.1 та 8.2 Договору).

Отже, укладання додатку №1 та № 2 до договору є необхідним у випадку, коли замовнику надається право використання гарантованої та/або переривчатої потужності або потужності з обмеженням, крім випадку замовлення потужності на добу наперед.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №921/184/21 зробила висновок, що виходячи зі змісту положень пунктів 2.3, 2.7 договору, у випадку надання доступу до потужності на період однієї газової доби додатки 1 та 2 до договору не укладаються.

Таким чином, посилання позивача на те, що сторонами в належній формі не досягнуто згоди щодо істотних умов є недоведеними, безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Поряд з тим, відповідно до висновків Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №921/184/21 відсутність відповідних додатків, які самі сторони в договорі визнали його невід`ємною частиною, тобто такими що за змістом є обов`язковими, а отже, й істотними в контексті предмета договору, за звичайних обставин мала б свідчити про неукладеність договору. До того ж обов`язковість названих додатків до договору транспортування, виходячи з наведених приписів законодавства, передбачена й безпосередньо законом.

Водночас, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону (пункт 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).

Фактичне виконання сторонами спірного договору виключає кваліфікацію цього договору як неукладеного. Зазначена обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин приписів частини восьмої статті 181 ГК України, за змістом якої визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся) може мати місце на стадії укладення господарського договору, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.10.2018 зі справи № 922/189/18.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (частина п`ята статті 180 ГК України).

Суд також звертає увагу, що за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11).

У п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 зазначено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв`язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п`ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність.

Таким чином, непогодження сторонами істотних умов договору не може бути підставою для визначення, що зміст спірного договору суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України), оскільки відсутність у договорі істотної умови свідчить про його неукладеність, а не про недійсність.

Отже, позивачем, в порядку приписів статті 74 Господарського процесуального кодексу України, не було доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання недійсним договору згідно частини 1 статті 203, статті 215 Цивільного кодексу України.

Суд не бере до уваги посилання позивача на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду у справах № 903/904/19 від 23.06.2020, № 915/2360/19 від 15.06.2021, № 908/3104/19 від 22.06.2021, № 904/2611/18 від 23.06.2021, № 903/973/19 від 04.08.2021, оскільки такі висновки не відповідають правовим висновкам об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, що містяться у постанові від 15 липня 2022 року №921/184/21. При цьому, суд звертає увагу на те, що у разі розбіжностей між висновками, що містяться у постанові Верховного Суду, ухваленій колегію суддів, та висновками, які містяться у постанові, ухваленій об`єднаною палатою, мають застосовуватися саме висновки об`єднаної палати.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

ВИСНОВКИ СУДУ

Підсумовуючи вищенаведене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «ВІННИЦЯГАЗ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПЕРАТОР ГАЗОТРАНСПОРТНОЇ СИСТЕМИ УКРАЇНИ» про визнання договору недійсним.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 22.04.2024.

Суддя О.В. Гулевець