ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/2791/22
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Аленіна О.Ю.,

при секретарі судового засідання: Колцун В.В.,

за участю представників:

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Кліар-Сіті" участі не брали,

від Комунального підприємства "Одескомунтранс" участі не брали,

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства "Одескомунтранс"

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.12.2023 про відмову у відстроченні виконання рішення, прийняту суддею Шаратовим Ю.А., м. Одеса, повний текст складено 28.12.2023,

у справі №916/2791/22

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Кліар-Сіті"

до відповідача: Комунального підприємства "Одескомунтранс"

про стягнення 2 129 614,56 грн

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Кліар-Сіті" звернулося з позовом до Комунального підприємства "Одескомунтранс", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 2129614,56 грн.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 25.10.2022 відкрито провадження у справі №916/2791/22.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 01.03.2023 у справі №916/2791/22 позов задоволено; стягнуто з Комунального підприємства "Одескомунтранс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кліар-Сіті" 2129614,56 грн та витрати на сплату судового збору в розмірі 31944,22 грн.

11.04.2023 на виконання рішення Господарського суду Одеської області від 01.03.2023 у справі №916/2791/22 місцевим господарським судом було видано наказ про його примусове виконання.

13.06.2023 до суду першої інстанції надійшла заява Комунального підприємства "Одескомунтранс" б/н від 12.06.2023 (вх.№2-837/23 від 13.06.2023) про відстрочення виконання рішення Господарського суду Одеської області від 01.03.2023 у справі №916/2791/22 строком на один рік.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.06.2023 у справі №916/2791/22 частково задоволено заяву Комунального підприємства "Одескомунтранс" про відстрочення виконання рішення суду б/н від 12.06.2023 (вх.№2-837/23 від 13.06.2023); відстрочено виконання рішення Господарського суду Одеської області від 01.03.2023 у справі №916/2791/22 щодо стягнення з Комунального підприємства "Одескомунтранс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кліар-Сіті" 2129614,56 грн та витрати на сплату судового збору в розмірі 31944,22 грн до 23.08.2023; у решті заяви відмовлено.

30.08.2023 до місцевого господарського суду надійшла заява Комунального підприємства "Одескомунтранс" б/н від 30.08.2023 (вх.№2-1308/23 від 30.08.2023) про відстрочення виконання рішення Господарського суду Одеської області від 01.03.2023 у справі №916/2791/22 строком на шість місяців.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.09.2023 у справі №916/2791/22 відмовлено у задоволенні заяви Комунального підприємства "Одескомунтранс" про відстрочення виконання рішення суду б/н від 30.08.2023 (вх.№2-1308/23 від 30.08.2023).

11.12.2023 до суду першої інстанції від Комунального підприємства "Одескомунтранс" надійшла заява б/н від 11.12.2023 (вх.№2-1828/23 від 13.12.2023), в якій останнє просило відстрочити відповідачу виконання рішення Господарського суду Одеської області від 01.03.2023 у справі №916/2791/22 строком на шість місяців.

Зазначена заява обґрунтована тим, що відповідач, будучи критично важливим підприємством для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період на території Одеської області, виступає комунальним підприємством, яке забезпечує потреби населення мешканців міста Одеса у комунальних послугах із поводження з побутовими відходами (вивезення твердих побутових відходів), при цьому станом на теперішній час Комунальне підприємство "Одескомунтранс" не має можливості виконати рішення Господарського суду Одеської області від 01.03.2023 у справі №916/2791/22 з причин, що не залежать від даного підприємства, а саме: внаслідок того, що відповідач не може провадити свою діяльність з використанням закріпленого за ним на праві господарського відання Одеського міського сміттєзвалища "Дальницькі кар`єри", розташованого на території Овідіопольського та Біляївського районів Одеської області, та, відповідно, отримувати дохід від такої діяльності у зв`язку з неповерненням цього майна колишнім користувачем Товариством з обмеженою відповідальністю "Кліар-Сіті".

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.12.2023 у справі №916/2791/22 (суддя Шаратов Ю.А.) у задоволенні заяви Комунального підприємства "Одескомунтранс" б/н від 11.12.2023 (вх.№2-1828/23 від 13.12.2023) про відстрочення виконання рішення суду відмовлено.

Дана ухвала суду мотивована тим, що, з огляду на підтверджену фінансовою звітністю Комунального підприємства "Одескомунтранс" наявність у останнього джерел погашення заборгованості перед стягувачем, сама по собі обставина не передачі відповідачу майна не впливає на можливість виконання судового рішення у даній справі, натомість повторне відстрочення виконання рішення, беручи до уваги недоведеність намірів боржника його добровільно виконувати, фактично порушить баланс інтересів сторін.

Не погодившись з постановленою ухвалою, Комунальне підприємство "Одескомунтранс" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.12.2023 у справі №916/2791/22 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву відповідача про відстрочення виконання судового рішення строком на шість місяців.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що в умовах воєнного часу наявна загроза банкрутства Комунального підприємства "Одескомунтранс", яке штучно позбавлене можливості провадити повноцінну прибуткову господарську діяльність з використанням комунального майна Одеського міського сміттєзвалища "Дальницькі кар`єри", яке на теперішній час за відсутності правових підстав перебуває у користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю "Кліар-Сіті". Крім того, апелянт зазначає про існування у нього значної дебіторської заборгованості за послуги з поводження з побутовими відходами, а також про відсутність дотацій з місцевого бюджету.

У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 22.02.2024 (вх.№109/24/Д2 від 22.02.2024) Товариство з обмеженою відповідальністю "Кліар-Сіті" просить апеляційну скаргу Комунального підприємства "Одескомунтранс" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.12.2023 у справі №916/2791/22 без змін. Зокрема, позивач посилається на те, що позитивні показники фінансового-господарської діяльності Комунального підприємства "Одескомунтранс" свідчать про реальну можливість останнього хоча б частково виконати рішення суду у цій справі, проте відповідач протягом тривалого проміжку часу добровільно не здійснив жодного платежу, натомість, звертаючись вже з третьою заявою про відстрочення виконання, необґрунтовано намагається відтермінувати сплату боргу.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Аленіна О.Ю. від 12.02.2024 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.

В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2024 вирішено розглянути апеляційну скаргу Комунального підприємства "Одескомунтранс" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.12.2023 про відмову у відстроченні виконання рішення у справі №916/2791/22 поза межами строку, встановленого частиною другою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, а також призначено дану справу для розгляду вищенаведеної апеляційної скарги на 10.04.2024 о 10:00.

У судовому засіданні 10.04.2024 представники сторін участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.ІІІ а.с.78, 79).

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

В силу статті 1291 КонституціїУкраїни суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За умовами частини другої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частинами першою, другою статті 18 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (рішення Конституційного Суду України №18-рп/2012 від 13.12.2012).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №11-рп/2012 від 25.04.2012 невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело як джерело права.

За умовами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні по справі "Деркач та Палек проти України" Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, даний пункт передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 Конвенції як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бурдов проти Росії").

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок. За певних обставин така затримка може бути виправданою, але вона не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії").

У рішенні по справі "Чіжов проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України" пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

В силу частин першої, п`ятої статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Частинами третьою, четвертою статті 331 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, надання відстрочення (розстрочення) виконання судового рішення є процесуальною дією суду, яка вчиняється останнім за встановлення обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим.

При цьому колегією суддів враховується, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 331 Господарського процесуального кодексу України, вказана норма процесуального закону не вимагає.

Законодавцем визначено чіткі критерії для застосування відстрочення (розстрочення) виконання судового рішення, обмежено строк надання такого відстрочення (розстрочення) виконання, визначено можливість вжиття заходів забезпечення на період дії відстрочки (розстрочення) та не передбачено можливості настання наслідків щодо порушення конституційного принципу обов`язковості виконання судового рішення.

Аналогічну правову позицію об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 16.10.2020 у справі №905/2912/15.

Відстрочення виконання рішення суду це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому.

На державу покладено позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України", заява №6962/02). За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції ("Корнілов та інші проти України", заява №36575/02, ухвала від 07.10.2003). І навіть строк у два роки та сім місяців не був визнаний надмірним і не вважався таким, що суперечить вимозі стосовно його розумної тривалості, передбаченої у статті 6 Конвенції (ухвала від 17.09.2002 у справі "Крапивницький та інші проти України", заява №60858/00).

Питання про відстрочення (розстрочення) виконання рішення суду повинно вирішуватися з урахуванням балансу інтересів сторін, слугувати досягненню мети виконання судового рішення з максимальним дотриманням співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом кредитора.

Відстрочення (розстрочення) виконання судового рішення не повинно сприяти ухиленню від його виконання та впливати на фінансовий стан позивача.

Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення (розстрочення) виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи і заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 03.09.2020 у справі №905/30/16, від 14.07.2020 у справі №908/1884/19 та від 16.01.2020 у справі №910/1820/19.

Водночас чинним законодавством України не передбачено вичерпний перелік обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, і на підставі яких суд може прийняти рішення про надання відстрочки (розстрочення), натомість встановлено лише критерії для визначення таких обставин. Зокрема, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочення виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан; стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення; щодо як фізичних, так і юридичних осіб стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Крім того, обставини, за яких виконання рішення неможливе, повинні існувати насправді, в реальності, та безпосередньо перешкоджати його виконанню в строки, в обсязі та в порядку, визначені у рішенні, а тому не є підставами для надання відстрочки або розстрочення виконання рішення обставини, які зумовлені суб`єктивним фактором і неправомірною поведінкою самого боржника.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів зауважує на тому, що відстрочення (розстрочення) виконання судового рішення є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку після оцінки обставин справи, наведених учасниками справи, наданих ними обґрунтувань та дослідження доказів.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За умовами частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Положеннями статті 79 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, які були надані відповідачем на обґрунтування своєї позиції щодо можливості відстрочення виконання рішення Господарського суду Одеської області від 01.03.2023 у справі №916/2791/22, зокрема, документи фінансової звітності (баланс, звіт про фінансові результати), суд апеляційної інстанції зазначає, що Комунальне підприємство "Одескомунтранс" є прибутковим, оскільки чистий дохід боржника від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за І півріччя 2023 року становить 12251100 грн, а чистий прибуток 1692000 грн.

Водночас, не зважаючи на підтверджені фінансовою звітністю позитивні показники фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства "Одескомунтранс", відповідач протягом тривалого періоду часу, а саме: починаючи з 11.04.2023 (дата видачі судом наказу на примусове виконання рішення Господарського суду Одеської області від 01.03.2023 у справі №916/2791/22), не здійснив жодного платежу на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кліар-Сіті", хоча мав можливість принаймні частково виконати зазначене судове рішення. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Крім того, апеляційний господарський суд враховує, що відповідач має потенційне джерело для сплати на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кліар-Сіті" грошових коштів на виконання рішення Господарського суду Одеської області від 01.03.2023 у справі №916/2791/22 у вигляді дебіторської заборгованості інших осіб, про що свідчить відповідна довідка про склад дебіторської заборгованості, при цьому жодні докази на підтвердження того, що Комунальне підприємство "Одескомунтранс", розуміючи необхідність виконання вищенаведеного судового рішення без невиправдних зволікань, вживає заходи, спрямовані на стягнення такої заборгованості, у матеріалах справи відсутні.

Посилання апелянта на неможливість провадження повноцінної прибуткової господарської діяльності у зв`язку з не отриманням ним у користування Одеського міського сміттєзвалища "Дальницькі кар`єри", розташованого на території Овідіопольського та Біляївського районів Одеської області, апеляційним господарським судом до уваги не приймаються, оскільки, по-перше, обставина передачі вказаного об`єкта жодним чином не спростовує документально підтверджену прибутковість поточної діяльності підприємства відповідача та наявність можливих джерел погашення заборгованості перед позивачем; по-друге, скаржником безпідставно не враховано, що постановою Верховного Суду від 17.01.2024 у справі №916/1592/22 відмовлено у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Кліар-Сіті" повернути Одеське міське сміттєзвалище "Дальницькі кар`єри", розташоване на території Овідіопольского та Біляївського районів Одеської області, та автобазу, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Марії Демченко, 30, якими вказане товариство користується на підставі договору оренди майна з інвестиційними зобов`язаннями від 11.11.1999, укладеного строком до 20.11.2048.

Сама по собі обставина запровадження воєнного стану в Україні та визначення Комунального підприємства "Одескомунтранс" критично важливим для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період на території Одеської області жодним чином не має своїм наслідком автоматичну неможливість виконання відповідачем рішення Господарського суду Одеської області від 01.03.2023 у справі №916/2791/22, адже не зумовлює перетворення прибуткового підприємства у неплатоспроможне.

Враховується колегією суддів також і те, що, звертаючись з заявою б/н від 11.12.2023 (вх.№2-1828/23 від 13.12.2023) про відстрочення виконання рішення Господарського суду Одеської області від 01.03.2023 у справі №916/2791/22 на шість місяців, відповідачем безпідставно залишено поза увагою імперативні приписи частини п`ятої статті 331 Господарського процесуального кодексу України про те, що відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, а відтак задоволення вказаної заяви Комунального підприємства "Одескомунтранс" призвело б до порушення конкретно встановленого процесуальним законом максимального строку, на який допускається таке відстрочення.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги те, що питання відстрочення виконання рішення належить до дискреційних повноважень суду, який, у свою чергу, навів належні та достатні підстави в обґрунтування свого висновку про відмову у задоволення заяви Комунального підприємства "Одескомунтранс" б/н від 11.12.2023 (вх.№2-1828/23 від 13.12.2023), враховуючи те, що надання ще одного відстрочення виконання рішення у даній справі за відсутності необхідних передумов для цього призведе до порушення балансу інтересів сторін, а також те, що доводи скаржника стосовно порушення Господарським судом Одеської області норм права при постановленні оскаржуваної ухвали від 27.12.2023 у справі №916/2791/22 не знайшли свого підтвердження, підстав для скасування зазначеного судового акта колегія суддів не вбачає.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Одескомунтранс" залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.12.2023 у справі №916/2791/22 без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Комунальне підприємство "Одескомунтранс".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 10.04.2024.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя О.Ю. Аленін