ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2024 року м.Дніпро Справа № 904/191/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Коваль Л.А., Чередка А.Є.

секретар судового засідання Саланжій Т.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2023 (суддя Ярошенко В.І.)

у справі № 904/191/23

за позовом Керівника Криворізької центральної окружної прокуратури в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України

до відповідача-1 Комунального підприємства "Криворізька міська клінічна лікарня №2" Криворізької міської ради"

відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Вента.ЛТД"

про визнання недійсним договору та стягнення коштів у дохід держави

ВСТАНОВИВ:

Керівник Криворізької східної окружної прокуратури в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Комунального підприємства "Криворізька міська клінічна лікарня № 2" Криворізької міської ради" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Вента.ЛТД" в якому просить:

1. Визнати недійсним Договір № 176 від 22.03.2022, укладений між Комунальним підприємством «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» Криворізької міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕНТА.ЛТД»;

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНТА.ЛТД» на користь Комунального підприємства «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» Криворізької міської ради кошти в сумі 152 221,27 грн;

3. Стягнути з Комунального підприємства «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» Криворізької міської ради отримані від Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНТА.ЛТД» кошти в сумі 152 221,27 грн в дохід держави.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2023 у справі №904/191/23 відмовлено повністю у задоволенні позовних вимог. Судові витрати зі сплати судового збору у сумі 4 962,00 грн за подання позову покладено на Дніпропетровську обласну прокуратуру.

Не погодившись з вказаним рішенням Дніпропетровською обласною прокуратурою подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2023 у справі № 904/191/23 та прийняте нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що оскаржуване рішення прийнято за невідповідності висновків суду обставинам справи, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Стверджує, що судом безпідставно не надано належної оцінки тому, що відповідно до вимог п. 2 Постанови № 187 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) правочини (у тому числі довіреності), укладені з порушенням мораторію, зокрема з юридичними особами, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації є такими, що укладені в порушення національних інтересів держави Україна. А згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 1. ст. 215 ЦК України договори укладені з порушенням інтересів держави, можуть бути визнанні судом недійсними.

Скаржник зазначає, що редакцією Постанови №187 від 03.03.2022, (що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) не передбачалося виключень щодо дозволу на укладення правочинів з юридичними особами, пов`язаними з Російською Федерацією, натомість відповідне ж виключення, на яке посилається суд у своєму рішенні, набрало чинності 28.04.2022, тобто через 4 дні після того, як договір фактично мав бути виконаний. Виконання зобов`язань ТОВ «Вента.ЛТД» за договором, вже після визначеного ним строку лише підтверджує протиправність його укладення.

Наголошує, що судом безпідставно відхилено доводи прокурора, щодо визнання договору недійсним, із застосуванням наслідків його недійсності з підстав визначених ч. 3 ст. 228 ЦК України, адже забезпечення захисту національних інтересів держави, в тому числі, при використанні коштів в умовах правового режиму воєнного стану, убезпечення витрачання публічних коштів на користь осіб, пов`язаних з державою-агресором, встановлення фактів порушення мораторію на вчинення правочинів з особами, пов`язаними з державою-агресором є вкрай важливим в умовах війни.

Апелянт посилається на те, що судом безпідставно не надано оцінку електронним доказам, що підтверджують пов`язаність інших засновників ТОВ «Вента.ЛТД» з АТ «Катрен», та вказують на те, що фактично юридична особа, заснована у Російській Федерації володіє майже 90% статутного капіталу через інших осіб. Суд зазначив про неналежність та недопустимість вказаних доказів в розумінні ст.ст. 76,77 ГПК України, без зазначення жодних мотивів в обґрунтування вказаного твердження.

Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду.

Учасники справи своїм правом на подання відзиву не скористалися.

За приписами ч. 3 ст. 263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні 14.03.2024 приймали участь прокурор (апелянт) та представник відповідача-2. Позивач та відповідач-1, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час судового засідання, не з`явилися, явку уповноважених представників не забезпечили, про причини неявки суд не проінформували.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G.B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя навіть в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).

Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).

Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, зважаючи на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представників позивача та відповідача-1.

Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації учасниками справи принципу змагальності та диспозитивності.

Прокурор (апелянт) в судовому засіданні 14.03.2024 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача-2 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, наполягав на необхідності залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний господарський суд, заслухавши присутніх учасників справи (їх представників), дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 22.03.2022 між Комунальним підприємством "Криворізька міська клінічна лікарня №2 Криворізької міської ради (далі - відповідач-1, покупець) та Товариством з обмежені відповідальністю "Вента.ЛТД" (далі - відповідач-2, постачальник), з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 169 "Деякі питання здійснення оборонних та публічних закупівель товарів, робіт і послуг в умовах воєнного стану" (зі змінами), укладено Договір поставки № 176 (далі - договір; т. 1 а.с. 69-71).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вента.ЛТД" є юридичною особою, створеною гідно із законодавством України. Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань одним з засновників ; часників) Товариства з обмеженою відповідальністю "Вента.ЛТД" є Акціонерне товариство «Катрен», країна резидентства: російська федерація; місцезнаходження: російська федерація, 141400, Московська область, м. Хімки, Вашутінське шосе, володіння № 22; розмір частки засновника (учасника): 11 634,18 грн (що становить 24% від статутного капіталу ТОВ Вента.ЛТД"). Іншими засновниками (учасниками) ТОВ "Вента.ЛТД" є: - Арзамасцев Д.В. (країна громадянства - Україна), розмір частки засновника (учасника) 1 454,28 грн (що становить 3% від статутного капіталу товариства); - Волошин О.М. (країна громадянства - Україна), розмір частки засновника (учасника) 1 939,03 грн (що становить 4% від статутного капіталу товариства); - Пріло Б.М. (країна громадянства - Україна), розмір частки засновника (учасника) 1 454,28 грн по становить 3% від статутного капіталу товариства); - Мішко Сергій (країна громадянства - Німеччина), розмір частки засновника (учасника) 8 725,62 грн (що становить 18% від статутного капіталу товариства); - Ріттер Генріх (країна громадянства - Німеччина), розмір частки засновника (учасника) 11 634,18 грн (що становить 24% від статутного капіталу товариства); - Ріттер Ганна (країна громадянства - Німеччина), розмір частки засновника (учасника) 11 634,18 грн (що становить 24% від статутного капіталу товариства). Кінцевий бенефіціарний власник (контролер) юридичної особи відсутній у зв`язку з тим, що відсутні особи, які мають можливість здійснювати вирішальний вплив на управління або господарську діяльність юридичної особи.

За умовами пункту 1.1 укладеного відповідачами договору постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору. Покупець заявляє, що придбання товару за цим Договором здійснюється виключно на нагальну потребу, яка виникла внаслідок неможливості : ведення процедур закупівель.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що поставка товару здійснюється партіями на підставі письмової заявки покупця.

Найменування товару: ДК 021:20-6 - "Фармацевтична продукція", згідно Специфікацїї, що є додатком до договору (п. 1.3 договору).

Відповідно до пункту 2.1 договору одиниця виміру кількості товару, його загальна кількість, асортимент визначаються згідно зі специфікацією або накладними на товар, які є невід`ємною частиною договору.

Під час дії договору покупець, при необхідності, має право змінювати обсяг закупівлі товарів залежності від реального фінансування видатків або з інших підстав, передбачених законодавством України (п. 2.2 договору).

Згідно з пунктом 5.1 договору ціна за одиницю товару за цим договором, у тому числі ПДВ, визначається згідно накладних-додаткових угод або специфікацій, які являються невід`ємною частиною даного договору, та може бути змінена за згодою сторін.

Сума договору 230 070,15 грн, в т.ч. ПДВ 8 851,29 грн, але в будь-якому випадку визначається сумою всіх накладних за цим договором (п. 5.2 договору).

Пунктами 6.1, 6.2 договору визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар постачальнику протягом 30 календарних днів з моменту отримання цього товару; покупець здійснює оплату вартості поставленого товару шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок постачальника.

Поставка товару здійснюється на умовах DDP або EXW згідно з ІНКОТЕРМС 2020 (умови ставки узгоджуються сторонами додатково при узгодженні заявки). Конкретне місце поставки узгоджується сторонами на кожну окрему поставку та зазначається в письмовій заявці (п. 7.1 говору).

Пунктом 14.1 договору передбачено, що цей договір набирає чинності з дня його підписання діє до завершення воєнного стану, а саме до 24.04.2022 року, оголошеного Указами Президента раїни від 24.02.2022 № 64 "Про введення воєнного стану в Україні", від 14.03.2022 № 133/2022 продовження строку дії воєнного стану", а в частині оплати за поставлений товар - до повного виконання сторонами узятих на себе зобов`язань. Строк дії договору може продовжений за згодою сторін у разі продовження строку дії воєнного стану в Україні".

До договору сторонами підписано специфікацію, якою визначено найменування, кількість, ціну та загальну вартість товару, що підлягає поставці.

Додатковими угодами № 1 від 22.04.2022, № 2 від 24.05.2022 сторони змінювали редакцію пункту 14.1 договору в частині продовження строку його дії до 25.05.2022 та в подальшому до 23.08.2022 (т. 1 а.с. 72-73).

Постановою Правління Національного банку України від 24.02.2022 № 18 "Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану" (з подальшими змінами) відповідно до статті 7 Закону України " Про Національний банк України" з метою забезпечення надійності та стабільності функціонування банківської системи введено обмеження в роботі банків. За змістом підпункту 1 пункту 15 вказаної постанови зупинено здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій за рахунками резидентів Російської Федерації/Республіки Білоруси рахунками юридичних осіб (крім банків), кінцевими бенефіціарними власниками яких є резиденти Російської Федерації/Республіки Білорусь, за винятком здійснення на території України переказу коштів з таких рахунків на спеціальний рахунок Національного банку України для збору кошт, підтримку Збройних Сил України та/або на рахунки Кабінету Міністрів України, міністерств інших державних органів України.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вента.ЛТД" звернулося до Міністерства охорони здоров`я України листом № 1065 від 04.04.2022 в якому, з огляду на блокування деякими банківськими установами роботи із товариством через наявність в його складі учасника - резидента РФ ТОВ "Катрен", просило надати державну підтримку та гарантії щодо подальшої співпраці та недопущення гуманітарної катастрофи в Україні. Зі свого боку ТОВ "Вента.ЛТД" гарантувало, що компанія працює та працюватиме виключно в інтересах України; рішуче засуджує війну, розв`язану РФ; забезпечить використання коштів лише для здійснення діяльності на благо нашої країни, не виведення коштів у РФ; зробить усе можливе для забезпечення допомоги у вигляді передачі медикаментів ЗСУ, госпіталям (т. 1 а.с. 65).

Міністерство охорони здоров`я України до Національного банку України направило лист № 24-04/7852/2-22 від 06.04.2022 та № 24-04/7912/2-22 від 07.04.2022 з проханням відповідно до пункту 15 Постанови Правління Національного банку України від 24.02.2022 №18 "Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану" прийняти рішення щодо здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій за рахунками ТОВ "Вента.ЛТД" як юридичної особи, зазначеної в абзаці першому пункту 15 цієї постанови, у зв`язку зі здійсненням вказаною юридичною особою важливих функцій та/або важливих послуг (т. 1 а.с. 66-67).

На підставі звернень Міністерства охорони здоров`я України Правлінням Національного банку України було прийнято рішення від 11.04.2022 за №179-рш щодо дозволу обслуговуючим банкам здійснювати видаткові операції за рахунками ТОВ "Вента.ЛТД", яке набрало чинності з дня його прийняття й є чинним протягом дії воєнного стану (т. 1 а.с. 68).

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2022 № 480 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо діяльності нотаріусів та функціонування єдиних державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану" внесено зміни, зокрема, до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 №187 "Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації" (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2022 № 466).

Зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2022 № 480 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо діяльності нотаріусів функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану", набрали чинності з 28.04.2022.

Так, пунктом 1 Постанови № 187 в редакції від 28.04.2022 передбачено, що для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації установити до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, мораторій (заборону) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є Російська Федерація або такі особи (далі - особи, пов`язані з державою-агресором): громадяни Російської Федерації, крім тих, що проживають на території України на законних підставах; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства Російської Федерації; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації.

Зазначене обмеження не застосовується до юридичних осіб, утворених та зареєстрованих відповідно до законодавства України, за рахунками яких на підставі нормативно-правових актів рішень Національного банку дозволяється здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій.

Національна служба здоров`я України 21.06.2022 на виконання умов договору про медичне вслуговування населення за програмою медичних гарантій № 0173-Е122-Р000 перерахувала Комунальному підприємству "Криворізька міська клінічна лікарня № 2" Криворізької міської ради грошові кошти в сумі 16 214 194,49 грн згідно з платіжним дорученням № 53064 та в сумі 14 638 759,27 грн згідно з платіжним дорученням № 53084 (т. 1 а.с. 50-52).

Комунальне підприємство "Криворізька міська клінічна лікарня №2" Криворізької міської ради (відповідач-1) платіжними дорученнями № 10012 від 27.06.2022 на суму 57 449,37 грн, № 10013 від 27.06.2022 на суму 75 000 грн, № 10045 від 28.06.2022 на суму 19 771,90 грн (т. 1 а.с. 77-79) здійснило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вента.ЛТД (відповідач-2) оплату товару на загальну суму 152 221,27 грн на підставі виставлених останнім у межах укладеного сторонами договору поставки № 176 від 22.03.2022 рахунків-фактур від 06.06.2022 № 1452899 на суму 75 000 грн, № 1453136 на суму 57 449,37 грн та № 1453137 на суму 19 771,90 грн (т. 1 а.с.74-76).

26.07.2022 Комунальним підприємством "Криворізька міська клінічна лікарня № 2" Криворізької міської ради в електронній системі публічних закупівель "Прозорро" (prozorro.gov.ua) опубліковано відомості про укладення закупівлі товару код ДК 021:2015 В: 33600000-6 "Фармацевтична продукція" без використання електронної системи UA-2022-07 26-005675-а, підставою здійснення якої визначено постанову Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 169 "Деякі питання здійснення оборонних та публічних закупівель товарів, робіт і послуг в умовах воєнного стану" (т. 1 а.с. 38-40). Результатом здійснення вказаної закупівлі у повідомленні вказано договір поставки № 176 від 22.03.2022 на суму 230 070,15 грн із Товариством з обмеженою відповідальністю "Вента.ЛТД" (ідентифікаційний код 21947206).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Батрин О.В. від 01.08.2022 у справі № 757/18980/22-к задоволено клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях щодо організованої злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю, Офісу Генерального прокурора Панасенка В.В. про передачу арештованого майна в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, для здійснення заходів з управління ними та передано Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (), в управління для реалізації або передачі в управління у порядку та на умовах, визначених ст.ст. 1, 2, 9, 19-24 Закону України "Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів" корпоративні права ТОВ Вента.ЛТД" (), місцезнаходження: м. Дніпро, узвіз Селянський, З-A, що належить Акціонерному Товариству "Катрен" (російська федерація, Московська область, м. Хімки, Вашутінське шосе, володіння № 22), у вигляді 24% (двадцять чотири відсотків) статутного капіталу підприємства, на яке відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 14.06.2022 у справі № 757/11777/22-к накладено арешт (т. 1 а.с. 138-141).

Звернення прокурора Панасенка В.В. до слідчого судді із клопотанням обґрунтоване необхідністю визначення порядку зберігання речових доказів у кримінальному провадженні №0000347, внесеному в ЄРДР 03.05.2022 за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 3 ст. 212, ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 111-2 Кримінального кодексу України.

Криворізькою центральною окружною прокуратурою Дніпропетровської області, за результатами вивчення інформації, висвітленої в електронній системі публічних закупівель "Прозорро", виявлено укладення Комунальним підприємством "Криворізька міська клінічна лікарня № 2" Криворізької міської ради договору поставки № 176 від 22.03.2022 із Товариством з обмеженою відповідальністю "Вента.ЛТД" - особою, пов`язаною з державою-агресором, яке за твердженням прокурора, відбулося всупереч мораторію, визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 № 187 в редакції, що діяла на момент укладення договору.

За інформацією, отриманою Криворізькою центральною окружною прокуратурою Дніпропетровської області від замовника (КП "Криворізька МКЛ № 2" КМР), закупівля здійснювалась за рахунок коштів, що надійшли від НСЗУ за договором про медичне обслуговування населення та програмою медичних гарантій № 0173-Е122-Р000.

Витрачання коштів, отриманих з бюджету, коштів громадян-платників податків на користь юридичної особи - ТОВ "Вента.ЛТД", яка має серед своїх засновників та бенефіціарів з часткою 24 % у статутному капіталі AT "Катрен" - одну з найбільших та найбагатших фармацевтичних фірм РФ, а також афілійована з вказаним акціонерним товариством через інших осіб, прокурор вважає таким, що суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам.

Наведені обставини й зумовили звернення прокурора до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.

Щодо підстав для представництва прокурором.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26.05.20 у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), прокурору достатньо дотриматися порядку передбаченого статтею 23 Закону України Про прокуратуру, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (п. 43).

Так, про виявлені порушення інтересів держави Криворізька центральна окружна прокуратура Дніпропетровської області повідомляла Комунальне підприємство "Криворізька міська клінічна лікарня № 2" Криворізької міської ради та Національну службу здоров`я України, що підтверджується наявними у матеріалах справи листами на адреси відповідача-1 та позивача № 04/59/6561вих22 від 26.08.2022, № 04/59-8547вих-22 від 04.11.2022, № 04/59-7972вих21 від 22.10.2022 (т. 1 а.с. 41, 42, 48-49).

Проте позивач, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, будь-яких заходів щодо захисту інтересів держави не здійснював і претензійно-позовна робота, спрямована на оскарження договору поставки № 176 від 22.03.2022, не проводилася.

Листом № 04/59-9939вих-22 від 26.12.2022 прокурор повідомив Національну службу здоров`я України про наявність підстав для представництва інтересів держави та намір звернутися до суду з метою визнання недійсним договору і стягнення коштів в дохід держави.

Отже, судом встановлено, що у цій справі прокурор, звертаючись з позовом до суду, дотримався передбачених чинним законодавством вимог для представництва інтересів держави.

Щодо суті спору та предмету позову.

З початком повномасштабного вторгнення РФ на територію України, було прийнято низку нормативно-правових актів, що регулюють здійснення господарської діяльності в умовах воєнного стану, в тому числі визначають порядок взаємодії, зокрема, економічної, з державою-агресором та пов`язаними особами.

Серед таких актів: постанова Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 169 «Деякі питання здійснення оборонних та публічних закупівель товарів, робіт і послуг в умовах воєнного стану»; постанова Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 № 187 "Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації"; постанова Правління Національного банку України від 24.02.2022 № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану».

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 № 187 "Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації", яка набрала чинності 04.03.2022 та діяла у відповідній редакції до 20.04.2022 (далі - Постанова № 187), до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором встановлено мораторій (заборону) на: виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами за якими є Російська Федерація або особи, пов`язані з державою-агресором: зокрема, юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації.

Пунктом 2 Постанови № 187 (в редакції від 03.03.2022) установлено, що правочини (у тому числі довіреності), укладені з порушенням мораторію, визначеного пунктом 1 цієї постанови, у тому числі якщо ними передбачається відповідне відчуження у майбутньому, є нікчемними.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 169 "Деякі питання здійснення оборонних та публічних закупівель товарів, робіт і послуг в умовах воєнного стану" (далі - Постанова № 169) (в редакції чинній на момент укладання спірного договору) в умовах воєнного стану: оборонні та публічні закупівлі товарів, робіт і послуг здійснюються без застосування процедур закупівель та спрощених закупівель, визначених Законами України "Про публічні закупівлі" та "Про оборонні закупівлі" (п. 1); переліки та обсяги закупівель товарів, робіт і послуг визначаються рішеннями замовників/державних замовників, що здійснюють такі закупівлі (п. 2); під час здійснення передбачених цією постановою закупівель: замовники повинні відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі" дотримуватися принципів здійснення публічних закупівель; державні замовники у сфері оборони повинні відповідно до Закону України "Про оборонні закупівлі" дотримуватися таких принципів здійснення оборонних закупівель: своєчасність та відповідність прийнятим рішенням щодо захисту національних інтересів України, забезпечення потреб безпеки і оборони; ефективність використання коштів, результативність.

Такі закупівлі не включаються до річного плану закупівель. За результатами їх здійснення в електронній системі закупівель замовник/державний замовник оприлюднює звіт про договір про закупівлю, укладений без використання електронної системи закупівель, договір про закупівлю та всі додатки до нього не пізніше ніж через 20 днів з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях (п. 3).

Відповідно до Статуту, затвердженого наказом Управління комунальної власності міста виконкому Криворізької міської ради № 198-ум від 30.09.2021, Комунальне підприємство "Криворізька міська клінічна лікарня № 2" Криворізької міської ради є лікарняним закладом охорони здоров`я - комунальним некомерційним підприємством, що надає послуги первинної та вторинної/спеціалізованої та високоспеціалізованої медичної допомоги будь-яким особам в порядку на умовах, встановлених законодавством України та цим Статутом (т. 1 а.с. 133-135).

Пунктом 5.4 розділу 5 Статуту КП "Криворізька МКЛ № 2" КМР визначено, що джерелами формування майна підприємства є, зокрема: кошти державного, місцевого бюджету (бюджетні кошти); кошти, отримані за договорами з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення.

Згідно Закону України "Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення" та Положенням про Національну службу здоров`я України НСЗУ є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення за програмою державних гарантій медичного обслуговування населення.

За змістом пункту 3 Порядку використання бюджетних коштів, передбачених у державному бюджеті на реалізацію програми державних гарантій медичного обслуговування населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 № 1086, НСЗУ є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та відповідальним виконавцем бюджетної програми. Головним розпорядником бюджетних коштів у пункті 2 цього Порядку визначено МОЗ.

Між Національною службою здоров`я України та Комунальним підприємством "Криворізька міська клінічна лікарня № 2" Криворізької міської ради в електронному вигляді укладено договір про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій №0173-Е122-Р000, який набув чинності з моменту його підписання обома сторонами 06.02.2022.

Як вже було зазначено, 22.03.2022 між КП "Криворізька міська клінічна лікарня №2 КМР та ТОВ "Вента.ЛТД", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 169 "Деякі питання здійснення оборонних та публічних закупівель товарів, робіт і послуг в умовах воєнного стану" (зі змінами), укладено Договір поставки № 176.

Предметом доказування у справі є правомірність укладення відповідачами договору поставки № 176 від 22.03.2022 (далі - оспорюваний договір), що потребує з`ясування наявності/відсутності обставин, пов`язаних із невідповідністю цього договору інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч. 2 ст. 202 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Це означає, що кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватись, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину має місце тільки тоді:

1) коли неправомірність, а отже і недійсність правочину встановлена прямим приписом закону. У цьому випадку правочин є недійсним уже тому, що визначений як такий у законі. Він неправомірний і не створює правових наслідків, будучи недійсним уже в момент вчинення, оскільки припис закону існує і забороняє такі дії зараз і на майбутнє. Такий правочин є нікчемним і спеціальне визнання його недійсним у судовому порядку не вимагається (разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним).

2) якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили.

У цьому випадку презумпція правомірності правочину діє в момент укладення правочину, оскільки він не порушує заборони конкретної норми закону (або в момент укладення правочину порушення закону залишається прихованим, невідомим іншим особам).

Проте, правомірність правочину може бути оспорена однією зі сторін або іншою заінтересованою особою, а відтак - правочин може бути визнаний судом недійсним. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України суд може визнати правочин недійсним на підставах, встановлених законом. Тобто, і в цих випадках презумпція правомірності може бути спростована лише за наявності припису закону, що забороняє такі дії.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

В обґрунтування позовної вимоги про визнання договору поставки № 176 від 22.03.2022 недійсним внаслідок його невідповідності інтересам держави та суспільства прокурор посилається на порушення відповідачами в момент укладення цього договору положень постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 № 187 "Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації".

Пунктом 1 Постанови № 187 в редакції, що була чинною на момент укладення оспорюваного договору, до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором встановлено мораторій (заборону) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами за якими є Російська Федерація або особи, пов`язані з державою-агресором: зокрема, юридичні особи,, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації.

Пунктом 2 Постанови № 187 (в редакції від 03.03.2022) установлено, що правочини (у тому числі довіреності), укладені з порушенням мораторію, визначеного пунктом 1 цієї постанови, у тому числі якщо ними передбачається відповідне відчуження у майбутньому, є нікчемними.

Колегія суддів зазначає, що аналіз змісту пункту 2 Постанови № 187 дає підстави для висновку про його невідповідність положенням Цивільного кодексу України, в силу норм статей 204, 215 якого недійсність правочину може встановлюватись виключно законом. Доказів внесення змін до закону в частині недійсності правочинів, укладених із порушенням заборон, визначених пунктом 1 Постанови № 187 матеріали справи не містять.

Частиною другою статті 4 ЦК України визначено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон).

Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону (ч. 4 ст. 4 ЦК України).

Згідно ст. 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної cили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.

Закон по відношенню до актів Кабінету Міністрів України, які є підзаконними нормативно-правовими актами, має вищу юридичну силу. А отже, положення пункту 2 Постанови № 187 щодо нікчемності (недійсності) правочинів, укладених із порушенням мораторію, встановленого пунктом 1 цієї постанови, можуть не застосовуватись судом як такі, що не відповідають нормам закону.

Досліджуючи питання правомірності укладення оспорюваного договору під час дії запровадженого пунктом 1 Постанови № 187 мораторію, судом враховується таке.

Зазначений мораторій передбачає заборону на виконання грошових та інших зобов`язань, кредиторами за якими є, зокрема, юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, виконання відповідачем-1 грошових зобов`язань на користь відповідача-2 мало місце за оспорюваним договором лише у червні 2022 року. А отже, укладення відповідачами договору поставки № 176 від 22.03.2022 не становить порушення мораторію, визначеного пунктом 1 Постанови № 187.

Скаржник зазначає, що редакцією Постанови №187 від 03.03.2022, (що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) не передбачалося виключень щодо дозволу на укладення правочинів з юридичними особами, пов`язаними з Російською Федерацією, натомість відповідне ж виключення, на яке посилається суд у своєму рішенні, набрало чинності 28.04.2022, тобто через 4 дні після того, як договір фактично мав бути виконаний. Виконання зобов`язань ТОВ «Вента.ЛТД» за договором, вже після визначеного ним строку лише підтверджує протиправність його укладення.

Разом з тим, на момент часткового виконання відповідачем-1 зобов`язань з оплати товару (фармацевтичної продукції) за оспорюваним договором пункт 1 постанови № 187 був змінений постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2022 № 480 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо діяльності нотаріусів та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану", яка набрала чинності 28.04.2022.

Відповідно до пункту 1 Постанови № 187 в редакції від 28.04.2022 обмеження на виконання грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими особи, пов`язані з державою-агресором, не застосовується до юридичних осіб, утворених та зареєстрованих відповідно до законодавства України, за рахунками яких на підставі нормативно-правових актів або рішень Національного банку дозволяється здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій.

Більше того, вже станом 22.03.2022 (день укладення оспорюваного договору) діяла редакція Постанови Правління Національного банку України «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» від 24.02.2022 № 18, абз 2 пп. 2 п. 15 якої передбачалося, що Національний банк України приймає рішення щодо здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій за рахунками юридичних осіб, зазначених в абзаці першому пункту 15 цієї постанови, на підставі відповідних звернень (клопотань) державних органів України, які надаються у зв`язку зі здійсненням такими юридичними особами важливих функцій та/або надання важливих послуг.

Рішенням Правління Національного банку України №179-рш від 11.04.2022, яке набрало чинності з дня його прийняття й є чинним протягом дії воєнного стану, на підставі звернень Міністерства охорони здоров`я України надано дозвіл здійснення обслуговуючими банкам видаткових операції за рахунками ТОВ "Вента.ЛТД".

Таким чином, на час виконання грошових зобов`язань відповідачем-1 перед вдповідачем-2 за оспорюваним договором до ТОВ "Вента.ЛТД" не застосовувались заборони, встановлені пунктом Постанови № 187.

Тож, матеріалами справи не підтверджується факт порушення укладенням оспорюваного договору вимоги пункту 1 Постанови № 187 в редакції, чинній на момент його укладення, що могло б мати наслідком невідповідність цього договору інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Наведеним у сукупності спростовуються твердження апелянта про те, що судом безпідставно не надано належної оцінки тому, що відповідно до вимог п. 2 Постанови № 187 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) правочини (у тому числі довіреності), укладені з порушенням мораторію, зокрема з юридичними особами, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації є такими, що укладені в порушення національних інтересів держави Україна. А згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 1. ст. 215 ЦК України договори укладені з порушенням інтересів держави, можуть бути визнанні судом недійсними.

Судом також встановлено, що позовні вимоги прокурор також обґрунтовує нормами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України (яку виключено на підставі Закону України № 2275-VIII від 06.02.2018 "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю") та ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі визнання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Верховний Суд в постанові від 20.10.2021 у справі № 910/4089/20 підкреслив, що необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою (п. 19.1).

Також Верховний Суд наголосив, що у ч. 3 ст. 5 ГК України врегульовано, що суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Таким чином, здійснивши правовий аналіз ч. 3 ст. 228 ЦК України, можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства (п.п. 19.2-19.3).

В свою чергу, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.04.2024 у справі № 917/1173/22 зазначено, що застосовуючи частину 1 статті 228 ЦК України, слід враховувати логіку викладу норм у цій статті в цілому, а саме закладену там ієрархію цінностей: у частині 1 йдеться про охоплені категорією публічного порядку цінності засадничого значення для суспільства, які є очевидними (у балансі приватного і публічного інтересів тут з очевидністю переважає загальний, публічний інтерес настільки, що існування приватного інтересу може навіть не визнаватись); натомість у частині 3 йдеться про інтереси держави, суспільства, його моральні засади, які підлягають встановленню, оцінці і, якщо вони переважатимуть приватний інтерес, на задоволення якого був укладений правочин, він може бути визнаний недійсним.

У правовій державі інтереси держави повинні відповідати інтересам суспільства, не можуть їм суперечити. Ті з інтересів суспільства, які становлять власне його фундамент, становлять публічний порядок.

Тобто інтереси суспільства і публічний порядок співвідносяться як родове і видове поняття: забезпечення публічного порядку завжди в інтересах суспільства, однак не все, що становить інтерес суспільства, становить публічний порядок. Його становлять лише фундаментальні цінності.

Для цінностей, які охоплюються категорією публічного порядку, також характерна більша стабільність. Як правило, відсутня соціальна дискусія стосовно зміни цих цінностей, а держава без ініціювання такої дискусії не може навіть законом втрутитись у них.

Кожен член суспільства, як колективного носія цих засадничих цінностей, що становлять публічний порядок, усвідомлює їх значення. Очевидність цих цінностей для кожного члена суспільства обумовлює те, що правочин, який їх порушує, є нікчемним, тобто будь-яка особа може дійти висновку про його недійсність без потреби у рішенні суду, яким би той визнавав його недійсним, зважуючи приватний і публічний інтереси.

Верховний Суд України в постанові від 13.04.2016 у справі № 6-1528цс15 сформулював детальний висновок щодо застосування статті 228 ЦК України (в контексті визначення терміну "публічний порядок"):

"Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо".

При цьому об`єднана палата з метою визначення судами нікчемних правочинів, які порушують публічний порядок (в контексті заволодіння майном фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади), наголосила на необхідності достеменного встановлення судом того, чи існують певні законодавчо визначені обставини, за наявності яких такий правочин загалом може бути укладено, але з порушеннями такого законодавства (недійсний правочин) чи укладення такого правочину неможливе за будь-яких обставин (нікчемний правочин) як такого, що порушує публічний порядок.

Варто зазначити, що доводи прокурора у справі № 904/191/23 щодо невідповідності договору поставки № 176 від 22.03.2022 інтересам держави і суспільства ґрунтуються на тому, що на підставі оспорюваного договору відбувається витрачання коштів, отриманих з бюджету, на користь юридичної особи - ТОВ "Вента.ЛТД", яка має серед своїх засновників та бенефіціарів з часткою 24% у статутному капіталі AT "Катрен" - одну з найбільших та найбагатших фармацевтичних фірм рф, а також тісно афілійована із указаним AT через інших осіб (Сергія Мішка, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які мають подвійне громадянство - рф та Німеччини).

У підтвердження фактів пов`язаності та контрольованосгі ТОВ "Вента.ЛТД" зі сторони АТ "Катрен" та його пов`язаних осіб прокурор посилається на матеріали досудових розслідувань у кримінальних провадженнях стосовно діяльності ТОВ "Вента.ЛТД" та його посадових осіб за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111-2, ч. 3 ст. 212, ч. 3 ст. 209. ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366, ч. 3 cт. 258-5 КК України, а також результати дослідження окружною прокуратурою російських веб-ресурсів, що свідчать про подвійне громадянство ОСОБА_3 , пов`язаність з Генріхом і Ганною Ріттер га тісний зв`язок з АТ "Катрен", включення ОСОБА_3 до складу учасників ТОВ "Вента.ЛТД" з метою приховання реальної чистки російського капіталу у ТОВ та збереження контролю над ним.

Зі змісту наданої прокурором ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Батрин О.В. від 01.08.2022 у справі № 757/18980/22-к, якою корпоративні права ТОВ "Вента.ЛТД", що належить AT "Катрен", у вигляді 24% статутного капіталу підприємства передано Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів вбачається, що, як встановлено досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000347 від 03.05.2022, службові особи ТОВ "Вента.ЛТД" мають безпосередній зв`язок із рф і можуть бути причетними до фінансування держави агресору шляхом виконання грошових та інших зобов`язань, колабораційної діяльності, фінансування тероризму, державної зради та ін., насамперед у зв`язку із повним контролем над підприємством діючого засновника - АТ "Катрен" (т. 1 а.с. 138-141).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Новак Р.В. від 29.09.2022 у справі № 757/26608/22-к про накладення арешту на корпоративні права засновників (учасників) ТОВ "Вента.ЛТД" встановлено, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000820 від 23.06.2022 отримано інформацію, згідно з якою громадяни України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , вчиняють тяжкі та особливо тяжкі злочини на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та обороноздатності України в умовах збройної агресії рф на території України (т. 1 а.с. 142-143).

Суд першої інстанції, аналізуючи вказані докази, дійшов висновку, що прокурором не надано доказів ухвалення обвинувальних вироків у вказаних кримінальних провадження та набрання цими вироками законної сили, що виключає преюдиційність в порядку ч. 6 ст. 75 ГПК України обставин щодо дій (бездіяльності) службових осіб ТОВ "Вента.ЛТД" для оцінки під час розгляду даної справи обставин укладення оспорюваного договору за участю ТОВ "Вента.ЛТД". Інші надані до матеріалів справи докази пов`язаності ТОВ "Вента.ЛТД" з державою агресором та повної контрольованості ТОВ "Вента.ЛТД" з боку AT "Катрен" і його пов`язаних осіб, одержані в результаті дослідження прокуратурою веб-ресурсів, не можуть вважатися належними і допустимими доказами в розумінні статей 76, 77 ГПК України.

Натомість апелянт посилається на те, що судом безпідставно не надано оцінку електронним доказам, що підтверджують пов`язаність інших засновників ТОВ «Вента.ЛТД» з АТ «Катрен», та вказують на те, що фактично юридична особа, заснована у Російській Федерації володіє майже 90% статутного капіталу через інших осіб. Суд зазначив про неналежність та недопустимість вказаних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України, без зазначення жодних мотивів в обґрунтування вказаного твердження.

Щодо цього колегія суддів зауважує на тому, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України).

Водночас, за приписами статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття. Така правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 910/13647/19.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.

В силу приписів статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, слід частково погодитися з доводами прокурора, що надані ним електронні докази не можуть вважатися недопустимими доказами, позаяк відповідачами не доведено, а судом не встановлено одержання цих доказів з порушенням закону.

Втім, наведене, крізь призму оцінки цих доказів на предмет їх належності, не спростовує висновки господарського суду щодо неможливості достовірно встановити обставини пов`язаності ТОВ "Вента.ЛТД" з державою агресором та повної контрольованості ТОВ "Вента.ЛТД" з боку AT "Катрен" і афілійованих з ним осіб, базуючись лише на підставі вибіркових матеріалів кримінального провадження (ухвал слідчих суддів), при цьому самі матеріали безпосередньо не були предметом дослідження господарським судом в цілому та не могли таким бути, оскільки їх оцінку (зібраним слідством та стороною захисту доказам) має надавати компетентний суд, що розглядає кримінальні провадження, за результатом чого ухвалює відповідне судове рішення. Однак, господарському суду не надано обвинувального вироку суду в кримінальному провадженні, що набрав законної сили, та яким би встановлювалися преюдиційні обставини щодо осіб, справа про правові наслідки дій яких ним розглядається. Відтак, надані прокурором докази, а саме витяги з річних звітів АТ «Катрен» за 2016 рік; 2017 рік (https://www.e-disclosure.ru/; http://www.katren.ru/), відомості щодо засновників АТ «Катрен» (https://www.bizfiles.ru); відомості з російського ЕГРЮЛ/ЕГРИП щодо ОСОБА_7 (https://egrul.nalog.ru); відомості з соціальної мережі «Одноклассники» щодо ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 не можуть вважатися належними доказами, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Крім того, скаржник наголошує, що судом безпідставно відхилено доводи прокурора, щодо визнання договору недійсним, із застосуванням наслідків його недійсності з підстав визначених ч. 3 ст. 228 ЦК України, адже забезпечення захисту національних інтересів держави, в тому числі, при використанні коштів в умовах правового режиму воєнного стану, убезпечення витрачання публічних коштів на користь осіб, пов`язаних з державою-агресором, встановлення фактів порушення мораторію на вчинення правочинів з особами, пов`язаними з державою-агресором є вкрай важливим в умовах війни.

Однак, стверджуючи наявність підстав, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України, для визнання оспорюваного договору недійсним, прокурор не зазначив, які саме інтереси держави і суспільства порушено укладенням цього договору; якої мети, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, прагнули досягти сторони (сторона) оспорюваного договору та не надає доказів у підтвердження наявності умислу його сторін на досягнення відповідної мети.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, інтереси держави і суспільства охоплюють широкий спектр правовідносин у різних галузях (соціальній, економічній, безпековій і та ін.).

Закон України "Про національну безпеку України" у статті 1 визначає національні інтереси України як життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.

Тобто, поняття національні інтереси держави включає як інтереси держави, так і інтереси суспільства.

Механізм захисту національних інтересів України визначається у Стратегії національної безпеки України, затвердженій указом Президента України під 14.09.2020 №392/2020 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14 вересня 2020 року "Про Стратегію національної безпеки України".

Пункт 57 Стратегії національної безпеки України передбачає, що людський капітал - запорука майбутнього України. Для його розвитку необхідно забезпечити право людини, зокрема, на охорону здоров`я та належне медикаментозне забезпечення, що повністю узгоджується із конституційними гарантіями держави, де людина, її життя і здоров`я визнаються найвищою соціальною цінністю, а кожному гарантується право на медичну допомогу та охорону здоров`я (ст.ст. 3, 49 Конституції України).

Матеріали справи не містять доказів того, що ТОВ "Вента.ЛТД" не виконало належним чином своїх зобов`язань за оспорюваним договором в обсязі сплачених відповідачем-1 на його користь коштів у сумі 152 221,27 грн, що свідчило б про неправомірне заволодіння відповідачем-2 бюджетними коштами, або використало отримані на виконання умов договору кошти всупереч чи на шкоду інтересам держави або суспільства та його моральним засадам.

Більше того, самому укладенню такого договору та його виконанню сприяли компетентні державні органи та інституції в особі Міністерства охорони здоров`я, про що свідчать його листи (т. 1 а.с. 66-67), а також Національний банк України, який прийняв відповідне «дозвільне» рішення (т. 1 а.с. 68).

Доказів визнання неправомірними чи протиправними дій та рішень означених органів та інституцій, якими надсилалися відповідні листи про сприяння ТОВ "Вента.ЛТД" у виконанні оспорюваного договору та приймалося відповідне рішення про здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій ТОВ "Вента ЛТД", матеріали справи не містять.

Отже, сприяння державного органу та центрального банку України у виконанні договору свідчать саме про наявність державного інтересу щодо досягнення мети цього правочину та виключає можливість вважати його таким, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства за вищенаведених обставин.

При цьому належне виконання відповідачем-2 зобов`язань з поставки фармацевтичної продукції за оспорюваним договором забезпечило дотримання інтересів держави і суспільства у сфері охорони здоров`я в особливий період (під час воєнного стану), коли потреба у такій продукції була критично важливою та необхідною.

Також, як встановлено судом, ТОВ "Вента.ЛТД" є юридичною особою, створеною згідно із законодавством України, яка, відповідно, є платником загальнодержавних і місцевих податків, а також є роботодавцем, що в умовах війни забезпечує громадян робочими місцями.

Стверджувана ж прокурором у позові спрямованість оспорюваного правочину на отримання відповідачем-2 прибутку не є метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки відповідає визначеній законом сутності діяльності підприємницьких товариств, до яких належить і ТОВ "Вента.ЛТД", з чим погоджується колегія суддів.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, господарська діяльність ТОВ "Вента.ЛТД" з медикаментозного забезпечення населення з початку повномасштабного вторгнення відзначена у листах Ради національної безпеки і оборони України № 778/32-04/2-22 від 12.04.2022 та Міністерства охорони здоров`я України № 24-04/7852/2-22 від 06.04.2022 (т. 1 а.с. 66; т. 2 а.с. 29-30).

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про Раду національної безпеки та оборони України" до функцій РНБО віднесено визначення стратегічних національних інтересів, координація та контроль за діяльністю органів виконавчої влади, організації охорони життя, здоров`я.

За змістом Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 267, саме Міністерство охорони здоров`я України формує та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я населення.

З огляду на викладене, доводи прокурора щодо невідповідності оспорюваного договору інтересам держави і суспільства, за недоведеності належними доказами мети сторін цього договору, що завідомо суперечить таким інтересам, та наявності їх умислу на досягнення відповідної мети, є непереконливими.

Щодо доводів прокурора про необґрунтованість відповідачем-1 під час укладення оспорюваного договору незастосування конкурентних процедур закупівель, слід зазначити наступне.

Пунктами 1-3 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 169 "Деякі питання здійснення оборонних та публічних закупівель товарів, робіт і послуг в умовах воєнного стану" (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) передбачалося, що в умовах воєнного стану: оборонні та публічні закупівлі товарів, робіт і послуг здійснюються без застосування процедур закупівель та спрощених закупівель, визначених Законами України "Про публічні закупівлі" та "Про оборонні закупівлі"; переліки та обсяги закупівель товарів, робіт і послуг визначаються рішеннями замовників/державних замовників, що здійснюють такі закупівлі; під час здійснення передбачених цією постановою закупівель: замовники повинні відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі" дотримуватися принципів здійснення публічних закупівель; державні замовники у сфері оборони повинні відповідно до Закону України "Про оборонні закупівлі" дотримуватися таких принципів здійснення оборонних закупівель: своєчасність та відповідність прийнятим рішенням щодо захисту національних інтересів України, забезпечення потреб безпеки і оборони; ефективність використання коштів, результативність.

Такі закупівлі не включаються до річного плану закупівель. За результатами їх здійснення в електронній системі закупівель замовник/державний замовник оприлюднює звіт про договір про закупівлю, укладений без використання електронної системи закупівель, договір про закупівлю та всі додатки до нього не пізніше ніж через 20 днів з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях.

Таким чином, укладення відповідачами оспорюваного договору у період дії воєнного стану без застосування процедур закупівель та спрощених закупівель, визначених Законами України "Про публічні закупівлі", відповідало вимогам законодавства, яким не висувалось додаткових вимог щодо обгрунтування нагальності проведення такої закупівлі, що є оціночним поняттям.

Доказів порушення відповідачами принципів здійснення публічних закупівель, визначених ст. 5 Закону України "Про публічні закупівлі", матеріали справи не містять, зокрема, здійснення закупівлі товару за завищеними цінами, що суперечило б максимальній економії та ефективності.

Так само, прокурором не доведено можливість постачання вказаної продукції в необхідних обсягах та в строки альтернативними суб`єктами, що здійснюють реалізацію лікарських препаратів та засобів, які мають бездоганну репутацію та конкурентне становище на ринку таких товарів та відповідно могли б забезпечити виконання нагальних потреб медичного закладу, яким є КП "Криворізька МКЛ № 2" КМР.

Посилання прокурора на лист-роз`яснення Міністерства економіки України від 19.07.2022 № 3323-04/5022-06 є безпідставним, оскільки на момент укладення оспорюваного договору вказаного роз`яснення ще не існувало.

Прокурором у передбаченому законом порядку не доведено обставин, що були покладені в основу вимоги про визнання недійсним укладеного відповідачами договору поставки № 176 від 22.03.2022, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення такої позовної вимоги, а також для застосування передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України правових наслідків вчинення правовику, який порушує публічний порядок, вчинений з мстою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19).

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 27.07.2021 у справі № 910/9177/20, від 21.09.2021 у справі № 910/2920/20 (910/14219/20).

Для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних з вчиненням оспорюваного правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №910/23097/17).

При цьому слід звернути увагу на тому, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (висновок викладений у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17, від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20).

Враховуючи у даному випадку сукупність встановлених обставин, підтверджених відповідними доказами, з огляду на положення ст.ст. 74-80, 86 ГПК України та норми законодавства, які застосовуються у спірних правовідносинах, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, та нормами права, які їх регулюють, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і обставини, надав їх належну правову оцінку.

Порушень або неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом під час перегляду справи в апеляційному порядку не встановлено.

З огляду на все вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи скаржника, наведені ними в апеляційній скарзі, свого підтвердження не знайшли, не спростовують мотивів та висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим, відхиляються судом апеляційної інстанції, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2023 у справі № 904/191/23.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на її заявника.

Керуючись статтями 129, 236, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2023 у справі № 904/191/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2023 у справі №904/191/23 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Дніпропетровську обласну прокуратуру.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 15.04.2024

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Л.А. Коваль

Суддя А.Є. Чередко