ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/808/24
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №6

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Колоколова С.І.,

Ярош А.І.,

секретар судового засідання Полінецька В.С.,

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Богуцька Л.П., за ордером;

від відповідача-1: Басюк Т.В., у порядку самопредставництва;

від відповідача-2: Сидоров О.В., за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Зерновий перевантажний комплекс Інзерноекспорт

на ухвалу Господарського суду Одеської області про відмову у забезпеченні позову

від 08 березня 2024 року (повний текст складено 08.03.2024)

у справі № 916/808/24

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Зерновий перевантажний комплекс Інзерноекспорт

до відповідачів:

1. Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях

2. Державного підприємства Одеський морський торговельний порт

суддя суду першої інстанції: Цісельський О.В.

місце винесення ухвали: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 10.04.2024 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 Товариство з обмеженою відповідальністю Зерновий перевантажний комплекс Інзерноекспорт звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та Державного підприємства Одеський морський торговельний порт, в якому просить суд:

- визнати недійсним правочин Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, оформлений повідомленням № 11-07-00516 від 08.02.2024, щодо односторонньої відмови від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006 за № ДФ-89, обліковий номер 2, укладеного між ТОВ ЗПК Інзерноекспорт та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях;

- визнати відсутнім право вимоги ДП Одеський морський торговельний порт до ТОВ ЗПК Інзерноекспорт щодо повернення з оренди нерухомого майна у відповідності до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006 за № ДФ-89, на підставі листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях № 11-06-00692 від 19.02.2024.

06.03.2024 позивач звернувся до Господарського суду Одеської області із заявою про забезпечення позову, у якій ТОВ Зерновий перевантажний комплекс Інзерноекспорт просить застосувати заходи забезпечення позову у справі № 916/808/24 шляхом:

- встановлення заборони Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Одеській області та Миколаївській області, ДП Одеський морський торговельний порт вчиняти дії щодо повернення майна, орендованого ТОВ ЗПК Інзерноекспорт відповідно до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006 за № ДФ-89, на підставі повідомлення Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області та Миколаївській області № 11-07-00516 від 08.02.2024 про односторонню відмову від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006 за № ДФ-89, до набрання рішенням суду у цій справі законної сили;

- встановлення заборони Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Одеській області та Миколаївській області ДП Одеський морський торговельний порт перешкоджати ТОВ ЗПК Інзерноекспорт користуватись орендованим майном на підставі та умовах договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006 за № ДФ-89, до набрання рішенням суду у цій справі законної сили.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначає наступне.

Так, між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Миколаївській областях, що є правонаступником Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області, (далі по тексту Орендодавець) та ТОВ ЗПК Інзерноекспорт укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006 № ДФ-89, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення критого складу на причалі № 43 (інв. № 057000) та нежитлові приміщення АПК на причалі № 43 (інв. № 057001), загальною площею 4369,5 кв.м., що обліковується на балансі ДП Одеський морський торговельний порт (балансоутримувач), за адресою: м. Одеса, вул. м. Гефта, 3/2.

Як зазначає заявник, орендодавцем направлено до ТОВ ЗПК Інзерноекспорт повідомлення про відмову від договору оренди № 2 нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006, а ДП Одеський морський торговельний порт направлено до ТОВ ЗПК Інзерноекспорт вимогу щодо повернення з оренди нерухомого майна, яке перебуває на його балансі, у якій ДП Одеський порт посилається на припинення чинності договору з 12.02.2024. Наразі, ДП Одеський порт листом від 01.03.2024 за вих. № 186/41/73 повторно вимагає повернення орендованого за договором майна 04.03.2024.

Позивач стверджує, що 04.03.2024 представники орендодавця та ДП Одеський морський торговельний порт прибули за місцем знаходження орендованого майна - м.Одеса, вул. М. Гефта, 3/2 для здійснення заходів щодо повернення майна з оренди на підставі повідомлення орендодавця від 08.02.2024 № 11-07-00516 про відмову від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006, та під час роботи комісії вказаними представниками здійснювалася відеофіксація.

При цьому, орендар неодноразово повідомляв орендодавця про неотримання ним листа від 24.01.2024 року № 11-06-00286 про необхідність погашення боргу, на який посилається орендодавець у повідомленні від 08.02.2024 № 11-07-00516 про відмову від договору оренди, та повідомляв про сплату виниклої заборгованості за договором, однак представниками орендодавця та балансоутримувача було здійснено опечатування орендованого майна, що унеможливлює його використання.

Так, заявник не погоджується із зазначеним повідомленням та вважає, що одностороння відмова орендодавця від договору є недійсною, та відповідно договір не є припиненим, що вказує на право ТОВ ЗПК Інзерноекспорт користуватись орендованим майном у відповідності до умов договору.

Обґрунтовуючи необхідність застосування визначених заявником заходів забезпечення позову, позивач наголошує, що існує прямий ризик вилучення від позивача орендованого майна за договором та передачі його в оренду або ж його відчуження, що буде наслідком неможливості використання позивачем орендованого майна до завершення судового розгляду та надасть можливість відповідачам розпоряджатись такий майном на власний розсуд.

Таким чином, на переконання позивача, у випадку вилучення у ТОВ ЗПК Інзерноекспорт орендованого майна за договором, таке майно може бути передане в оренду третім особам або ж бути відчужене, що в свою чергу унеможливить виконання судового рішення у випадку задоволення позову ТОВ ЗПК Інзерноекспорт.

Також, заявник зазначає, що необхідність встановлення заборони відповідачам перешкоджати ТОВ ЗПК Інзерноекспорт користуватись орендованим майном на підставі та умовах договору, зумовлено недопущення вчинення таких дія як опечатування орендованих приміщень, тощо.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.03.2024 у справі №916/808/24 (суддя Цісельський О.В.) у задоволені заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Зерновий перевантажний комплекс Інзерноекспорт про забезпечення позову - відмовлено.

Так, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, зокрема й з урахуванням того, що такі обмеження мають своїм наслідком обмеження прав відповідача як власника об`єкта оренди.

Викладені у заяві мотиви щодо можливої незаконної поведінки відповідачів носять умовний, гіпотетичний характер та не спростовують факту розумного ставлення власника до належного йому майна, вчинення адекватних дій, спрямованих на його збереження

Крім того, суд вважає, що такі заходи забезпечення позову фактично зводяться до вирішення справи по суті та задоволення заявлених позовних вимог, оскільки, не дивлячись на односторонню відмову відповідача-1 від договору оренди, яка наразі оскаржується позивачем та відсутність рішення по суті, яким би такі вимоги було задоволено, судом фактично буде вжито заходи забезпечення позову, які є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, оскільки такі заходи надають позивачеві безперешкодний доступ до орендованого майна та користування ним задля забезпечення власних потреб.

Місцевий господарський суд зазначає, що позов не може бути забезпечений таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.

В той же час, встановлення заборони відповідачам вчиняти дії щодо повернення орендованого майна фактично матиме наслідком вирішення спору по суті, зокрема, щодо заявлених позовних вимог про визнання відсутнім права вимоги ДП Одеський морський торговельний порт до ТОВ ЗПК Інзерноекспорт щодо повернення з оренди нерухомого майна, без встановлення обставин справи, а відтак є неможливим.

Отже, у даному разі суд вказує, що твердження позивача в обґрунтування заяви про забезпечення позову, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить виконання рішення суду є безпідставними, оскільки заявлена позовна вимога має немайновий характер та у разі ухвалення судового рішення про задоволення позову, не вимагатиме примусового виконання, а тому не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Суд першої інстанції зазначає, що наведені у заяві про забезпечення позову доводи вказують про наявність необґрунтованих припущень та не можуть бути безумовною підставою для забезпечення позову. Відтак, суд не може розглядати твердження позивача як безспірні та такі, що обґрунтовують необхідність вжиття заходу забезпечення позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, 19.03.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю Зерновий перевантажний комплекс Інзерноекспорт звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.03.2024 у справі №916/808/24 та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Зерновий перевантажний комплекс Інзерноекспорт та вжити заходи забезпечення позову шляхом:

- встановлення заборони Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, ДП Одеський морський торговельний порт вчиняти дії щодо повернення майна, орендованого ТОВ ЗПК Інзерноекспорт відповідно до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006 за № ДФ-89, на підставі повідомлення Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях № 11-07-00516 від 08.02.2024 про односторонню відмову від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006 за № ДФ-89, до набрання рішенням суду у цій справі законної сили;

- встановлення заборони Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, ДП Одеський морський торговельний порт перешкоджати ТОВ ЗПК Інзерноекспорт користуватись орендованим майном на підставі та умовах договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006 за № ДФ-89, до набрання рішенням суду у цій справі законної сили.

Скаржник зауважує, що в контексті ризику втрати ефективності судового захисту порушених прав орендаря, також слід звернути увагу на поведінку орендодавця, яка не відповідає принципу добросовісності.

Так , скаржник зазначає, що у повідомленні Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях від 08.02.2024 № 11-07-00516 про відмову від договору оренди № 2 нерухомого майна, що належить до державної власності від 09.10.2006 року орендодавець посилався на те, що направляв на адресу ТОВ «ЗПК «Інзерноекспорт» лист від 24.01.2024 № 11-06-00286 щодо необхідності погашення заборгованості, однак відповіді не отримав.

ТОВ «ЗПК «Інзерноекспорт» зазначає, що неодноразово повідомляв Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях про неотримання вказаного листа.

Скаржник вказує, що лише листом від 12.03.2024 № 10-07-01053 на адвокатський запит представника ТОВ «ЗПК «Інзерноекспорт» Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях надало орендарю копію листа від 24.01.2024 № 11-06-00286.

Апелянт зауважує, що з вказаного листа вбачається, що його було направлено не на юридичну адресу, натомість, попереднє і подальше листування здійснювалося за правильною адресою.

Також, скаржник зазначає, що у листі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях від 24.01.2024 № 11-06-00286 міститься вимога про погашення заборгованості протягом 14 календарних днів з моменту отримання даного листа. Відповідно до фіскального чеку АТ «Укрпошта» лист від 24.01.2024 № 11-06-00286 направлено 26.01.2024.

А вже 08.02.2024 (навіть раніше, ніж 14 днів з моменту відправлення) орендодавець направляє повідомлення про відмову від договору, в якому посилається на те, що не отримав відповідь на лист від 24.01.2024 № 11-06-00286, який направлено не на адресу місцезнаходження орендаря.

У апеляційній скарзі скаржник зазначає, що у випадку вилучення у ТОВ «ЗПК «Інзерноекспорт» орендованого майна за договором, таке майно може бути передане в оренду третім особам або ж бути відчужене, що в свою чергу призведе до неможливості ефективного захисту порушених прав позивача, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження.

Крім того, скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що встановлення заборони відповідачам вчиняти дії щодо повернення орендованого майна фактично матиме наслідком вирішення спору по суті, оскільки під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується.

Такі заходи мають тимчасовий характер та забезпечать збереження можливості ефективного захисту порушених прав позивача. Оскільки забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод чи інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Скаржник зазначає, що у випадку передання орендованого ТОВ «ЗПК «Інзерноекспорт» майна в наступну оренду будуть порушуватися також і інтереси третіх осіб, які наразі не є учасниками спірних правовідносин.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.03.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Зерновий перевантажний комплекс Інзерноекспорт на ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.03.2024 у справі №916/808/24, розгляд справи призначено на 10.04.2024.

03.04.2024 від Державного підприємства Одеський морський торговельний порт до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач-2 наполягає, зокрема, на тому, що апелянт жодним чином не зазначив, в чому полягають порушення суду першої інстанції чинного законодавства при винесенні оскаржуваної ухвали, а фактично навів доводи, які стосуються суті спору, що розглядається. Тобто апелянт за допомогою вирішення питання про забезпечення позову намагається, в тому числі, і на стадії апеляційного розгляду, встановити та довести обставини, які за своїм змістом є тотожними обставинам позовної заяви та заявлених позовним вимогам. Також ДП Одеський МТП зауважує, що встановлення заборони відповідачам вчиняти дії щодо повернення орендованого майна фактично матиме наслідком вирішення спору по суті, зокрема щодо заявлених позовних вимог про визнання відсутнім права вимоги ДП «Одеський МТП» до ТОВ «ЗПК «Інзерноекспорт» щодо повернення з оренди нерухомого майна, без встановлення обставин справи, а відтак є неможливим, про що обґрунтовано визначив суд першої інстанції

Тому, відповідач-2 просить залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Аналогічний відзив на апеляційну скаргу надійшов до Південно-західного апеляційного суду 05.04.2024 від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, який також просить залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

У зв`язку зі звільненням у відставку та відрахуванням зі штату суду судді Разюк Г.П., розпорядженням керівника апарату суду від 08.04.2024 №87 було призначено повторний автоматизований розподіл справи №916/808/24.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2024 для розгляду справи №916/808/24 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Колоколова С.І., Ярош А.І., на підставі чого ухвалою суду від 08.04.2024 вказану справу було прийнято до свого провадження визначеною судовою колегією у зміненому складі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.04.2024 задоволено заяву представника Державного підприємства Одеський морський торговельний порт - Сидорова Олексія Володимировича про надання останньому можливості брати участь у розгляді справи №916/808/24 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів через систему відеоконференцзв`язку EasyCon. Вирішено здійснювати розгляд даної справи в режимі відеоконференції.

10.04.2024 до початку судового засідання від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях до суду надійшли письмові пояснення та клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, яке представник відповідача-1 в судовому засіданні 10.04.2024 просив залишити без розгляду, у зв`язку із минуванням такої потреби.

У судовому засіданні 10.04.2024 представники сторін, виклавши свої правові позиції просили суд апеляційної інстанції: від позивача задовольнити вимоги апеляційної скарги, від відповідачів - залишити ухвалу суду першої інстанції в силі як обґрунтовану та законну.

У судовому засіданні 10.04.2024, яке проводилось в режимі відеоконференції, оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

За нормами ч.1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали суду, дійшла до висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Зерновий перевантажний комплекс Інзерноекспорт на ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.03.2024 у справі №916/808/24 не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала залишається без змін, з огляду на наступне.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 137 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною першою ст. 137 ГПК України передбачено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) виключено; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) виключено; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 4 статті 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Тобто, забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України викладені у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19.

Під час вирішення питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Водночас, якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18).

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків від заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 922/2928/17 та у постанові Верховного Суду від 05.08.2019 у справі № 922/599/19.

Предметом позову у даній справі є визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого Регіональним відділенням ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях, щодо відмови від договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, укладеного між сторонами. Окрім того, позивач просить визнати відсутнім право вимоги ДП Одеський морський торговельний порт до позивача про повернення з оренди спірного нерухомого майна у відповідності до договору.

Отже, позивач у даному випадку звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру.

Таким чином, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

За умовами статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на положення статей 13, 74, 80 ГПК України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 12.06.2019 у справі №910/773/19.

Таким чином, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до істотного ускладнення чи неможливості ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів, за захистом яких вони звернулися до суду, в межах одного судового провадження без нових звернень до суду.

Колегія суддів вважає, що доводи позивача про імовірне утруднення виконання судового рішення у справі є необґрунтованими та базуються лише на припущеннях, адже останнім не надано будь-яких доказів, які б свідчили про справжній фінансовий стан відповідача, а також доказів, якими б підтверджувалась реальна загроза неможливості виконання судового рішення. Доводи заявника ґрунтуються виключно на його сумнівах щодо можливої недобросовісної поведінки відповідачів та не доведені доказами на підтвердження реально існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду.

Також, колегія суддів зазначає, що заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі №910/1200/20.

Крім того, апеляційний господарський суд зауважує, що господарський суд не повинен вживати таких заходів до забезпечення позову, які фактично є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (п. 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову).

Натомість, посилання та обґрунтування позивача, викладені як в заяві про забезпечення позову, так і в апеляційній скарзі, фактично стосуються розгляду справи по суті, оскільки, не дивлячись на односторонню відмову відповідача-1 від договору оренди, яка наразі оскаржується позивачем та відсутність рішення по суті, яким би такі вимоги було задоволено, судом фактично буде вжито заходи забезпечення позову, які є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, оскільки такі заходи надають позивачеві безперешкодний доступ до орендованого майна та користування ним задля забезпечення власних потреб.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується колегією суддів, підставою обґрунтування та доводів, у поданій позивачем заяві про вжиття заходів забезпечення позову є лист ДП Одеський МТП № 186/41/73 від 01.03.2024, яким зазначено, що датою припинення чинності спірного договору оренди є 12.12.2024 та 04.03.2024 за участю представників відповідачів планується здійснити повернення з оренди нерухомого майна із відповідним підписанням актів щодо повернення з оренди нерухомого майна.

Разом з тим, апеляційний господарський суд погоджується з судом першої інстанції, що такі обставини не є суттєвими та не можуть свідчить про дійсну необхідність у вжитті заходів забезпечення позову, зокрема, через подальшу неможливість (ускладнення) ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, з урахуванням вищевикладеного правового регулювання спірних правовідносин, а також висновків Верховного Суду щодо питання застосування статті 136 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції (з огляду на встановлені обставини справи, а також подані позивачем докази (фактична їх відсутність) на підтвердження своїх вимог) дійшов обґрунтованого на правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене вище, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.03.2024 у справі №916/808/24 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Зерновий перевантажний комплекс Інзерноекспорт без задоволення.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору, сплаченого у зв`язку з розглядом апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 255, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу, Південно-західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.03.2024 у справі №916/808/24 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови складений та підписаний 15.04.2024.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Колоколов С.І.

Суддя Ярош А.І.