ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2024 м. Ужгород Справа № 910/17970/23

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М.,

Розглянув матеріали справи

за позовом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», м. Київ в особі Філії «Свалявське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», м. Свалява Закарпатської області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «Спорт-Тур», м. Київ

про стягнення 48 217,32 грн

секретар судового засідання Піпар А.Ю.

учасники справи не викликались

ВСТАНОВИВ:

Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі Філії «Свалявське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «Спорт-Тур» 43 501,16 грн боргу та 4716,16 грн пені посилаючись на не виконання відповідачем Договору довгострокового тимчасового користування лісами від 04 грудня 2015 року №212.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/17970/23 та постановлено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Крім того, вказаною ухвалою суд зобов`язав відповідача протягом трьох днів з дня вручення ухвали зареєструвати свій електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в підсистемі «Електронний суд» та протягом п`ятнадцяти днів подати суду відзив на позов.

Надалі, ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2024 постановлено матеріали справи № 910/17970/23 за позовом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі Філії «Свалявське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» до Товариства з обмеженою відповідальністю Інвестиційна компанія «Спорт-Тур» про стягнення 48 217,32 грн передати на розгляд до Господарського суду Закарпатської області за встановленою виключною підсудністю.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 910/17970/23 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 лютого 2024 року.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 19.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглянути спір в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи та встановлено сторонам процесуальні строки для подання заяв по суті спору.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі від 19.02.2043, яка надіслана судом на зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресу місцезнаходження відповідача (01032, м. Київ, бульв. Тараса Шевченка, буд. 27-Б, кв. 59) повернута без вручення Товариству з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна Компанія «Спорт-Тур» із зазначенням причини невручення «За закінченням терміну зберігання», що підтверджується довідкою Укрпошти про причини повернення/досилання від 08.03.2024 та вбачається з відомостей з вебсайту Укрпошти щодо відстеження рекомендованого відправлення за трек-номером 074.

Згідно з п.п. 81, 82 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 за №270 (надалі Правила) рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначкою «Судова повістка»), повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним.

Відповідно до п. 99 Правил у разі відмови адресата (одержувача) від одержання поштового відправлення, коштів за поштовим переказом поштове відправлення, поштовий переказ не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертається відправнику (крім випадків, коли відправником надано розпорядження «не повертати»). Таке відправлення вручається відправнику за умови оплати ним плати за пересилання відправлення.

Такі поштові відправлення, поштові перекази не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертаються за зворотною адресою.

У разі коли адресат (одержувач) відмовляється засвідчити своїм підписом або в інший спосіб, передбачений оператором поштового зв`язку, факт відмови від одержання поштового відправлення, коштів за поштовим переказом, такі поштове відправлення, поштовий переказ зберігаються у приміщенні об`єкта поштового зв`язку протягом установленого пунктом 101 цих Правил строку (крім рекомендованих листів з позначкою «Судова повістка»), після закінчення якого повертаються оператором поштового зв`язку за зворотною адресою.

У разі коли адресат (одержувач) відмовляється засвідчити своїм підписом факт відмови від одержання рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку «Адресат відмовився» і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

У разі відмови адресата (одержувача) (представника юридичної особи, уповноваженого на одержання пошти) від одержання рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» працівник об`єкта поштового зв`язку робить на ньому позначку «Адресат відмовився» у спосіб та відповідно до порядку, встановленого оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

У разі неможливості вручення адресатам (одержувачам) поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом строку, що встановлюється оператором поштового зв`язку, відправлення «EMS» - 14 календарних днів, міжнародні поштові перекази - відповідно до укладених угод.

Строк зберігання за заявою відправника/адресата (одержувача) і за додаткову плату може бути продовжений.

У разі невручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» або реєстрованого поштового відправлення з позначкою «Адміністративна послуга» такі відправлення разом з бланком повідомлення про вручення повертаються за зворотною адресою у порядку, визначеному в пунктах 81, 82, 83, 84, 91, 99 цих Правил, із зазначенням причини невручення.

Після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення, поштові перекази повертаються відправнику, крім випадків, коли відправником надано розпорядження не повертати (п.п. 101, 102 Правил).

Відповідно до ч. ч. 3, 7 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Порядок вручення судових рішень визначено у ст. 242 ГПК України, за змістом ч. 5 якої учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Частиною 11 статті 242 ГПК України визначено, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Системний аналіз ст. ст. 120, 242 ГПК України, п.п. 81, 82, 101 Правил свідчить, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відмову адресата від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (схожа правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17 та від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19).

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 902/1025/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач мав достатньо часу та можливості надати свої заперечення з приводу предмета спору, та докази, які мають значення для розгляду справи по суті.

Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд (ч. 2 ст. 14 ГПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Відтак, відповідно до положень ч. ч. 8, 9 ст. 165, ч. 1 ст. 251 ГПК України у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами справи.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором довгострокового тимчасового користування лісами №212 від 04.12.2015 в частині сплати додаткової плати за користування лісовою ділянкою за період з січня 2022 року по вересень 2023 року включно, у зв`язку з чим у Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна Компанія «Спорт-Тур» наявна заборгованість в розмірі 43 501,16 грн, за несвоєчасну сплату якої позивачем нараховано 4716,16 грн, з вимогами про стягнення якої подано даний позов до Господарського суду.

Заперечення (відзив) відповідача.

Відповідач не подав відзиву на позовну заяву.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

04 грудня 2015 року на підставі розпорядження голови Закарпатської обласної державної адміністрації від 02.12.2015 №450 «Про виділення лісової ділянки у довгострокове тимчасове користування» між Державним підприємством «Воловецьке лісове господарство», як Постійним лісокористувачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна Компанія «Спорт-Тур», як Тимчасовим лісокористувачем укладено Договір довгострокового тимчасового користування лісами № 212 (надалі Договір) за умовами п.п. 1.1., 2.1. якого Постійний лісокористувач виділяє, а Тимчасовий лісокористувач, в свою чергу, бере в довгострокове тимчасове платне користування строком на 49 років лісову ділянку для спортивних цілей, загальною площею 0,2 га, розташовану в кварталі 11 виділі 11 Жденіївського лісництва Державного підприємства «Воловецьке лісове господарство» за межами населеного пункту на території Жденіївської селищної ради Воловецького району Закарпатської області.

Лісова ділянка, що передається в тимчасове користування перебуває в постійному користуванні Державного підприємства «Воловецьке лісове господарство» на підставі Державного акту (п. 1.2. Договору).

Відповідно до п. 5.1. Договору ділянка передається в користування для спортивних цілей.

Відповідно до п. 2.2. Договору на лісовій ділянці, яка передається в довгострокове тимчасове користування відсутні будь-які об`єкти інфраструктури.

Умови надання лісової ділянки в користування Тимчасовому лісокористувачу визначені в п. 2.4. Договору, за якими ділянка надається без вилучення у постійного користувача, без вирубування (пошкодження) дерев та за умови чіткого дотримання діючого лісового та земельного законодавства України.

Згідно з п. 4.1. Договору Тимчасовий лісокористувач сплачує збір за довгострокове тимчасове користування лісової ділянки до місцевого бюджету Жденіївської селищної ради Воловецького району Закарпатської області. Плату за організацію Постійним лісокористувачем додаткових лісогосподарських заходів на переданій в тимчасове користування та суміжних ділянках лісового фонду (надалі Додаткова плата) Тимчасовий лісокористувач сплачує на поточний рахунок Державного підприємства «Воловецьке лісове господарство».

Розмір суми Додаткової плати за погодженням сторін за базовий місяць користування складає 1000,00 грн. Плата за наступні місяці користування коригується на індекс інфляції за відповідний період (п. 4.3. Договору).

Відповідно до п. 4.4. Договору плата за довгострокове тимчасове користування лісами та додаткова плата вноситься щоквартально на протязі 10 днів, що настають за останнім днем відповідного кварталу.

Згідно з Актом приймання-передачі б/н від грудня 2015 року Постійним користувачем на виконання умов Договору передано, а Тимчасовим користувачем, в свою чергу, прийнято в довгострокове тимчасове платне користування строком на 49 років лісову ділянку для спортивних цілей, загальною площею 0,2 га, розташовану в кварталі 11 виділі 11 Жденіївського лісництва Державного підприємства «Воловецьке лісове господарство» за межами населеного пункту на території Жденіївської селищної ради Воловецького району Закарпатської області.

Позивач в позовній заяві стверджує, що за час дії Договору відповідач як Тимчасовий користувач не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання зі сплати Додаткової плати за Договором, в результаті чого за період з січня 2022 року по вересень 2023 року включно в нього з виникла заборгованість в сумі 43 501,16 грн, стягнення якої разом з нарахованою позивачем пенею в розмірі 4716,16 грн є предметом судового розгляду в даній справі.

На підтвердження відсутності надходжень від відповідача оплат в рахунок сплати Додаткової плати за Договором позивачем надано суду копії довідок АТ «Ощадбанк» №07-02/81384/2023 від 16.11.2023, №106.20-20/80346/2023 від 15.11.2023, №106.20-20/74618/2022 від 02.11.2023, АБ «Укргазбанк» №5-285/06/164/2023 від 15.11.2023, відповідно до яких грошові кошти від відповідача за період з 01.01.2022 по 13.11.2023 не поступали.

Надіслані на адресу відповідача листи-претензії №01-17/151 від 06.03.2023, №795/01-17 від 14.07.2023, №980/01-17 від 08.08.2023 з вимогою в семиденний строк сплатити наявну заборгованість, яка станом на дати оформлення претензій становила 26 819,51 грн та 36 852,74 грн, - залишені Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «Спорт-Тур» без відповіді та задоволення.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, цивільні права та обов`язки виникають з договорів, тобто носять диспозитивний характер. Це полягає у обов`язку сторін договору виконувати взяті на себе зобов`язання, визначені умовами договору.

Відповідно до ст.ст. 509, 526, 530 Цивільного кодексу України, в силу зобов`язання одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, і в установлений строк.

Положеннями ст.ст. 526, 629 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Сторони повинні належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання за укладеними договорами. Дане витікає з умов розглядуваного договору та вимог законодавства, згідно з яким суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору ( ч.1 ст.193 ГК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 179 ГК України при укладені господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного виявлення, мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Взаємовідносини, що склалися між сторонами у справі суд кваліфікує як правовідносини, що випливають із договору довгострокового тимчасового користування лісами.

Так, згідно ч.ч. 1-2 ст. 18 Лісового кодексу України (надалі ЛК України) об`єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності. Тимчасове користування лісами може бути: довгостроковим - терміном від одного до п`ятдесяти років і короткостроковим - терміном до одного року.

Згідно з ч. 3 ст. 18 ЛК України довгостроковим тимчасовим користуванням лісами є засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства (ч. 4 ст. 18 ЛК України).

За встановленими в даній справі обставинами Договір довгострокового тимчасового користування лісами № 212 укладено 04.12.2015 між відповідачем та Державним підприємством «Воловецьке лісове господарство».

Інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (витяг від 13.11.2023) підтверджується, що 01.02.2022 здійснено державну реєстрацію припинення Державного підприємства «Воловецьке лісове господарство» в результаті реорганізації (№ запису 017000145) із зазначенням юридичної особи правонаступника відповідача в справі ДП «Свалявське лісове господарство».

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.2022 № 1003 «Деякі питання реформування управління лісової галузі» утворено державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» та приєднано до нього спеціалізовані державні лісогосподарські підприємства, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів.

Пунктом 5 вказаної постанови визначено, що Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником майна, прав та обов`язків спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств, дозвільних документів на спеціальне використання лісових ресурсів та інших документів дозвільного характеру, ліцензій на провадження господарської діяльності та отриманих висновків з оцінки впливу на довкілля до закінчення строку їх дії які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів, що реорганізуються.

Пунктом 1 наказу Державного агентства лісових ресурсів України № 850 від 28.10.2022 «Про припинення Державного підприємства «Свалявське лісове господарство» та затвердження складу Комісії з припинення» визначено припинення Державного підприємства «Свалявське лісове господарство» шляхом реорганізації, а саме приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

Згідно з п. 8 означеного наказу Державного агентства лісових ресурсів України № 850 від 28.10.2022 визначено, що Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником Державного підприємства «Свалявське лісове господарство».

Відповідно до наказу Державного агентства лісових ресурсів України №157 від 18.01.2023 «Про затвердження передавального акту Державного підприємства «Свалявське лісове господарство» затверджено передавальний акт Державного підприємства «Свалявське лісове господарство», яке координується Закарпатським обласним управлінням лісового та мисливського господарства, до якого включено усе майно, права та обов`язки Державного підприємства «Свалявське лісове господарство».

Окрім того, відповідно до п. 1 наказу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» № 328 від 18.01.2023 закріплено за Філією «Свалявське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» майно, права та обов`язки, які передані за передавальним актом, затвердженим наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 18.01.2023 № 157 «Про затвердження передавального акту Державного підприємства «Свалявське лісове господарство».

Згідно з ч. 1, 5 ст. 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Таким чином, за встановленими обставинами, Державне підприємство «Ужгородське лісове господарство» приєднано до правонаступника: Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» шляхом його фактичної реорганізації в відокремлений підрозділ (філію) «Ужгородське лісове господарство», передання за передавальним актом від 17.01.2023 усього майна, прав та обов`язків, а відтак, саме останнє є правонаступником Замовника за Договором у спірних правовідносинах, а заперечення відповідача в цій частині відхиляються судом.

Статтею 106 Цивільного кодексу України передбачено, що злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади. Законом може бути передбачено одержання згоди відповідних органів державної влади на припинення юридичної особи шляхом злиття або приєднання.

Порядок припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу та перетворення регламентовано ст. 107 Цивільного кодексу України, за приписами якої кредитор може вимагати від юридичної особи, що припиняється, виконання зобов`язань якої не забезпечено, припинення або дострокового виконання зобов`язання, або забезпечення виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом. Після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом. Порушення положень частин другої та третьої цієї статті є підставою для відмови у внесенні до єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи та державній реєстрації створюваних юридичних осіб - правонаступників.

Отже, законодавець визначив дві форми припинення юридичної особи - в результаті реорганізації або в результаті ліквідації, а також визначив наслідки припинення юридичної особи в результаті реорганізації, які, на відміну від припинення юридичної особи в результаті ліквідації, полягають, зокрема у переході майна, прав і обов`язків до правонаступників. Таким чином, у разі реорганізації юридичної особи шляхом її приєднання факт настання правонаступництва безпосередньо пов`язаний з моментом передання прав та обов`язків від правопопередника до правонаступника.

Водночас при відповідній реорганізації не має значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків, адже правонаступник лише один, що унеможливлює виникнення будь-яких спорів щодо переходу майна, прав чи обов`язків. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 922/347/21, від 16.03.2023 у справі № 922/3979/21.

Отже, лише при припиненні суб`єкта господарювання шляхом поділу в розподільчому балансі визначається правонаступництво. Внаслідок же злиття, приєднання або перетворення правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при таких видах реорганізації неможливий. Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17.

Водночас чинне законодавство не містить загальної норми щодо моменту виникнення універсального правонаступництва юридичної особи, внаслідок приєднання.

Ухвалюючи рішення про реорганізацію, уповноважений орган юридичної особи спрямовує свою волю на передачу не окремого майна, прав або обов`язків, а всієї їх сукупності. Тобто при універсальному правонаступництві до правонаступника чи правонаступників переходить усе майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать (незалежно від їх виявлення на момент правонаступництва), на підставі передавального акта. Наведені обставини передують внесенню запису до Реєстру про припинення юридичної особи, яка припиняється в результаті реорганізації.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17, якщо припустити, що правонаступництво настає лише з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, то це призведе до можливостей порушення прав кредиторів, які протягом значного періоду часу не зможуть звернутися з вимогами до юридичної особи, яка отримає все майно правопопередника, але не буде нести відповідальність за його зобов`язаннями. При цьому Велика Палати Верховного Суду в зазначеній постанові визнала помилковим висновок попередніх судових інстанцій про те, що правонаступництво не відбулося за відсутності в Реєстрі запису про припинення юридичної особи, яка реорганізовувалася.

Зважаючи на викладене та на те, що положеннями ст. ст. 104, 107 Цивільного кодексу України не визначений момент переходу прав та обов`язків від юридичної особи, яка припиняється у зв`язку з реорганізацією, Суд вважає, що такий момент не може пов`язуватися з внесенням запису до державного реєстру про припинення реорганізованої юридичної особи. Зазначене кореспондується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 14.09.2020 у справі №296/443/16-ц та постанові від 04.11.2020 у справі №922/817/18.

Таким чином, за встановленими судом обставинами ДП «Воловецьке лісове господарство» реорганізовано шляхом приєднання до правонаступника: ДП «Свалявське лісове господарство», яке в свою чергу, приєднано до правонаступника: Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» шляхом його фактичної реорганізації в відокремлений підрозділ (філію) «Свалявське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», а відтак, саме останнє є правонаступником Державного підприємства «Воловецьке лісове господарство» у спірних правовідносинах.

Матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовано факт користування ним за період з січня 2022 року по вересень 2023 року включно лісовою ділянкою для спортивних цілей, загальною площею 0,2 га, розташованою в кварталі 11 виділі 11 Жденіївського лісництва Державного підприємства «Воловецьке лісове господарство» за межами населеного пункту на території Жденіївської селищної ради Воловецького району Закарпатської області на підставі Договору№212 від 04.12.2015 року.

Доказів припинення сторонами вказаного Договору та/або повернення з довгострокового тимчасового платного користування лісової ділянки матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 20 ЛК України тимчасові лісокористувачі на умовах довгострокового користування зобов`язані, зокрема, своєчасно вносити плату за використання лісових ресурсів.

Законом та договором можуть бути передбачені й інші права та обов`язки тимчасових лісокористувачів на умовах довгострокового користування (ч. 3 ст. 20 ЛК України).

Як встановлено судом, в п. 4.1. Договору сторонами обумовлено обов`язок Тимчасового лісокористувача, окрім сплати збору за довгострокове тимчасове користування лісової ділянки на користь місцевого бюджету Жденіївської селищної ради, додатково сплачувати також плату за організацію Постійним лісокористувачем додаткових лісогосподарських заходів на переданій в тимчасове користування та суміжних ділянках лісового фонду (Додаткову плату), яка відповідно до п. 4.3. Договору становить 1000,00 грн за базовий місяць з подальшим коригуванням на індекс інфляції за відповідний період та підлягає сплати щоквартально протягом 10 днів, що настають за останнім днем відповідного кварталу (п. 4.4. Договору).

З аналізу норм ст. 204 Цивільного кодексу України випливає, що договори, укладені між сторонами, як цивільно правові правочини, є правомірними, якщо їх недійсність прямо не встановлено законом, та вони не визнані судом недійсними, відтак, зобов`язання за цими договорами мають виконуватися належним чином.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства.

Як свідчать зібрані у справі докази, відповідач свого обов`язку щодо своєчасного і повного внесення Додаткової плати за період з січня 2022 року по вересень 2023 року включно належним чином і у встановлений Договором строк не виконав, допустивши заборгованість перед позивачем, яка на час прийняття даного рішення за означений період становить 43 501,16 грн.

І оскільки факт порушення відповідачем зазначених договірних зобов`язань встановлений судом та по суті відповідачем не спростований, Договір довгострокового тимчасового користування лісами № 212 від 04.12.2015 у судовому порядку недійсним або неукладеним не визнано, отже, його умови є обов`язковими до виконання сторонами, а тому позовні вимоги Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі Філії «Свалявське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про примусове стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «Спорт-Тур» 43 501,16 грн заборгованості підлягають до задоволення, як обґрунтовано заявлені та підтверджені належними та допустимими доказами.

Щодо вимог про стягнення пені.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України (надалі також - ГК України), учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Відповідно до пункту 4.8. укладеного сторонами Договору у разі невнесення оплати тимчасовим лісокористувачем ним справляється пеня у розмірі 120% річних облікової ставки НБУ, діючої на день виникнення такого боргу або на день його (його частини) погашення, залежно від того, яка з величин таких ставок є більшою, за кожний календарний день прострочення у його оплаті.

Вказаний пункт Договору узгоджується із положеннями ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» згідно з якими платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку та здійснивши оцінку доказів, на яких він ґрунтується, суд вважає правомірним нарахування відповідачу пені, що розрахована позивачем за кожен день прострочення за період з 11.04.2022 по 15.11.2023 по заборгованості кожного кварталу окремо та з урахуванням встановлено в ч. 6 ст. 232 ГК України строку припинення нарахування пені, в загальній сумі 4716,16 грн.

Разом з тим, здійснивши власний арифметичний розрахунок заявлених вимог в цій частині за визначений позивачем період, судом встановлено, що розмір пені є більшим (4913,49 грн), однак, враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України суд позбавлений права виходити за межі позовних вимог при ухваленні рішення, а відтак підлягають до задоволення судом вимоги про стягнення з відповідача нарахованої позивачем пені в сумі 4716,16 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 74 ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як обґрунтовано заявлені підлягають до задоволення в заявленому розмірі.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 126, 129, 221, 236, 238, 240, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «Спорт-Тур» (01032, м. Київ, бульв. Тараса Шевченка, буд. 27-Б, кв. 59, ) на користь Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (01601, м. Київ, вул. Руставелі Шота, буд 9А, ) в особі Філії «Свалявське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (89300, м. Свалява Мукачівського району Закарпатської області, вул. Шевченка, буд. 59) 43 501,16 грн (сорок три тисячі п`ятсот одну гривню 16 копійок) заборгованості, 4716,16 грн (чотири тисячі сімсот шістнадцять гривень 16 копійок) пені та 2684,00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок) в повернення сплаченого судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без участі (неявки) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 18 квітня 2023 року.

Суддя Лучко Р.М.