ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2024 р. м. Рівне Справа № 918/146/24

Господарський суд Рівненської області у складі судді Пашкевич І.О., за участі секретаря судового засідання Ярощук О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Червеняк Романа Івановича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; ел. пошта ІНФОРМАЦІЯ_1 )

до відповідача Фізичної особи-підприємця Шабаровського Юрія Володимировича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

про стягнення 50 453, 74 грн

у судове засідання з`явилися:

- від позивача: Авдєєнко Владислав Валерійович (в режимі ВКЗ);

- від відповідача: не з`явився;

Відповідно до ч. 14 ст. 8, ст. 222 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), при розгляді судової справи здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою наявних технічних засобів відео- та звукозапису з використанням підсистеми відеоконференцзв`язку Єдиної судової інформаційнотелекомунікаційної системи (підсистема відеоконференцзв`язку).

ВСТАНОВИВ:

12 лютого 2024 року через підсистему "Електронний суд" від Фізичної особи-підприємця Червеняка Романа Івановича надійшов позов до відповідача Фізичної особи-підприємця Шабаровського Юрія Володимировича про стягнення 50 453,74 грн (з яких: 42 247,12 грн інфляційні втрати, 8 206,62 грн - 3% річних) за прострочення виконання зобов`язання за Договором №15-12/02/2020/АК про перевезення вантажу у міжнародному сполученні від 15.12.2020.

Ухвалою від 19.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 918/146/24. Постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи призначено на 14.03.2024. Визначено відповідачу строк для подання заяви з запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - 10 днів з дня вручення даної ухвали. Запропоновано сторонам подати заяви по суті спору та встановлено процесуальні строки для подання таких заяв.

27 лютого 2024 року через підсистему "Електронний суд" від представника позивача надійшла заява про його участь у усіх судових засіданнях у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою від 28.02.2024 заяву представника позивача адвоката Авдєєнка Владислава Валерійовича про його участь у всіх судових засіданнях у справі № 918/146/24 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду - задоволено. Постановлено провести судове засідання, яке відбудеться 14.03.2024 та усі подальші судові засідання у справі № 918/146/24 із Авдєєнком Владиславом Валерійовичем в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 14.03.2024 оголошено перерву з розгляду справи по суті та ухвалою від 14.03.2024 повідомлено відповідача, що наступне судове засідання відбудеться 26.03.2024. Постановлено провести дане судове засідання Авдєєнком Владиславом Валерійовичем в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 26.03.2024 оголошено перерву з розгляду справи по суті та ухвалою від 26.03.2024 (з урахуванням ухвали від 02.04.2024 про виправлення описки) повідомлено відповідача, що наступне судове засідання відбудеться 11.04.2024. Постановлено провести дане судове засідання Авдєєнком Владиславом Валерійовичем в режимі відеоконференції.

02 квітня 2024 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, у якому викладено клопотання про поновлення строку на подання доказів.

11 квітня 2024 року судом встановлено, що відповідач у справі не з`явився, явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив.

Про розгляд справи відповідача було повідомлено ухвалою суду від 26.03.2024, яка направлялась на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та позовній заяві, а саме: АДРЕСА_3 .

Станом на 11.04.2024 до суду не повернулося повідомлення про вручення/невручення поштового відправлення (ухвали від 26.03.2024) від Фізичної особи-підприємця Шабаровського Юрія Володимировича.

Із офіційного веб-сайту Укрпошти в мережі Інтернет https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html судом встановлено, що поштове відправлення за трек-номером 560 (ухвала від 26.03.2024) повертається за зворотньою адресою та є неврученим відповідачу.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України «Про національного оператора поштового зв`язку» від 10.01.2002 № 10-р виконання функцій національного оператора поштового зв`язку покладено на Публічне акціонерне товариство «Укрпошта».

Відповідно до п. 75 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, послуги поштового зв`язку оплачуються під час їх замовлення, якщо інше не передбачено відповідним договором, у національній валюті за діючими тарифами. За приписами п. 2 вказаних Правил підтвердженням надання послуг поштового зв`язку є розрахунковий документ встановленої відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо). Для автоматичної ідентифікації реєстрованих поштових відправлень за Правилами (п. 2) застосовується штрихова позначка, що побудована за певними правилами, - штриховий кодовий ідентифікатор (трек-номер), за яким можна ідентифікувати поштове відправлення.

Також, згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону вважаються, зокрема, суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку, або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них, і ПАТ «Укрпошта» є розпорядником інформації щодо універсальних послуг поштового зв`язку (умов постачання товарів, послуг та цін на них). Отже, враховуючи наведене, правомірним є використання відомостей, отриманих із офіційного сайту ПАТ «Укрпошта».

З огляду на викладене вище, суд може користуватися відомостями, отриманими з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» за допомогою функції відстеження поштового відправлення за його трек-номером. До матеріалів справи може бути долучено засвідчений витяг з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.02.2022 у справі № 991/6905/21, провадження № 51-5497км21).

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

Згідно з п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Суд, зважаючи на послідовну позицію, що викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 № 800/547/17, Касаційного господарського суду від 07.09.2022 № 910/10569/21, від 19.12.2022 № 910/1730/22, від 01.03.2023 № 910/18543/21, від 30.03.2023 № 910/2654/22, від 06.06.2023 № 922/3604/21, від 09.11.2023 у справі № Б-39/02-09 (922/3286/21), за якою направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду, дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи, незважаючи на факт невручення конверту з ухвалою від 05.03.2024 для відповідача з причин "Невдала спроба вручення (передача на зберігання): За заявою відправника".

При цьому суд враховує, що окрім направлення на адресу місця реєстрації відповідача ухвали від 26.03.2024, Фізичну особу-підприємця Шабаровського Юрія Володимировича повідомлено про час, дату та місце проведення судового засідання 11.04.2024 шляхом направлення на електронну адресу, вказану позивачем у позовній заяві, про що до матеріалів справи долучено довідку.

Відтак суд вчинив усі можливі дії про повідомлення відповідача щодо слухання справи № 918/146/24, а неотримання ухвали від 26.03.2024 є наслідком бездіяльності самої сторони відповідача щодо її належного отримання.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалася обов`язковою, - суд дійшов висновку про можливість проведення судового засідання з розгляду справи № 918/146/24 по суті засідання без участі відповідача та його представника.

Як вбачається, у судовому засіданні 26.03.2024 на стадії з`ясування обставин справи та дослідження доказів, присутній у судовому засіданні представник позивача заявляв усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості подати суду докази, які мають значення для повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи.

У подальшому 02.04.2024 від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, у якому викладено клопотання про поновлення строку на подання доказів.

Господарський суд, розглянувши дане клопотання представника Фізичної особи-підприємця Червеняк Романа Івановича, встановив наступне.

Представник відповідача просить суд долучити до матеріалів справи позовні матеріали зі справи №918/574/21, оскільки при поданні вказаних позовних матеріалів було надано Господарському суду Рівненської області також оригінали опису поштового вкладення, повідомлення про вручення та претензії ФОП Червеняка до ФОП Шабаровського з вимогою про оплату послуг за договором про перевезення вантажу та відшкодування витрат за митні процедури. Вказані документи підтверджують, що зазначена претензія з вимогою були одержані ФОП Шабаровським 01.06.2021. Оскільки в судовому рішенні по справі №918/574/21 зазначені обставини не були відображені судом, а оригінали відповідних документів у позивача були відсутні станом на час подання позову у справі № 918/146/24, представник позивача звернувся до Господарського суду Рівненської області із заявою від 28.03.2024 про надання доступу до матеріалів справи №918/574/21 в електронній формі. Така заява була задоволена 29.03.2024, що дозволило представнику позивача отримання копії відповідних доказів. З огляду на вказані обставини представник позивача просить суд визнати причину неподання зазначених доказів разом із позовною заявою поважною та поновити позивачу пропущений строк для подання таких доказів. Також відповідач зазначив, що відповідні докази ФОП Шабаровському не направлялися, оскільки він їх отримав в межах справи №918/574/21.

Право господарського суду при вирішенні питання, що виникає у зв`язку із відновленням пропущеного процесуального строку, унормовується процесуальним законодавством. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. ГПК України не пов`язує право суду відновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Отже, в кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, що наведені в обґрунтування клопотання або заяви про його відновлення, та робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку. Суд зазначає, що клопотання чи заява про відновлення процесуального строку повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. У клопотанні чи заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31.10.2023 у cправі № 916/3022/21.

Згідно з ч. 2 ст. 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Судом встановлено, що представник позивача подав суду клопотання про долучення доказів із пропуском встановленого законом процесуального строку.

Водночас, як встановлено судом, докази які представник позивача просить суд долучити, - були відсутні у Фізичної особи-підприємця Червеняка Романа Івановича станом на дату пред`явлення позову у справі № 918/146/24, позаяк їх оригінали містилися в іншій справі № 918/574/21, провадження в якій завершено.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про визнання поважними причин пропуску строку на подання доказів, а відтак суд протокольною ухвалою задовольняє клопотання про поновлення строку на подання доказів та долучає до матеріалів справи докази, надані представником позивача.

Як вбачається, ухвалою від 19.02.2024 серед іншого, запропоновано відповідачу: у строк протягом 15-ти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України та усі докази, що можливо доставити до суду.

Оскільки відповідач вважається таким, що отримав ухвалу про відкриття провадження у справі 29.02.2024, - відтак строк на подання відзиву тривав до 15.03.2024.

Відповідач не скористався процесуальним правом на подання відзиву у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 9 ст. 165 ГПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються аргументи позивача, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 п.2 ч.2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.(ч.4 ст.75 ГПК України).

Судом встановлено, що існують судові рішення, які мають преюдиційне значення для розгляду даної справи, а саме: у справі № 918/574/21.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Суд зауважує, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії» №28342/95, п.61, ECHR 1999-VII).

Частиною 2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість врахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Під час провадження у справі № 918/574/21 за позовом фізичної особи-підприємця Червеняка Романа Івановича до фізичної особи-підприємця Шабаровського Юрія Володимировича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОР Укртранс", Europejskie Centrum Logistychne Sp.Z.o.o. (ТзОВ "Європейський логістичний центр") про стягнення коштів у сумі 105 882 грн 51 коп. - судом встановлено обставини, які не потребують доказування при розгляді позову у справі № 918/146/24.

Так, судом у справі №918/574/21 встановлено наступне.

15 грудня 2020 року фізична особа-підприємець Червеняк Роман Іванович та фізична особа-підприємець Шабаровський Юрій Володимирович уклали договір №15-12/02/2020/АК про перевезення вантажу у міжнародному сполученні. Вказаний договір було укладено за посередництвом третьої особи, як експедитора, яка діє на підставі договору №1 від 22.05.2019.

На виконання договору від 15.12.2020 позивачем було здійснено перевезення відповідного вантажу у міжнародному сполученні, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) №441552.

Свої зобов`язання за вказаним договором позивач виконав належним чином.

Разом з тим, відповідач прострочив виконання своїх грошових зобов`язань, чим порушив права та охоронювані законодавством інтереси позивача.

Так, п. 12 договору передбачено, що вартість перевезення визначена сторонами в розмірі 2900 євро по курсу НБУ на дату розвантаження.

Вантаж було доставлено в пункт призначення та проведено його розвантаження 24.12.2020.

У відповідності до інформації, оприлюдненої на сайті НБУ(https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=24.12.2020&period=daily), офіційний курс гривні до євро станом на 24.12.2020 становив 34,6156 гривень за І євро.

Таким чином, відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача 100385,24 грн, що становить 2900 євро станом на день поставлення вантажу по курсу НБУ згідно з розрахунком: 2900*34,6156=100385,24 грн.

Крім того, позивачем було проведено оплату митних процедур в Норвегії (місці завантаження вантажу) для забезпечення поставлення вантажу в сумі 161,31 євро, що підтверджується копією квитанції до інвойсу К58016876 від 19.12.2020.

У відповідності до інформації, оприлюдненої на сайті НБУ (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=l 9.12.2020&period=daily), офіційний курс гривні де євро станам на 19.12.2020 становив 34,0789 гривень за 1 євро.

Таким чином, відповідач зобов`язаний сплатити відшкодувати позивачу 5497,27 грн витрат, що становить 161,31 євро станом на день поставлення вантажу по курсу НБУ згідно з розрахунком: 161,31 *34,0789=5497,27).

У відповідності до п. 13 договору від 15.12.2020 відповідач зобов`язаний оплатити позивачу кошти протягом 10 банківських днів з моменту отримання оригіналів документів (договору-заявки (з мокрою печаткою), акту, рахунку, 2 оригіналів ЦМР).

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 21.02.2023 у справі № 918/574/21, яке залишене без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.12.2023 позов фізичної особи-підприємця Червеняка Романа Івановича до фізичної особи-підприємця Шабаровського Юрія Володимировича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОР Укртранс", Europejskie Centrum Logistychne Sp.Z.o.o. (ТзОВ "Європейський логістичний центр") про стягнення коштів у сумі 105 882 грн 51 коп. - задоволено. Ухвалено стягнути з фізичної особи-підприємця Шабаровського Юрія Володимировича на користь фізичної особи-підприємця Червеняка Романа Івановича 100 385,24 грн - боргу; 5 497,27 грн - витрат за митне оформлення вантажу та 2 270,00 грн - судового збору.

Як вбачається, у рішенні Господарського суду Рівненської області від 21.02.2023 у справі № 918/574/21, яке набрало законної сили, суд не встановлював дату, з якої настав строк оплати та з якої настало прострочення виконання зобов`язання. Водночас суд встановив, що фізична особа-підприємець Шабаровський Юрій Володимирович прострочив перед фізичною особою-підприємцем Червеняком Романом Івановичем строк виконання зобов`язання за договором №15-12/02/2020/АК про перевезення вантажу у міжнародному сполученні від 15.12.2020 на загальну суму 105 882 грн 51 коп.

У справі № 918/146/24 позивач просить суд стягнути з відповідача 42 247,12 грн інфляційних втрат та 8 206,62 грн - 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за даним Договором.

При цьому в обґрунтування позовних вимог фізична особа-підприємець Червеняк Роман Іванович вказує, що зважаючи на ту обставину, що у позивача не зберігся документ, який підтверджує надіслання відповідачу оригіналів документів згідно з переліком у відповідності до п. 13 договору, позивач направив відповідачу претензію №20/05 від 20.05.2021, до якої долучив рахунок №202 від 20.05.21 та акт №202 здачі-прийняття робіт, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та поштовою квитанцією. Вказані документи були одержані відповідачем 01.06.2021, однак відповідач не направив позивачу будь-якої відповіді та не провів відповідну оплату. На виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 21.02.2023 у справі № 918/574/21 відповідач сплатив у повному обсязі визначені суми, що підтверджується платіжними інструкціями відповідача №438 та №439 від 11.01.2024. Таким чином, порушення прав позивача розпочалось 11.06.2021 (з наступного дня після завершення десятиденного строку з моменту одержання належних документів для проведення оплати) та припинилось 11.01.2024.

У судовому засіданні 11.04.2024 представник позивача наголосив, що строк для оплати коштів (у відповідності до п. 13 договору) - 10 банківських днів з моменту отримання оригіналів документів розраховується починаючи з дня коли документи отримані, тобто з 01.06.2021, та закінчується 10.06.2021, оскільки НБУ запустив четверту версію своєї Системи електронних платежів - СЕП-4, а відтак поняття банківський день в Україні скасовано. Тепер система переказів функціонує на базі міжнародного стандарту ISO 20022 та доступна для проведення міжбанківських платежів 24 години на добу 7 днів на тиждень. Після запровадження СЕП-4, в Україні скасовано поняття "банківський день". Це означає, що міжбанківські перекази можуть бути отримані навіть у вихідні чи святкові дні, ввечері та вночі.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися господарський суд зазначає наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 2 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ст. 181 Господарського Кодексу України (далі ГК - України) визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно зі ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як убачається із матеріалів справи в ній міститься підписаний сторонами та скріплений печатками договір-заявка № 15-12/02/2020/АК від 15.12.2020 про надання послуг з перевезення вантажу та CMR № 441552.

Згідно статті 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування. Транспортне експедирування як вид господарської діяльності не може розглядатися окремо від перевезення, це комплекс заходів, які супроводжують процес перевезення вантажів на всіх його стадіях (сортування вантажів під час їх прийняття до перевезення, перевалка вантажів у процесі їх перевезення, облік надходження вантажів під час видачі вантажу тощо), і саме це дає підстави розглядати її допоміжним щодо перевезення видом діяльності. Тому кожна послуга, що надається експедитором клієнту, по суті є транспортною послугою.

Відносини учасників транспортно-експедиторської діяльності встановлюються на основі договорів. Учасники цієї діяльності вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов взаємовідносин, що не суперечать чинному законодавству.

Статтею 909 ЦК України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Згідно зі статтею 306 ГК України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Відповідно до статті 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні.

Для міжнародних перевезень використовується товарно-транспортна накладна міжнародної форми (CMR).

Відповідно до статей 4, 9 Конвенції договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної; вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Вимоги до вантажної накладної передбачені статтею 6 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, а саме вантажна накладна містить такі дані: a) дата і місце складання вантажної накладної; b) ім`я та адреса відправника; c) ім`я та адреса перевізника; d) місце і дата прийняття вантажу до перевезення і передбачене місце його доставки; e) ім`я та адреса одержувача; f) прийняте позначення характеру вантажу і спосіб його упакування та, у випадку перевезення небезпечних вантажів, їх загальновизнане позначення; g) кількість вантажних місць, їх спеціальне маркування і нумерація місць; h) вага вантажу брутто чи виражена в інших одиницях виміру кількість вантажу; i) платежі, пов`язані з перевезенням (провізна плата, додаткові платежі, митні збори, а також інші платежі, що стягуються з моменту укладання договору до доставки вантажу); j) інструкції, необхідні для виконання митних та інших формальностей; к) заява про те, що перевезення здійснюється, незалежно від будь-яких умов, згідно положень дійсної Конвенції.

У випадку потреби, вантажна накладна повинна також містити наступні дані: a) заява про те, що перевантаження забороняється; b) платежі, які відправник зобов`язується сплатити; c) сума платежу, що підлягає сплаті при доставці; d) декларована вартість вантажу і сума додаткової цінності його для відправника; e) інструкції відправника перевізнику відносно страхування вантажу; f) погоджений термін, протягом якого повинно бути виконано перевезення; g) перелік документів, переданих перевізнику.

Сторони можуть внести у вантажну накладну будь-яку іншу інформацію, яку вони вважають корисною.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Враховуючи наведені норми права та матеріали справи, суд дійшов висновку, що взаємовідносини сторін ґрунтуються одночасно, як на договорі перевезення, так і на товарно-транспортній накладній міжнародної форми (CMR).

Згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ч. 1 ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата 3 % річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму "інфляційних втрат" як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У кредитора згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.04.2020 по справі №910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (п. 43 мотивувальної частини постанови).

З огляду на викладене суд констатує, що зобов`язання з оплати 3% річних та інфляційних втрат у випадку прострочення боржником зобов`язання випливає в силу ч.2 ст. 625 ЦК України, а тому для виникнення у боржника даного зобов`язання позивачу немає необхідності спочатку звертатися до відповідача із вимогою про оплату вказаних сум, а вже у зв`язку із їх неоплатою - до суду за захистом своїх прав.

Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 Господарського кодексу України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У відповідності до п. 13 договору від 15.12.2020 відповідач зобов`язаний оплатити позивачу кошти протягом 10 банківських днів з моменту отримання оригіналів документів (договору-заявки (з мокрою печаткою), акту, рахунку, 2 оригіналів ЦМР).

Судом встановлено, що позивач направив для відповідача претензію № 20/05 від 20.05.2021 щодо врегулювання щодо оплати за надані послуги. До претензії долучено:

- копію договору-заяви № 15-12/02/2020/АК від 15.12.2020;

- рахунок-фактуру № 202 від 20.05.2021;

- акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг) № 202 від 24.12.2020;

- копію СМR № 441552 від 18.12.2020.

Направлення вказаних документів у відповідності до п. 13 договору підтверджується описом вкладення у цінний лист та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за трек-номером 155.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач отримав 01.06.2021 поштове відправлення за трек-номером 155.

Аналізуючи зміст п. 13 договору в контексті настання моменту початку відліку строку на оплату, враховуючи ст. ст. 252 та 253 ЦК України, - суд виснує наступне.

Згідно з ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. (ст. 253 ЦК України).

Оскільки у п. 13 договору сторони обумовили між собою строк, який визначається днями (10 банківських днів), а не термін до якого відповідач зобов`язаний оплатити позивачу кошти, - відповідно строк на оплату розпочався з наступного дня після отримання документів згідно з переліком, визначеним у п. 13 Договору. Тобто, суд підкреслює, що строк на оплату розпочався із 02.06.2021, а не із 01.06.2021, як помилково вважає позивач.

При цьому система переказів, що функціонує на базі міжнародного стандарту ISO 20022, діє в Україні із 01.04.2023, що дійсно означає, що здійснювати міжбанківські платіжні операції можна в будь-який час, не чекаючи ранку чи закінчення вихідних.

Однак, враховуючи, що строк оплати за Договором настав із 02.06.2021, а система переказів на базі міжнародного стандарту ISO 20022 функціонує в Україні із 01.04.2023, - доводи позивача про те, що строк на оплату слід обраховувати в календарних днях, адже поняття банківський день в Україні скасовано, - не відповідає обставинам справи. Поняття банківський день скасовано із 01.04.2023, а відтак до спірних правовідносин слід застосовувати поняття банківський день при обчисленні строку на оплату.

Таким чином, судом встановлено, що строк на оплату розпочався 02.06.2021 та тривав до 15.06.2021 (10 банківських днів).

Отже, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання за Договором на суму 105 882 грн 51 коп. із 16.06.2021.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, відповідач оплатив існуючу заборгованість у розмірі 105 882 грн 51 коп. із простроченням на 939 днів, а саме - 11.01.2024, що підтверджується платіжними інструкціями № 438 на суму 50 000 грн 00 коп. та № 439 на суму 58152 грн 81 коп.

Враховуючи, що відповідач в порушення вимог ЦК України та ГК України взяті на себе зобов`язання не виконав в обумовлені строки, за надані послуги розрахувався із простроченням - відтак стягненню з відповідача на користь позивача підлягає як 3 % річних так і інфляційні втрати в порядку ст. 625 ЦК України. Строк нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за Договором на суму 105 882 грн 51 коп. обраховується із 16.06.2021 до 10.01.2024.

Судом перевірено розрахунок інфляційних втрат долучений позивачем до справи (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу та встановлено, що останній не є арифметично вірним, адже позивачем здійснено розрахунок із 11.06.2021, тобто із дня коли у відповідача іще тривав строк на оплату.

За розрахунками суду обґрунтований розмір стягнення з відповідача інфляційних втрат становить 39 830 грн 95 коп. інфляційних втрат, а 3 % річних - 8 171 грн 57 коп.

Розрахунок, проведений судом, долучено до матеріалів справи.

З урахуванням викладеного, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних частково, в межах обґрунтованих сум.

В решті позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 2 416 грн 17 коп. та 3 % річних у розмірі 35 грн 05 коп. суд відмовляє.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 17 Закону України 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21.01.1999 в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 28.10.2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд наголошує на недопустимості порушення одного з основоположних принципів правосуддя, що його було сформульовано Європейським судом з прав людини у рішенні у справі "Де Куббер проти Бельгії" (De Cubber v. Belgium) від 26.10.1984 - має не лише здійснюватися правосуддя, ще має бути видно, що воно здійснюється.

За результатами з`ясування обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та про стягнення з відповідача на користь позивача 39 830 грн 95 коп. інфляційних втрат та 8 171 грн 57 коп. 3 % річних.

В решті позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 2 416 грн 17 коп. та 3 % річних у розмірі 35 грн 05 коп. суд відмовляє.

Розподіл судових витрат

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, передбачено справляння судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з вимогою про стягнення коштів у сумі 50 453, 74 грн.

Законом 2147 до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» включено частину третю, відповідно до якої при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (підп. «б» підпункту 1 п. 17 § 1 розділу 4).

Особи, які після 04.10.2021 подають до суду документи через підсистему «Електронний суд», мають правомірні очікування, що розмір судового збору буде розрахований із застосуванням понижуючого коефіцієнта 0,8. (Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 916/228/22, Провадження № 12-26гс22).

За таких обставин, враховуючи положення Закону України "Про судовий збір", з урахуванням того, що позовну заяву подано через підсистему "Електронний суд", позивачу необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп. (3028 грн 00 коп * 0, 8).

Судом встановлено, що позивачем при зверненні з даним позовом до суду сплачено судовий збір у більшому розмірі, аніж необхідно, що підтверджується платіжним документом № 9С23-11СА-СР1Р-6ЕЕС від 10.02.2024 на суму 3 028 грн 00 коп.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

За таких обставин, у зв`язку із внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, - суд дійшов висновку, що сума судового збору яка підлягає поверненню Фізичній особі-підприємцю Червеняку Роману Івановичу з Державного бюджету України становить 605 грн 60 коп.

Відтак, суд роз`яснює Фізичній особі-підприємцю Червеняку Роману Івановичу про його право на звернення до суду із письмовим клопотанням про повернення коштів з Державного бюджету України у зв`язку із сплатою судового збору із надлишком.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 48 002 грн 52 коп., то розмір судового збору пропорційно частині задоволеної позовної вимоги становить 2 304 грн 71 коп.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних судовий збір у розмірі 117 грн 69 коп. залишається за позивачем.

Як вбачається із позовної заяви, позивач вчинив заяву про те, що докази судових витрат на правничу (правову) допомогу позивача будуть надані суду після ухвалення рішення по суті спору, оскільки їх остаточний розмір залежить від затраченого представником позивача часу на надання професійної правничої допомоги.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 202, 233, 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи-підприємця Червеняк Романа Івановича до Фізичної особи-підприємця Шабаровського Юрія Володимировича про стягнення 50 453 грн 74 коп. задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Шабаровського Юрія Володимировича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Червеняка Романа Івановича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; ел. пошта ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 39 830 (тридцять дев`ять тисяч вісімсот тридцять) грн 95 коп. інфляційних втрат, 8 171 (вісім тисяч сто сімдесят одна) грн 57 коп. 3 % річних та 2 304 (дві тисячі триста чотири) грн 71 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 2 416 грн 17 коп. та 3 % річних у розмірі 35 грн 05 коп. - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно - західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку визначеному ст. 257 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано "16" квітня 2024 року.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя І.О.Пашкевич