ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"26" березня 2024 р. Справа№ 920/1479/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 26.03.2024

розглянувши у відкритому судовому апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна»

на ухвалу Господарського суду Сумської області від 23.01.2024

у справі №920/1479/23 (суддя Жерьобкіна Є.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротермінал Констракшин»

про стягнення 6 098 612, 08 грн,

ВСТАНОВИВ:

26.12.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна» (далі по тексту - позивач) звернулося до Господарського суду Сумської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротермінал Констракшин» (далі по тексту - відповідач) із позовом про стягнення 6 098 612,08 грн заборгованості за Договором №21122022 від 21.12.2022 (далі по тексту - Договір).

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на порушення відповідачем, як Клієнтом, наданих позивачем, як Експедитором, за Договором послуг.

Ухвалою від 28.12.2023 Господарський суд Сумської області прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 920/1479/23.

19.01.2024 позивач подав до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову, в якій просив суд першої інстанції вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти та на рухоме/нерухоме майно, що належить відповідачу та заборонити вчинення дій, спрямованих на їх відчуження, у межах суми позову 6 098 612,08 грн.

Заява про забезпечення позову обґрунтована необхідністю вжиття заходів забезпечення позову, оскільки розмір позовних вимог є значним, у разі задоволення позову відповідач і надалі продовжить ухилятись від виконання зобов`язань щодо оплати боргу. За твердженням позивача, невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить або унеможливить виконання рішення суду, у разі задоволення позову, та ускладнить ефективний захист і поновлення порушених майнових прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Ухвалою від 23.01.2024 у справі №920/1479/23 Господарський суд Сумської області відмовив у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Приймаючи вказану ухвалу суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для забезпечення позову відповідно до положень статті 136 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК України), оскільки у заяві про забезпечення позову позивач наводить лише власні припущення щодо ухилення відповідача від виконання рішення суду, у разі задоволення позову, за відсутності доказів відчуження відповідачем належного йому майна та наявності/відсутності грошових коштів на його банківських рахунках, що не може виправдовувати втручання у мирне володіння майном відповідача.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду першої інстанції, позивач звернувся до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Сумської області від 23.01.2024 у справі №920/1479/23 та прийняти нову, якою задовольнити заяву позивача про забезпечення позову.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги позивач посилається на помилковість висновків суду першої інстанції, оскільки ризик невиконання рішення суду у разі задоволення позову має більшу вагу, ніж втручання у мирне володіння відповідачем належним йому майном. Щодо відсутності доказів відчуження відповідачем майна, то розпорядження відповідачем майном за відсутності арешту є його абсолютним правом. Щодо наявності/відсутності грошових коштів на банківських рахунках відповідача, то така інформація у позивача відсутня, при цьому позивач просить суд накласти арешт як на грошові кошти, так і на рухоме та нерухоме майно відповідача.

Також апелянт посилається на правові висновки, викладені у постановах об`єднаної палати Верховного Суду від 17.06.2022 у справі №908/2382/21, від 03.03.2023 у справі №905/448/22, та Верховного суду від 11.12.2023 у справі №904/1934/23.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна» на ухвалу Господарського суду Сумської області від 23.01.2024 у справі №920/1479/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 07.02.2024 витребував з Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/1479/23; відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна» на ухвалу Господарського суду Сумської області від 23.01.2024 у справі №920/1479/23.

Матеріали оскарження ухвали Господарського суду Сумської області від 23.01.2024 у справі №920/1479/23 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 23.02.2024.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 27.02.2024 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна» на ухвалу Господарського суду Сумської області від 23.01.2024 у справі №920/1479/23; розгляд апеляційної скарги призначив на 26.03.2024 о 13 год. 45 хв.

18.03.2024 відповідачем через підсистему «Електронний суд» сформовано та подано до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, за яким просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Сумської області від 23.01.2024 у справі №920/1479/23 залишити без змін, посилаючись на правильний висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, оскільки позивач не навів та не довів суду належних та допустимих доказів, які підтверджують те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що вжиття заходів забезпечення позову призведе до невиправленого порушення прав та законних інтересів відповідача, не буде відповідати принципам розумності, адекватності, співмірності та необхідності.

Крім того, як зазначає відповідач його діяльність відноситься до аграрного сектору, основним джерелом отримання доходу є надання послуг із зберігання та реалізації сільськогосподарської продукції, у тому числі експорт, тоді як накладення арешту на рухоме майно призведе до блокування господарської діяльності останнього та матиме наслідком погіршення його фінансового стану.

До відзиву на апеляційну скаргу відповідач надав докази наявності майна (нерухомого майна та транспортних засобів), вартістю, яка перевищує предмет позову.

За приписами частин 1, 3 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Приписи частини 3 статті 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи».

Така обставина (відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції) виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України (постанови Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №822/1736/18, від 31.08.2021 у справі №914/1725/19, від 15.12.2020 у справі №925/1052/19, від 21.04.2021 у справі №906/1179/20).

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених статтею 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному учаснику справи більш сприятливі, аніж іншому умови в розгляді конкретної справи.

За таких обставин, надана відповідачем до суду апеляційної інстанції довідка №16 від 15.01.2024, без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції не приймаються судом апеляційної інстанції в силу положень статті 269 ГПК України.

Більше того, наданий наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України №1942 від 10.11.2023 з переліком суб`єктів агропромислового комплексу, які включаються до веривікованих суб`єктів агропромислового комплексу, які здійснюють експорт товарів, що класифікуються за кодами згідно з УКГ ЗЕД 1001, 1002, 1003, 1004, 1005, 1201, 1205, 1206 00, 1507, 1512, 1514 та 2306 не є доказом в силу приписів статті 73 ГПК України, а є нормативно-правовим актом і не оцінюється судом апеляційної інстанції як доказ.

Щодо наданих відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу довідки №16/1 від 15.03.2024 та оборотно-сальдової відомості по рахунку 103 за 15 березня 2024, то вказані докази є новими в силу приписів ГПК України, що виключає їх прийняття на стадії апеляційного перегляду ухвали Господарського суду Сумської області від 23.01.2024 у справі №920/1479/23.

Верховний Суд вказав, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15.

Представник позивача у судовому засіданні 26.03.2024 підтримав вимоги та доводи своєї апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, ухвалу Господарського суду Сумської області від 23.01.2024 у справі №920/1479/23 скасувати та прийняти нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

26.03.2024 представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а ухвалу Господарського суду Сумської області від 23.01.2024 у справі №920/1479/23 залишити без змін.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали оскарження ухвали Господарського суду Сумської області від 23.01.2024 (про забезпечення позову) у справі №920/1479/23, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно із частиною 1 статті 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову (частина 3 вказаної норми).

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).

При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову оцінюється обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.

Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення. Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові кошти), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17).

Суд зазначає, що для забезпечення позову має бути підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15.09.2023 у справі № 917/453/23, від 26.09.2023 у справі № 911/1518/22, від 18.10.2023 у справі № 922/1864/23, від 11.01.2024 у справі № 916/3599/23, від 12.01.2024 у справі №910/3268/22).

Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення (такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15.09.2023 у справі № 910/6804/23, від 18.10.2023 у справі № 922/1864/23).

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з останньою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника (такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15.09.2023 у справі № 917/453/23, від 26.09.2023 у справі №911/1518/22).

Слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Статтею 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 вказаної правової норми).

Відповідно до частини 3 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В порушення вищезазначених приписів правових норм ГПК України та правових позицій Верховного Суду, які в силу частини 4 статті 236 ГПК України враховуються судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, щодо підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту у майнових спорах, позивач не навів та не довів ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, зокрема щодо вчинення відповідачем дій спрямованих на відчуження належного йому майна, відсутності у відповідача активів, у тому числі грошових, достатніх для виконання рішення суду у разі задоволення позову, та того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Посилання апелянта на правові позиції викладені у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 17.06.2021 у справі №908/2382/22 не заслуговують на увагу, оскільки обставини вжиття заходів забезпечення позову є різними, так у вказаній справі судами було встановлено недостатності статутного капіталу та нерухомого майна із заявленими позовними вимогами.

У кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

При цьому заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.09.2023 у справі №917/453/23).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Побідна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.05.2019 у справі № 911/1551/18.

Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 ГПК України).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Згідно із частиною 1 статті 271 ГПК апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що ухвала Господарського суду Сумської області від 23.01.2024 у справі №920/1479/23 прийнята з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до приписів статті 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна» на ухвалу Господарського суду Сумської області від 23.01.2024 у справі №920/1479/23 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Сумської області від 23.01.2024 у справі №920/1479/23 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна».

4. Матеріали оскарження ухвали Господарського суду Сумської області від 23.01.2024 у справі №920/1479/23 повернути до Господарського суду Сумської області.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано суддями 17.04.2024 після виходу головуючого судді Владимиренко С.В. з лікарняного та відпустки.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська