ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2024 р. м. Рівне Справа № 918/822/23(918/1073/23)

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В., при секретарі судового засідання Мельник В.Я., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 )

до відповідача 1 ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ІН НОМЕР_2 )

до відповідача 2 ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , ІН НОМЕР_3 )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Традєкс"(35641, Рівненська обл., Дубенський район, с. Тараканів, вул. Колгоспна, буд.42, ).

про визнання недійсним договору дарування частки, Акту приймання-передачі, застосування наслідків недійсності договору

В судовому засіданні приймали участь:

від позивача: адвокат Корень О.М.;

від відповідача 1: адвокат Гавриленко Ю.Ю.;

від відповідача 2: адвокат Малишева А.А.;

від третьої особи: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся в Господарський суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просить:

- визнати недійсним Договір дарування частки ОСОБА_3 в розмірі 24% у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Традєкс", укладений 16 червня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним Акт приймання - передачі частки ОСОБА_3 в розмірі 24% у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Традєкс", укладений 16 червня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

- застосувати наслідки недійсності Договору дарування та Акту приймання - передачі частки ОСОБА_3 в розмірі 24% у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Традєкс", укладених 16 червня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ..

Даний позов обгрунтовує наступним. 17 травня 2010 року було створено Товариство з обмеженою відповідальністю "Традєкс". Учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю "Традєкс" були:

- ОСОБА_5 , частка якого у статутному капіталі даного товариства становить 52%, що в еквіваленті становить 520,00 грн.;

- ОСОБА_3 , частка якого у статутному капіталі даного товариства становила 24%, що в еквіваленті становило 240,00 грн.;

- ОСОБА_6 , частка якого у статутному капіталі даного товариства становить 24% що в еквіваленті становить 240,00 грн..

Позивач зазначає, що 16 червня 2023 року склад учасників ТОВ "Традєкс" змінився. Відповідно до інформації наявної в Опендабот 16.06.2023 було додано засновника ОСОБА_2 та видалено засновника ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що договір щодо відступлення частки ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 є фраудаторним, відповідно недійсним, та таким до якого можуть бути застосовані наслідки недійсності правочину.

Позивач зазначає, що 24.01.2018 між ТОВ "ТРАДЄКС" (далі - продавець) та ТОВ "ЕВЕРВЕЛЛЕ" (далі - покупець) укладено контракт №24-01-18-DUX, за умовами якого продавець зобов`язується поставити, а покупець прийняти сільськогосподарську продукцію українського походження, а саме: пшеницю, кукурудзу, рапс, ячмінь, сою, льон, жито, горох (далі - товар).

19.06.2018 між ТОВ "ТРАДЄКС" (далі - продавець) та ТОВ "ЕВЕРВЕЛЛЕ" (далі - покупець) укладено контракт №19-06-2018-DPB, за умовами якого продавець зобов`язується поставити, а покупець прийняти сільськогосподарську продукцію українського походження, а саме: пшеницю, кукурудзу, рапс, ячмінь, сою, льон, жито, горох (далі - товар).

29.05.2019 між ТОВ "ТРАДЄКС" (далі - продавець) та ТОВ "ЕВЕРВЕЛЛЕ" (далі - покупець) укладено контракт №29-05-2019, за умовами якого продавець зобов`язується поставити, а покупець прийняти сільськогосподарську продукцію українського походження, а саме: пшеницю, кукурудзу, рапс, ячмінь, сою, льон, жито, горох (далі - товар).

03.07.2019 між ТОВ "ТРАДЄКС" (далі - продавець) та ТОВ "ЕВЕРВЕЛЛЕ" (далі -

покупець) укладено контракт №03-07-2019-ЕРВ, за умовами якого продавець

зобов`язується поставити, а покупець прийняти сільськогосподарську продукцію українського походження, а саме: пшеницю, кукурудзу, рапс, ячмінь, сою, льон, жито, горох (далі - товар).

13.09.2021, у зв`язку із припиненням зацікавленості в подальших поставках товару, між ТОВ "ТРАДЄКС" та ТОВ "ЕВЕРВЕЛЛЕ" до Контрактів від 24.01.2018 № 24-01-18- DUX, від 19.06.2018 № 19-06-2018-DPB, від 29.05.2019 № 29-05-2019, від 03.07.2019 № 03-07-2019-ЕРВ укладено додаткові угоди (далі - спірні Додаткові угоди, Додаткові угоди).

На момент укладення додаткових угод від 13.09.2021 сума передоплати за товар:

- за контрактом від 24.01.2018 № 24-01-18-DUX складала 1591463,87 доларів США;

- за контрактом від 19.06.2018 № 19-06-2018-DPB складала 789172,27 доларів США;

- за контрактом від 29.05.2019 № 29-05-2019 складала 105000,00 доларів США;

- за контрактом від 03.07.2019 № 03-07-2019-ЕРВ складала 50000,00 євро.

Вказаними Додатковими угодами від 13.09.2021 до Контрактів від 24.01.2018 №24-01- 18-DUX, від 19.06.2018 №19-06-2018-DPB, від 29.05.2019 №29-05-2019, від 03.07.2019 №03-07-2019-ЕРВ врегульовано порядок повернення передплат, їх прощення, відповідальність за порушення зобов`язання.

22.02.2022 з рахунку ТОВ "ТРАДЄКС" на користь ТОВ "ЕВЕРВЕЛЛЕ" було перераховано 940000,00 доларів США, що підтверджується копією платіжного доручення в іноземній валюті №4 від 22.02.2022 з відміткою банківської установи.

23.02.2022 з рахунку ТОВ "Традєкс" на користь ТОВ "Евервеллє" було списано

491000.0 доларів США, що підтверджується копією платіжного доручення в іноземній валюті №7 від 23.02.2022 з відміткою банківської установи.

Кошти в розмірі 491000,00 доларів США, які були списані 23.02.2022 з рахунку ТОВ "ТРАДЄКС" не надійшли ТОВ "ЕВЕРВЕЛЛЕ", а були повернуті ТОВ "ТРАДЄКС".

13 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕВЕРВЕЛЛЕ" було укладено Договір поруки №2, відповідно до якого ОСОБА_3 поручився перед ТОВ "Евервелле" за виконання ТОВ "Традєкс" зобов`язань за контрактами:

- від 24.01.2018 №24-01-18-DUX, з урахуванням додаткової угоди від 13.09.2021, сума зобов`язання складала 1591463,87 доларів США;

- від 19.06.2018 №19-06-2018-DPB, з урахуванням додаткової угоди від 13.09.2021, сума зобов`язання складала 789172,27 доларів США;

- від 29.05.2019 №29-05-2019, з урахуванням додаткової угоди від 13.09.2021, сума зобов`язання складала 105000,00 доларів США;

- від 03.07.2019 №03-07-2019-ЕРВ, з урахуванням додаткової угоди від 13.09.2021, сума зобов`язання складала 50 000,00 евро.

Відповідно до розділу 2 договору поруки Поручитель ОСОБА_7 відповідає перед кредитором ТОВ "Евервелле" у тому ж обсязі, що і боржник (ТОВ "Традєкс"; відповідальність поручителя включає: зобов`язання повернути суму отриманої боржником передоплати на умовах і в порядку, передбачених контрактами та додатковими угодами до них від 13.09.2021 та зобов`язання сплатити відсотки за користування коштами відповідно до додаткової угоди від 13.09.2021.

Позивач вважає, що ОСОБА_3 , з метою уникнення відповідальності в частинні погашення боргу перед ОСОБА_8 за договорами поруки формально оформив відступлення свої частки у статутному капіталі ТОВ "Традєкс" своєму працівнику - ОСОБА_2 , який є повністю йому підконтрольним. Тобто, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено фіктивний договір щодо відчуження частки ОСОБА_3 у статутному капіталі ТОВ "Традєкс" у розмірі 24%, що складає 240, 00 грн.

Крім того Позивач зазначає, що в даному випадку слід враховувати наступне.

Відповідно до п.4.9 Статуту ТОВ "ТРАДЄКС", в редакції від 13 вересня 2021 року, відчуження Учасником частки (частини частки) та надання її в заставу допускається лише за згодою інших учасників.

Підпунктом 4.10 статуту ТОВ "ТРАДЄКС" в редакції від 13 вересня 2021 року встановлено, що учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) в статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою. А тому слід дійти до обґрунтованого висновку, що за результатами укладення договору дарування від 16 червня 2023 року були порушені права ОСОБА_9 як учасника Товариства, який володіє корпоративними правами.

Позивач вважає, оскільки загальними зборами учасників ТОВ "ТРАДЄКС" не приймалось рішення щодо відчуження корпоративних прав ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , чим порушено як вимоги Статуту так і корпоративні права ОСОБА_1 , то акт від 16.06.2023 має бути визнаний недійсним у судовому порядку.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 25.10.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. 22.11.2023 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача 1 ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечує. При цьому зазначає наступне. Між ОСОБА_10 (Дарувальник) та ОСОБА_11 (Обдаровуваний) було укладено Договір дарування.

Відповідно до пункту 1.1. Договору дарування, за Договором Дарувальник безоплатно передає Обдаровуваному належну йому частку в статутному капіталі юридичної особи, а саме: частка в статутному капіталі юридичної особи ТОВ «ТРАДЄКС», номінальна вартість частки 240,00 грн., розмір частки 24%, а Обдаровуваний приймає її як дарунок у власність.

Згідно із змістом Акту, Дарувальник передав, а Обдаровуваний прийняв частку у статутному капіталі ТОВ "ТРАДЄКС" номінальною вартістю 240,00 грн., що становить 24% від загального розміру статутного капіталу ТОВ "ТРАДЄКС". Підписанням Акту Сторони підтверджують відсутність будь-яких претензій, пов`язаних із передачею частки.

Відповідно, вважає, що передача частки у статутному капіталі ТОВ "ТРАДЄКС" від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 здійснена на підставі Договору дарування та Акту.

Представник відповідача вважає, що Договір дарування та Акт не можуть бути визнані недійсними, позаяк Позивачем у даній справі не доведено факту порушення, невизнання або оспорювання належних йому прав, інтересів, обов`язків Договором дарування та Актом.

22.11.2023 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача 2 ОСОБА_3 надійшов відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечує. При цьому зазначає наступне. Між ОСОБА_3 (Дарувальник) та ОСОБА_2 (Обдаровуваний) було укладено Договір дарування.

Відповідно до пункту 1.1. Договору дарування, за Договором Дарувальник безоплатно передає Обдаровуваному належну йому частку в статутному капіталі юридичної особи, а саме: частка в статутному капіталі юридичної особи ТОВ «Традєкс», номінальна вартість частки 240,00 грн., розмір частки 24%, а Обдаровуваний приймає її як дарунок у власність.

Згідно із змістом Акту, Дарувальник передав, а Обдаровуваний прийняв частку у статутному капіталі ТОВ "ТРАДЄКС" номінальною вартістю 240,00 грн., що становить 24% від загального розміру статутного капіталу ТОВ "Традєкс". Підписанням Акту Сторони підтверджують відсутність будь-яких претензій, пов`язаних із передачею частки.

Відповідно, передача частки у статутному капіталі ТОВ "Традєкс" від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 здійснена на підставі Договору дарування та Акту.

Представник відповідача вважає, що Договір дарування та Акт не можуть бути визнані недійсними, позаяк Позивачем у даній справі не доведено факту порушення, невизнання або оспорювання належних йому прав, інтересів, обов`язків Договором дарування та Актом.

Ухвалою суду від 21.12.2023 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 09.01.2024 року.

Згідно з відомостями з автоматизованої системи "Діловодство спеціалізованого суду" (ДСС), Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 05.09.2023 відкрито провадження у справі №918/822/23 за заявою СТОВ "Дубенська Аграрна Компанія" до ТОВ "Традєкс" про банкрутство.

Ухвалою суду від 21.12.2023 року матеріали справи №918/1073/23 за позовом ОСОБА_1 до відповідача 1 ОСОБА_2 до відповідача 2 ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Традєкс" про визнання недійсним договору дарування частки, Акту приймання-передачі, застосування наслідків недійсності договору передано до Господарського суду Рівненської області, у провадженні якого перебуває справа №918/822/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Традєкс".

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду справу №918/822/23(918/1073/23) передано судді Марач В.В., у провадженні якого перебуває справа №918/822/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Традєкс".

Ухвалою суду від 03.01.2024 року справу №918/822/23(918/1073/23) прийнято до свого провадження суддею Марач В.В..

Ухвалою суду від 24.01.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання 02.04.2024 року не з`явився представник третьої особи, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представником третьої особи подано клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із перебуванням на лікарняному по догляду за малолітньою дитиною.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 202 далі ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Суд зазначає, що неявка представника третьої особи є повторною.

Відтак, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши присутніх представників сторін, з`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши докази у справі, господарський суд встановив наступне.

17 травня 2010 року було створено Товариство з обмеженою відповідальністю "Традєкс". Учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю "Традєкс" на момент його створення були:

- ОСОБА_5 , частка якого у статутному капіталі даного товариства становить 52%, що в еквіваленті становить 520,00 грн.;

- ОСОБА_3 , частка якого у статутному капіталі даного товариства становила 24%, що в еквіваленті становило 240,00 грн.;

- ОСОБА_6 , частка якого у статутному капіталі даного товариства становить 24% що в еквіваленті становить 240,00 грн..

В подальшому склад учасників ТОВ "Традєкс" змінився, так як 16 червня 2023 року між ОСОБА_3 , як Дарувальником та ОСОБА_2 , як Обдаровуваним було укладено Договір дарування частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Традєкс" ().

Відповідно до пункту 1.1. Договору дарування, за Договором Дарувальник безоплатно передає Обдаровуваному належну йому частку в статутному капіталі юридичної особи, а саме: частка в статутному капіталі юридичної особи ТОВ «Традєкс», номінальна вартість частки 240,00 грн., розмір частки 24%, а Обдаровуваний приймає її як дарунок у власність.

Згідно із змістом Акту приймання-передачі частки у статутному капіталі від 16.06.2023, Дарувальник передав, а Обдаровуваний прийняв частку у статутному капіталі ТОВ "Традєкс" номінальною вартістю 240,00 грн., що становить 24% від загального розміру статутного капіталу ТОВ "Традєкс". Підписанням Акту Сторони підтверджують відсутність будь-яких претензій, пов`язаних із передачею частки.

Факт укладення Договору дарування частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Традєкс" () від 16.06.2023 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , складення на його виконання Акту приймання-передачі частки у статутному капіталі від 16.06.2023 підтверджується матеріалами справи та учасниками справи, зокрема відповідачами, у їх відзивах на позов та доданих до них документах.

Верховний Суд зауважує, що акт приймання-передачі як такий не має ознак правочину у розумінні ст.202 ЦК, а є лише первинним документом, який посвідчує факт існування між сторонами відповідних правовідносин, зокрема, відносин купівлі-продажу (подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №910/12258/17 та від 11.06.2018 у справі №916/613/17).

Відтак акт є належним доказом укладення сторонами договору дарування.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 18.08.2023 року засновниками (учасниками) ТОВ "Традєкс" є ОСОБА_6 - розмір частки: 240.00 (24%), ОСОБА_4 - розмір частки: 520.00 (52%), ОСОБА_2 - розмір частки: 240.00 (24%).

Предметом позову у цій справі є визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі товариства та акту приймання-передачі такої частки, оскільки вони є фіктивними, фраудаторними та вчинені сторонами без згоди інших учасників товариства, зокрема Позивача.

Суд зазначає, що відповідно до частин 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2) тощо.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Отже, наведеними законодавчими приписами визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.06.2023 у справі № 916/97/21, від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 01.11.2022 у справі № 910/7853/21, від 14.06.2022 у справі № 903/1173/15, від 09.11.2021 у справі № 906/1388/20, від 09.07.2020 у справі № 910/14180/18, від 09.06.2020 у справі № 912/116/19, від 05.09.2019 у справі № 914/4455/15.

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їхніх дій, так і певних правових наслідків (аналогічний правовий висновок викладено, зокрема, в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.07.2021 у справі № 917/549/20, від 03.11.2020 у справі № 920/611/19, від 01.10.2020 у справі № 910/21935/17, від 19.08.2020 у справі № 915/1302/19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі №909/1294/15 викладено правову позицію про те, що відступлення учасником товариства з обмеженою відповідальністю частки у статутному капіталі товариства, передбачене ст. 147 ЦК України та ст. 53 Закону України "Про господарські товариства", є відчуженням частки. Таке відчуження потребує волевиявлення особи, яка відчужує частку, й особи, яка приймає частку у власність. Відступлення (відчуження) частки не є самостійним непоіменованим видом договору, оскільки відбувається шляхом укладання договору купівлі-продажу, міни, дарування тощо. Такий договір може укладатися в усній або письмовій формі залежно від вимог чинного законодавства України та статуту товариства. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.09.2021 у справі № 923/404/20.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відчуження власником свого майна визначено ч. 1 ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності, які залежать від волі власника.

Згідно з ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються, зокрема, майнові права та обов`язки, в тому числі і частка в статутному капіталі господарського товариства.

Перехід частки (її частини) учасника у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю до іншої особи врегульовано ст. 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (в редакції, чинний на момент виникнення спірних правовідносин).

За ч. 1 ст. 21 вказаного Закону учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам. Відповідно ж до ч. 2 вказаної статті Статутом товариства може бути встановлено, що відчуження частки (частини частки) та надання її в заставу допускається лише за згодою інших учасників. Відповідне положення може бути внесене до статуту або виключене з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.

Відчуження частки в статутному капіталі товариства має своєю метою припинення права власності на цю частку в особи, яка відчужує її, щоб певна інша особа (один учасник чи кілька учасників цього товариства або треті особи) набула право на цю частку.

Підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі, зокрема до третьої особи та, відповідно, припинення права власності учасника на таку частку з набуттям його третьою особою, є спрямований на відчуження частки правочин, вчинений учасником товариства та іншою особою. Відчуження відбувається на підставі договору купівлі-продажу, міни або дарування тощо (подібний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15).

Відступлення за правовою природою є відчуженням частки за волею учасника, що спрямоване на передачу учасником іншій особі (одному чи кільком учасникам цього товариства або третім особам) у власність належної йому частки або її частини. У вказаних відносинах поняття відступлення і відчуження є тотожними, оскільки вони є аналогічними за правовими наслідками.

Відступлення (відчуження) частки у статутному капіталі є правовим механізмом, за яким відбувається її відчуження на підставі договору купівлі-продажу, міни або дарування тощо.

Визначення договору дарування міститься у ст. 717 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частина 2 ст. 718 ЦК України передбачає, що дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Ознаками договору дарування є його безоплатний характер (кредитор не отримує від боржника майнового чи немайнового зустрічного задоволення свого інтересу); збільшення майна обдарованого за рахунок майна дарувальника; згода обдарованого на одержання дарунку.

Договір дарування частки у статутному капіталі товариства має вчинятися у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Письмова форма договору дарування частки може вважатися дотриманою, зокрема, якщо волевиявлення сторін викладено в заяві учасника на ім`я товариства та протоколі загальних зборів учасників товариства за умови, що в цих документах зазначено про безоплатність передачі частки і протокол містить підписи обох сторін правочину (дарувальника і обдаровуваного (аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15).

Як зазначено вище власник майна має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Водночас якщо законодавством передбачено переважне право інших осіб на купівлю певного майна, то власник майна, який вчинив правочин дарування чи обдарована особа мають довести розумні мотиви такого правочину. За відсутності таких мотивів (зокрема, у випадку дарування майна, яке має значну вартість, сторонній особі) правочин може бути визнаний судом удаваним (блиькі за змістом висновки містяться у пунктах 41-43 постанови Верховного Суду від 13.10.2021 у справі №912/3747/20).

У п.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі №909/1294/15 зазначено, що оскільки правочин дарування позбавлений економічного сенсу, то він може бути вчинений лише за наявності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин (висновок був зроблений при оцінці судом вірогідності дарування порівняно із вірогідністю купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства).

Відсутність родинних чи інших зв`язків, відсутність зрозумілого мотиву укладення договору дарування майна є ознакою удаваності правочину дарування. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі №6-1026цс16.

Як встановлено судом між відповідачами 16 червня 2023 року укладено договір дарування частки в статутному капіталі ТОВ "Традєкс" та Акт приймання-передачі вказаної частки.

За умовами вказаних правочинів ОСОБА_3 , як Дарувальник безоплатно передав ОСОБА_2 , як Обдаровуваному належну йому частку в статутному капіталі юридичної особи, а саме: частка в статутному капіталі юридичної особи ТОВ «Традєкс», номінальна вартість частки 240,00 грн., розмір частки 24%, а Обдаровуваний прийняв її як дарунок у власність.

При цьому судом встановлено, що відповідно до п.4.9 Статуту ТОВ "Традєкс", в редакції від 13 вересня 2021 року, відчуження Учасником частки (частини частки) та надання її в заставу допускається лише за згодою інших учасників.

Згідно з частиною 1 статті 98 Цивільного кодексу України, загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства.

Загальні збори товариства як вищий орган останнього реалізує свою компетенцію через прийняття відповідних рішень з кола питань, віднесених статутом до виключної компетенції загальних зборів. Саме в результаті прийняття загальними зборами рішень виникають певні правові наслідки як для учасників товариства, так і безпосередньо для самого товариства. Відсутність рішень, навпаки, не породжує настання правових наслідків для учасників товариства, рівно як і для інших учасників цивільних правовідносин.

Статутом товариства "Традєкс" встановлено, що органами товариства є загальні збори учасників, та виконавчий орган. Загальні збори учасників є вищим органом товариства.

Вказане кореспондується із приписами частини 2 статті 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", відповідно до якої статутом товариства може бути встановлено, що відчуження частки (частини частки) та надання її в заставу допускається лише за згодою інших учасників. Відповідне положення може бути внесене до статуту або виключене з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.

Закріплення в статуті Товариства положення про прийняття загальними зборами учасників одностайного рішення з питання відчуження учасником у будь-який спосіб частки в статутному капіталі є саме формою отримання згоди інших учасників товариства на таке відчуження, про яке зазначено у частині 2 статті 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".

З урахуванням вказаного слід дійти до висновку, що віднесення до компетенції загальних зборів учасників Товариства повноважень щодо прийняття рішення про відчуження частки (частини частки) у статутному капіталі Товариства учасником, має наслідком неможливість відчуження учасником своєї частки до моменту прийняття загальними зборами товариства відповідного рішення.

В той же час суд зазначає, що відповідачі не надали суду доказів того, що загальні збори учасників ТОВ "Традєкс" приймали одностайне рішення з питання відчуження учасником у будь-який спосіб частки в статутному капіталі товариства.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, істотною передумовою, наявність якої дозволяє реалізувати право особи на судовий захист, є наявність у неї відповідного порушеного суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу оскільки відсутність права або інтересу унеможливлює його судовий захист.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частини 2 статті 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Тобто, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до статті 116 Цивільного кодексу України, учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, зокрема, брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтею 167 Господарського кодексу України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

А тому слід дійти до обґрунтованого висновку, що за результатами укладення Договору дарування частки у статутному капіталі ТОВ "Традєкс" від 16 червня 2023 року та Акту приймання-передачі від 16.06.2023, укладеному на його виконання, були порушені права ОСОБА_9 , як учасника Товариства, який володіє корпоративними правами останнього, а саме право останнього на участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, зокрема, в частині щодо погодження іншим учасникам права на відчуження їх частки (частини частки) у статутному капіталі товариства. В той же час суд зазначає, що твердження позивача про те, що Договір дарування частки у статутному капіталі ТОВ "Традєкс" від 16 червня 2023 року є фраудаторним та фіктивним не знайшли свого підтвердження за результатами розгляду справи судом.

Що стосується позовної вимоги про застосувати наслідків недійсності Договору дарування та Акту приймання - передачі частки ОСОБА_3 в розмірі 24% у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Традєкс", укладених 16 червня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , то суд зазначає, що остання не підлягає задоволенню х огляду на наступне.

За приписами статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини 5 вказаної статті вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

З огляду на вказані норми закону, суд зазначає, що заінтересованими особами щодо наслідків недійсності правочину є саме сторони вказаного правочину, так як саме останні у разі недійсності правочину зобов`язані повернути одна одній у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано.

В той же час вимога ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності Договору дарування та Акту приймання - передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Традєкс", укладених 16 червня 2023 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , не відновить його порушених прав, так як застосування таких наслідків не призведе до автоматичної зміни учасників ТОВ "Традєкс" та розміру їх часток в Єдиного державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань до того розміру, який було визначено до укладення вищевказаних договору та акту.

Суд зазначає, що для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю подаються документи, які передбачені частиною 5 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань". Однак рішення суду про застосування наслідків недійсності правочину до таких документів не відноситься.

Заперечення відповідачів, наведені у відзивах спростовуються всім вищенаведеним.

В рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007 р., аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Згідно зі статтею 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищезазначене, та те, що Позивач довів належними та допустимими доказами факт порушення його цивільних прав та інтересів укладенням Договору дарування та Акту приймання - передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Традєкс" 16 червня 2023 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 231-233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

2. Визнати недійсним Договір дарування частки ОСОБА_3 у розмірі 24% у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Традєкс", укладений 16 червня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ..

3. Визнати недійсним Акт приймання-передачі частки ОСОБА_3 у розмірі 24 % у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Традєкс", укладений 16 червня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ..

4. В решті позову відмовити у задоволенні.

5. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ІН НОМЕР_2 )

на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) 2684,00 грн. судового збору.

6. Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , ІН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) 2684,00 грн.

7. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення підписано 09 квітня 2024 року.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Марач В.В.