ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року

м. Київ

cправа № 918/463/22(918/599/23)

Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду:

Огородніка К.М.- головуючого, Картере В.І., Погребняка В.Я.

за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.

за участю представників: Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" - Орендівського В.І.; компанії TNA Corporate Solutions LLC (ТНА Корпорейт Солюшнз ЛЛС) - Маковея О.Г.; Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Нива" - Чугунова М.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Державний експортно - імпортний банк України"

на рішення Господарського суду Рівненської області від 07.09.2023

та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2023

у справі № 918/463/22(918/599/23)

за позовом Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України"

до відповідачів:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Нива"

2) компанії TNA Corporate Solutions LLC (ТНА Корпорейт Солюшнз ЛЛС)

третя особа, без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - компанія UKRLANDFARMING PLC (Укрлендфармінг ПіЕлСі)

про визнання недійсним договору поруки

у межах справи № 918/463/22

про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Нива"

УСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Рівненської області знаходиться справа №918/463/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Нива" (далі - Товариство, Боржник).

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року Акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" (далі - Банк) звернулося до господарського суду із позовною заявою до Товариства, компанії TNA Corporate Solutions LLC (ТНА Корпорейт Солюшнз ЛЛС) (далі - Компанія-1) про визнання недійсним з моменту укладення договору поруки від 06.11.2019 (далі - Договір поруки), укладеного між Товариством, Компанією-1 та компанією UkrLandFarming PLC (Укрлендфармінг ПіЕлСі) (далі - Компанія-2).

Банк обґрунтовував позовні вимоги наявністю в оспорюваного договору ознак фраудаторного правочину, що є підставою для визнання його недійсним в силу приписів пункту 6 частини першої статті 3, частин третьої та шостої статті 13, статей 203, 215, 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Також Банком заявлено клопотання про залучення до участі у справі Компанії-2 у статусі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів.

Цей спір, співвідповідачем у якому є Боржник, розглядався господарським судом в межах справи про його банкрутство у порядку вимог статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) із присвоєнням єдиного унікального номера справі 918/463/22(918/599/23).

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Господарський суд Рівненської області рішенням від 07.09.2023, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2023 у справі № 918/463/22(918/599/23), відмовив у позові.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, керувався відсутністю правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки:

- на дату укладення Договору поруки єдиним бенефіціарним власником Товариства був Олег Бахматюк, що підтверджується витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; у зв`язку з цим, на момент укладення спірного правочину обставин щодо заінтересованості в розумінні статті 1 КУзПБ не існувало;

- у пункті 15 Договору поруки сторонами погоджено, що Договір та усі позадоговірні зобов`язання, що виникають на його підставі або у зв`язку із ним, регулюються правом Англії. Водночас заява Банку про визнання недійсним спірного договору не містить жодних посилань на порушення норм права Англії;

- Договір поруки укладений Боржником більш ніж протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, і визначених статтею 42 КУзПБ підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, як і факту порушення ним прав Боржника чи кредиторів, під час судового розгляду не встановлено.

Судами враховано правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені у постанові від 30.06.2022 у справі № 922/2960/17.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

Не погодившись із рішенням Господарського суду Рівненської області від 07.09.2023 та постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2023 у цій справі № 918/463/22(918/599/23), Банк подав до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Підставами касаційного оскарження Банк визначив пункти 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) з посиланням на пункт 2 частини третьої статті 310 цього Кодексу, стверджуючи про таке:

- неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, від 24.11.2021 у справі №905/2030/19 (905/2445/19), від 02.02.2022 у справі №922/1474/21, від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.

- застосування/врахування судами викладених у постанові від 30.06.2022 у справі №922/2960/17 правових висновків Верховного Суду, що не є релевантними до обставин цієї справи;

- порушенні норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з розглядом судом у порядку спрощеного позовного провадження цієї справи, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Обґрунтовуючи незаконність оскаржуваних судових рішень, скаржник вказує на їх ухвалення з неправильним застосуванням норм матеріального права - статей 3, 13, 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 1 КУзПБ, а також з порушенням процесуальних норм - статей 2, 12, 236 ГПК України.

У контексті порушення норм процесуального права Банк стверджує про неповне з`ясування судами обставин, що мають значення для справи, зокрема щодо такого:

(1) оспорюваний Договір поруки, який вчинений за участі Боржника, своїм правовим наслідком завдає шкоду Банку через вплив на розмір визнаних його грошових вимог (як кредитора Боржника) та реалізацію ним прав у справі №918/463/22 про банкрутство, обсяг наявності яких (зокрема кількісний склад голосів на зборах та комітеті кредиторів) перебуває в залежності від визнаних судом вимог;

(2) спірному договору притаманні ознаки фраудаторного правочину, оскільки він вчинений на шкоду кредитору, приховує справжній намір учасників правочину та не має очевидної економічної мети;

(3) оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункту 6 частини першої статті 3 та частини третьої статті 13 ЦК України), оскільки цей Договір вчинений на шкоду кредитора (Банку) та в супереч умов Кредитного договору від 28.03.2014 №151214К1, укладеного в рамках Генеральної угоди від 23.03.2006 № 15106N6, Кредитних договорів від 28.03.2014 № 151214К2, від 27.06.2013 № 15121ЗК5, укладених в рамках Генеральної угоди від 23.02.2006 № 15106N3, та Кредитного договору від 24.07.2013 № 151213К12, укладеного в рамках Генеральної кредитної угоди від 24.07.2013 № 151213N3. Зазначені Кредитні договори містять погоджені умови щодо зобов`язання позичальника не виступати гарантом або поручителем щодо зобов`язань інших юридичних осіб або фізичних осіб перед третіми особами у сукупному розмірі, що перевищує 10 % від валюти балансу за Фінансовою звітністю позичальника станом на відповідні (зазначені в Договорах) дати;

(4) при недостатності коштів для виконання зобов`язань за Кредитним договором №151213К12 (строк повернення кредиту настав - 23.02.2017), Договорами про надання поворотної фінансової допомоги № 21/08-15 від 21.08.2015, № 08/10-15 від 08.10.2015, № 21/12- 16 від 21.12.2016, № 10/09-16 від 10.09.2016, Боржник (Товариство) уклав оспорюваний Договір поруки, взявши на себе зобов`язання солідарного виконання зобов`язань Компанії-2 в розмірі 600 000 000,00 дол. США.

Також скаржник вказує на помилковість висновків судів про те, що підставами для звернення до суду позивач зазначає загальні норми ЦК України щодо недійсності правочинів, обґрунтовуючи при цьому свої вимоги підставами, що визначені статтею 42 КУзПБ.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

Компанія-1 подала відзив, у якому просить касаційну скаргу Банку залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, з таких підстав:

- аргументи скаржника про неналежне дослідження судами доказів та з`ясування фактичних обставин справи є необґрунтованими;

- спеціальні підстави визнання недійсним спірного договору не можуть бути застосовані в цьому спорі, оскільки вони не підпадають під строк, що визначений статтею 42 КУзПБ;

- на момент укладення Договору поруки обставин щодо заінтересованості (в розумінні статті 1 КУзПБ) не існувало;

- спірний договір та усі позадоговірні зобов`язання, що виникають на підставі цього договору або у зв`язку із ним, регулюються правом Англії, втім позовна заява не містить жодних посилань на порушення норм права Англії;

- економічною метою укладення Договору поруки є отримання грошових коштів на користь групи компаній, що спростовує доводи скаржника про відсутність економічної мети укладення такого договору. При цьому внаслідок укладення Договору поруки не відбулось виведення (відчуження) майна Боржника;

- заява позивача містить суттєвий дефект (неправильне визначення процесуального статусу Компанії-2), наслідки якого є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Касаційне провадження

09.01.2024 до Касаційного господарського суду надійшла касаційна скарга Банку.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №918/463/22(918/599/23) визначено склад колегії суддів: Огороднік К.М. - головуючий, Картере В.І., Погребняк В.Я., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 09.01.2024.

Верховний Суд ухвалою від 29.01.2024, серед іншого, відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Банку на рішення Господарського суду Рівненської області від 07.09.2023 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2023 у справі №918/463/22(918/599/23); призначив її до розгляду на 13.03.2024 о 10:30 год.

Ухвалою від 13.03.2024 Верховний Суд оголосив перерву у судовому засіданні у справі до 27.03.2024 о 14:00 год.

Судове засідання 27.03.2024 відбулось за участю представників Банку (скаржника), Компанії-1 та Боржника, які надали пояснення щодо суті вимог та доводів касаційної скарги. Інші учасники справи явку повноважних представників не забезпечили, про час та дату судового засідання були повідомлені належним чином.

Оскільки явка представників сторін у судове засідання з розгляду касаційної скарги не є обов`язковою за законом і не визнавалася такою судом, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю представників інших учасників судового процесу.

Установлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

06.11.2019 між Товариством (Поручитель), Компанією-2 (Позичальник), на користь Компанії-1 (Агент із Забезпечення), укладено Договір поруки стосовно кредитного договору від 24.06.2011 (з відповідними змінами та доповненнями) на суму 600 000 000 доларів США.

Згідно умов Договору поруки:

- Кредитори та Позичальник уклали Первинний Кредитний Договір (як цей термін визначено нижче), відповідно до якого Кредитори надали Позичальнику Кредитну Лінію (пункт (А) Договору поруки);

- Позичальник та Агент із Забезпечення, серед інших, уклали договір про внесення змін та викладення у новій редакції від 13.07.2018 ("Договір про Внесення Змін") щодо Первинного Кредитного Договору (пункт (В) Договору поруки);

- "Період Поруки" означає період, який починається в дату укладення цього Договору та закінчується (і) 30 червня 2031 року або (іі) в дату, в яку Агент із Забезпечення підтверджує, що всі Забезпечені Зобов`язання були безповоротно і в повному обсязі сплачені або погашені і всі Суми Зобов`язань зменшилися до нуля, залежно від того яка дата настане раніше (згідно пункту 1.1 Договору поруки);

- статті 8.3 (Штрафні відсотки), 10.4 (Втрати від процентної різниці), 12 (Перерахунок з врахуванням податків та відшкодування), 14 (Інші відшкодування), 16 (Витрати та витрати), 23 (Заміна Кредиторів), 24 (Заміна Боржників), 30 (Способи оплати), 31 (Взаємозалік), 33.1 (Звіти), 33.2 (Свідоцтва та визначення), 34 (Часткова недійсність), 36 (Засоби судового захисту та відмови від прав), 35 (Внесення змін та відмови) та 37 (Конфіденційність) Кредитного Договору вважаються складовими частинами цього Договору, так якби вони були чітко включені в нього і так якби всі посилання в таких Статтях на: 1.4.1 "цей Договір" були посиланнями на цей договір; та 1.4.2 Позичальника або Боржника були посиланнями на Поручителя (пункт 1.4 "Застосування положень Кредитного Договору" Договору поруки).

- Поручитель остаточно і безумовно: зобов`язується перед Агентом із Забезпечення та кожною Фінансовою Стороною, що: він забезпечить своєчасне виконання кожним іншим Боржником усіх його зобов`язань за Фінансовими Документами; та в будь-якому випадку, коли будь-який інший Боржник не оплачує в належний строк будь-яку суму за будь-яким Фінансовим Документом або у зв`язку з ним, Поручитель негайно на вимогу Агента із Забезпечення сплатить таку суму, так ніби він є основним боржником (пункт 2.1 Договору поруки);

- Поручитель погоджується перед кожною Фінансовою Стороною, що у випадку якщо будь-які гарантовані ним зобов`язання, є або стають невиконуваними в примусовому порядку, недійсними або незаконними, то він, в якості свого окремого та основного зобов`язання, відшкодує кожній Фінансовій Стороні негайно на вимогу будь-які витрати, збитки чи зобов`язання, які в неї виникають внаслідок того, що будь-який інший Боржник не сплачує будь-яку суму яка мала б бути сплачена ним відповідно до будь-якого Фінансового Документа в дату, коли вона б стала належною до сплати, якби не така неможливість виконання в примусовому порядку, недійсність чи незаконність. Сума, належна до сплати Поручителем відповідно до цього положення про відшкодування не перевищуватиме суми, яку він мав би сплатити відповідно до цієї Статті 2, якщо б заявлена сума була відшкодована на підставі гарантії (пункт 2.2 Договору поруки);

- цей Договір залишатиметься чинним до закінчення Періоду Поруки (пункт 2.4 Договору поруки).

- Поручитель повинен невідкладно, але в будь-якому разі протягом 10 днів з дати письмової вимоги Агента із Забезпечення відповідно до Статті 2.1 (Надання Поруки) вище, вчиняти всі дії, які необхідні або бажані відповідно до чинного законодавства (або на вимогу Агента із Забезпечення) для виконання його обов`язків за цим Договором (в тому числі, тією мірою, якою такі дії вимагаються чинним законодавством, - отримати Ліцензію НБУ). Ніщо в абзаці (а) вище не обмежує або впливає на зобов`язання поручителя відповідно до Статті 2.1 (Надання Поруки) (пункт 3 Договору поруки);

- ця порука є безперервною порукою і буде діяти до остаточного погашення всіх сум Боржниками за Фінансовими Документами, незалежно від будь-якої проміжної оплати або погашення в цілому або частково (пункт 6.1 Договору поруки);

- без шкоди для загального змісту Статті 6.3 (Відмова від засобів захисту), Поручитель чітко підтверджує, що він має намір, щоб дана порука застосовувалася час від часу до будь-яких (незалежно від їх істотності, характеру та обтяжливості) змін, збільшень, розширень або доповнень до будь-якого фінансового документу та/або будь-якої кредитної лінії або суми, яка надається за будь-якими Фінансовими Документами в цілях або у зв`язку з наступним: здійсненням реструктуризації; рефінансуванням існуючих кредитних ліній; рефінансуванням будь-якої іншої заборгованості; наданням кредитних ліній новим позичальникам; будь-яка інша зміна або розширення цілей, на виконання яких будь-яка така кредитна лінія або сума може час від часу надаватися; а також будь-якими комісійними платежами, витратами та/або витратами, пов`язаними з будь-чим із вищезазначеного (пункт 6.4 Договору поруки);

- Поручитель безвідмовно погоджується з умовами кожного фінансового документа, а також з будь-яким зміною або відмовою, здійсненими у відношенні будь-якого фінансового документа відповідно до Статті 36 (Внесення змін і відмови) Кредитного Договору (пункт 6.10 Договору поруки);

- цей Договір та усі позадоговірні зобов`язання, що виникають на підставі цього договору або у зв`язку із ним, регулюються правом Англії (пункт 15 Договору поруки);

- з урахуванням Статті 16.10 (Право вибору, що належить Агенту із Забезпечення та Мажоритарним Кредиторам) будь-який спір, який виникає у зв`язку з чи за цим Договором (в тому числі спір щодо укладення, дійсності чи припинення цього Договору або наслідків його нікчемності) або будь-якими позадоговірними зобов`язання, які виникають у зв`язку з або щодо цього Договору (далі - "Спір") повинен бути переданий та остаточно вирішений в арбітражі згідно з Арбітражним Регламентом (надалі - "Регламент") Лондонського міжнародного арбітражного суду, при цьому його Регламент вважається таким, що включений шляхом посилання в цю Статтю 16 (пункт 16.1 Договору поруки).

З матеріалів справи суди встановили, що 03.01.2023 Компанія-1 (Агент із Забезпечення) звернулась до Компанії-2 (Позичальника), з Платіжною вимогою, в якій зазначено, що "у зв`язку з порушенням строків розрахунку за Договором, як вказано в пункті 22.20 (Дострокове виконання зобов`язань) Договору, оголошуємо, що всі Позики разом з нарахованими відсотками і всі інші суми, нараховані та непогашені відповідно до Фінансових документів, та що в вказані в Додатку № 1 до цієї Платіжної Вимоги, підлягають негайній сплаті. У зв`язку з вказаним вище вимагаємо до 10 січня 2023 року (включно) здійснити сплату всіх сум, вказаних в додатку до цієї Платіжної Вимоги". Розмір вимоги згідно розрахунку заборгованості станом на 31.12.2022 (включно) складає 418 217 820,74 доларів США.

У відповідь на платіжну вимогу, 05.01.2023 Компанія-2 листом повідомило Компанію-1, що визнає суми розрахунків заборгованості, заявлені у вимозі та вказані в додатку до неї.

У подальшому, 11.01.2023 Компанія-1 зверталася до Товариства з листом-вимогою, у якій, у зв`язку з невиконанням Компанією-2 в якості Позичальника зобов`язань та вимог за Кредитним договором у відповідності до пункту 3.1. (Відповідність з юридичними вимогами) Договору поруки, вимагало негайно сплатити суму заборгованості, згідно розрахунку, що додається як додаток 1. Згідно розрахунку (додаток 1 до листа вимоги від 11.01.2023) сума заборгованості становить 418 217 820,74 USD.

У відповідь на вказаний лист-вимогу від 11.01.2023 Товариство повідомило Компанію-1, що підтверджує свої зобов`язання та буде вживати всіх заходів для виконання вимог відповідно до Договору поруки.

Листом від 17.01.2023 Товариство визнало заборгованість Компанії-2 перед Компанією-1 у повному обсязі з посиланням на те, що Товариством будуть вживатися всі заходи для виконання вимог Компанії-1.

Разом з тим, ухвалою від 02.02.2023 Господарський суд Рівненської області відкрив провадження у справі № 918/463/22 про банкрутство Товариства; визнав вимоги кредитора - Банку у розмірі 5 072 166 783,17 грн, 24 810,00 грн судового збору та 58 500,00 грн авансування винагороди арбітражного керуючого; вирішив інші процедурні питання.

Ухвалою від 25.04.2023 у справі № 918/463/22 Господарський суд Рівненської області визнав грошові вимоги кредитора - Компані-1 до Товариства з включенням їх до реєстру вимог кредиторів у розмірі 15 293 640 199,51 грн, що за офіційним курсом Національного банку України є еквівалентом 418 217 820,74 доларів США, в четверту чергу реєстру вимог кредиторів.

Вказані вимоги були визнані судом на підставі Договору поруки.

У зв`язку з наведеними обставинами, у червні 2023 року Банк (позивач) звернувся до господарського суду із заявою до Товариства та Компанії-1, за участю третьої особи (Компанії-2), про визнання недійсним з моменту укладення Договору поруки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Банк зазначав, що відповідно до положень оспорюваного Договору поруки Товариство поручилося за виконання зобов`язань Компанії-2 за Кредитним договором на суму 600 000 000 доларів США від 24.06.2011 (який був змінений і викладений в новій редакції відповідно до договорів від 25.02.2013, від 20.06.2014, від 30.03.2016, від 13.07.2017 та від 13.07.2018).

Втім, позивач стверджував, що вчинення Товариством оспорюваного договору незадовго до відкриття провадження у справі про його банкрутство завдало шкоду як самому Боржнику (Товариству), так і банку, як його кредитору, оскільки штучно створений борг між пов`язаними особами впливає на розмір задоволених вимог кредитора, які задовольняються за рахунок конкурсної маси та реалізацію ним прав у справі про банкрутство, обсяг наявності яких (зокрема кількісний склад голосів на зборах та комітеті кредиторів) перебуває в залежності від наявних в нього визнаних судом вимог до боржника.

Позивач зазначав, що оспорюваний договір був укладений не в межах встановленого статтею 42 КУзПБ трирічного періоду, що передував відкриттю справи про банкрутство, однак цей договір є фраудаторним правочином, адже з його змісту вбачається:

- корпоративна пов`язаність осіб, що вчиняли оспорюваний правочин (через структуру їх бенефіціарних власників та директорів);

- відсутність економічної мети для Товариства внаслідок укладення такого Договору поруки та легітимної мети;

- Товариство поручилося за виконання зобов`язань, які вже були не виконані на момент укладення Договору поруки, про що свідчить розрахунок заборгованості долучений Компанією-1 до заяви про кредиторські вимоги. На прострочену заборгованість були нараховані проценти і неустойка, що суперечить суті поруки, як засобу забезпечення виконання зобов`язань, які не будуть виконані боржником в майбутньому;

- укладаючи оспорюваний договір Товариство не було в змозі виконати взяті на себе зобов`язання, що підтверджується фінансовою звітністю за 2018-2019 роки, та носить фіктивний характер для штучного нарощування заборгованості задля збільшення боргових зобов`язань боржника та включення цієї заборгованості до реєстру вимог кредиторів;

- укладення оспорюваного договору суперечить зобов`язанням Товариства за Кредитним договором від 28.03.2014 № 151214К1, укладеним в рамках Генеральної угоди від 23.03.2006 № 15106N6, Кредитним договорам від 28.03.2014 № 151214К2, від 27.06.2013 № 151213К5, укладеними в рамках Генеральної угоди від 23.02.2006 № 15106N3 та Кредитному договору від 24.07.2013 № 151213К12, укладеному в рамках Генеральної кредитної угоди від 24.07.2013 № 151213N3.

Суди з`ясували, що під час розгляду даного спору у господарських судах визнання недійсним договору поруки позивач неодноразово наголошував про те, що на дату укладення оспорюваного Договору поруки у Боржника (Товариства) вже була значна сума заборгованості перед кредиторами, з посиланням на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2020, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2021 у справі №910/638/20(910/1886/20), яким було частково задоволено позов Банку та стягнуто солідарно з ПАТ "Райз-Максимко", ПАТ "Компанія "Райз" та Товариства на користь Банку 48 478 349,92 грн заборгованості за тілом кредиту, 7 030 508,45 грн заборгованості за процентами, 578 925,19 грн заборгованості за комісією, 25 615 085,30 грн пені, три проценти річних у розмірі 197 409,88 доларів США, що еквівалентно станом на 12.01.2020 - 4 731 460,78 грн, три проценти річних у розмірі 531 779,39 грн, 68 624,36 грн інфляційних втрат, 610 771,22 грн судового збору.

Господарські суди у справі №910/638/20(910/1886/20) встановили, що між Банком, ПрАТ "Компанія "Райз", ПрАТ "Райз-Максимко" та Товариством було укладено Генеральну кредитну угоду № 151213N3 (із змінами і доповненнями), у межах якої між Банком та Товариством був укладений Кредитний договір №151213К12, за яким строк повернення кредиту настав - 23.02.2017.

На підставі зазначеного вище, Банк доводив, що Договір поруки укладений з прихованою метою, а саме для нарощування кредиторських вимог та майбутнього контролю над процедурою банкрутства Товариства. Тобто, Боржником безоплатно було взято на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони та укладено договір із заінтересованою особою, що є ознаками фраудаторного правочину, а тому договір поруки має бути визнаний судом недійсним.

Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи в межах підстав оскарження, а також правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Предметом позову в цій справі є вимога заінтересованої особи (кредитора у справі про банкрутство) про визнання недійсним з підстав фраудаторності договору поруки, укладеного особою, відносно якої у подальшому було відкрито провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до частини шостої статті 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство).

Водночас 21.10.2019 введено в дію КУзПБ, який в силу пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, поширює свою дію на подальший розгляд справ про банкрутство незалежно від дати порушення (відкриття) провадження у таких справах, за винятком справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації.

Отже, правове регулювання судових проваджень у справах про банкрутство з 21.10.2019 (окрім наведеного вище винятку) регламентовано КУзПБ, норми якого є спеціальними у застосуванні при розгляді таких справ.

Частинами першою та другою статті 42 КУзПБ встановлені підстави, з яких правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора.

У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що справа № 918/463/22 про банкрутство Товариства (у межах якої розглядається цей спір) відкрита ухвалою від 02.02.2023, а спірний Договір поруки укладено 06.11.2019.

За таких обставин, попередні судові інстанції дійшли вірного висновку (що не заперечується і скаржником) про відсутність правових підстав для застосування положень статті 42 КУзПБ до оспорюваного правочину, оскільки останній укладено поза межами трирічного періоду до відкриття провадження у справі про банкрутство.

Поряд з цим впродовж усього розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій позивач (скаржник) зазначав про наявність у оспорюваного Договору поруки ознак фраудаторного правочину, що є підставою для визнання його недійсним у порядку загальних вимог цивільного законодавства (пункту 6 частини першої статті 3, частин третьої та шостої статті 13, статей 203, 215, 234 ЦК України).

Верховний Суд зазначає, що КУзПБ є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норми ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Наведене узгоджується з правовими висновками судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про те, що за відсутність підстав для застосування статті 20 Закону про банкрутство (статті 42 КУзПБ) не позбавляє можливості захисту майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів (постанова від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16).

Так, зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач (як кредитор у справі про банкрутство) оспорює Договір поруки, у тому числі, з підстав передбачених загальними нормами цивільного законодавства та через наявність у цього Договору ознак фраудаторного правочину, оскільки він вчинений всупереч умов інших кредитних договорів, на шкоду кредитору та під час наявності у Боржника прострочених кредитних зобов`язань, а також приховує справжній намір учасників правочину та не має очевидної економічної мети.

Провадження у справі про банкрутство на відміну від позовного, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, одним із завдань має задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. При цьому обов`язковим завданням провадження у справі про банкрутство є справедливе задоволення усієї сукупності кредиторів. Тому провадження у справах про банкрутство об`єктивно формується на засадах конкурсу кредиторів.

Тобто призначення провадження у справі про банкрутство полягає у збалансуванні реалізації прав та законних інтересів учасників справи. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів.

Раціональність механізму конкурсної процедури полягає саме в тому, що вона надає інструментарій для узгодження прав та інтересів усіх кредиторів, а також забезпечує взаємні права та інтереси сукупності кредиторів і боржника. При цьому інструментом гарантування прав кожного із сукупності кредиторів є принцип конкурсного імунітету, за яким кредитор не має права задовольнити свої вимоги до боржника інакше, як в межах відкритого провадження у справі про банкрутство. Кредитори можуть задовольнити свої вимоги за правилами конкретної конкурсної процедури (висновок викладений у постановах судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2019 у справі №910/9535/18 та від 09.09.2021 у справі № 916/4644/15).

За цих умов категорія фраудаторності у процедурі банкрутства спрямована на недопущення недобросовісного виведення активів з метою уникнення відповідальності цим майном перед кредиторами.

Отже, можливість оспорення правочину боржника у межах справи про банкрутство є одним із юридичних інструментів гарантування збільшення ліквідаційної маси боржника та як результат захисту інтересів кредиторів шляхом максимально можливого задоволення їх вимог.

У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочину боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України, відповідно до частин першої, третьої якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тобто дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Частиною третьою статті 13 ЦК України унормовано, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (висновок у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18).

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів щодо його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 06.10.2022 у справі №902/1023/19(902/163/22) та ін.).

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом (висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16 (пункт 153); постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №910/16579/20 (п.10.34); постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №910/8992/19(910/20867/17), від 16.11.2022 у справі №44/380-б (910/16410/20), від 05.04.2023 у справі № 906/43/22 (906/459/22)).

Крім цього, використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло"). За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Добросовісність та розумність як принципи цивільного обороту (стаття 3 ЦК України) мають лежати в основі дій/бездіяльності всіх учасників обороту. Діяльність у підприємницькій сфері за загальним правилом має бут спрямована на отримання правомірного прибутку учасниками господарських відносин. Усі учасники господарських відносин повинні ухилятися від здійснення дій, що очевидно спрямовані на іншу мету, зокрема, виведення активів вже неплатоспроможного учасника господарського обороту. Таке виведення активів може здійснюватися шляхом безпосереднього очевидно нееквівалентного продажу/обміну майна особи, при якому здійснюється несправедливе зменшення майна особи як основи господарювання, так і шляхом набуття обов`язків шляхом укладення договору поруки за боргами третіх осіб, які є формально самостійними учасниками господарського обороту.

Вступаючи у договірні відносини щодо поруки по боргах третіх осіб, сторони такого договору поруки, з урахуванням категорії "підприємницького ризику" та фраудаторності, у розрізі регулювання відносин неплатоспроможності повинні розкрити суду ті реальні мотиви, з яких вони виходили при укладенні спірного правочину, які б підтверджували реальні ринкові наміри сторін цього правочину щодо отримання прибутку при здійсненні звичайної ринкової діяльності (див. постанови Верховного Суду від 02.03.2023 № 910/15232/20 (910/18130/21), від 23.03.2023 № 910/15232/20 (910/18169/21), від 18.05.2023 № 908/3468/13, від 04.10.2023 910/15232/20 (910/18162/21)).

Боржник, який вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності (зокрема дії з укладення договору застави, поруки за яким набуває додаткових зобов`язань) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 24.11.2021 у справі №905/2030/19 (905/2445/19) дійшла висновку, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ на підставі пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 ЦК України.

Втім, у цій справі, що розглядається, відмовляючи у задоволенні вимог Банку про визнання недійсним Договору поруки, суди попередніх інстанцій наведених вище висновків Верховного Суду (на які посилався позивач) не врахували та не надали належної правової оцінки заявленим вимогам скаржника з урахуванням визначених ним підстав (зокрема фактичної підстави - вчинення правочинів на шкоду кредитора та правової підстави, яка ґрунтується на загальних нормах пункту 6 частини першої статті 3 та частин третьої, шостої статті 13 ЦК України).

Обмежившись лише констатацією відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин вимог статті 42 КУзПБ, суди попередніх інстанцій не встановили і не надали оцінки в сукупності обставинам вчинення оспорюваного правочину та його наслідків (що можуть підтверджувати наявність у спірних правочинів ознак фраудаторності).

Так, судами не надано належної правової оцінки викладених у позовній заяві доводів ліквідатора Боржника, серед іншого, щодо наявності у спірного Договору поруки ознак фраудаторного правочину, оскільки він вчинений всупереч взятих на себе зобов`язань за умовами інших кредитних договорів, на шкоду кредитору та під час наявності у Боржника прострочених кредитних зобов`язань (зокрема за Кредитним договором №151213К12, строк повернення кредиту за яким настав 23.02.2017, а також приховує справжній намір учасників правочину та не має очевидної економічної мети.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи Банку, у контексті наведеної вище практики Верховного Суду щодо кваліфікації правочину як фраудаторного, не є очевидно необґрунтованими, що вимагало їх належної правової оцінки судами попередніх інстанцій, чого здійснено не було.

У зв`язку з цим, без належного з`ясування наведених вище та стверджуваних Банком (позивачем) обставин того, що Боржник (Товариство), при недостатності коштів для виконання вимог власних кредиторів, уклав Договір поруки в забезпечення виконання фактично простроченого зобов`язання іншої особи у розмірі 600 000 000,00 доларів США, не можна дійти однозначного висновку про наявність чи відсутність у оспорюваного правочину ознак фраудаторності.

Отже, для повного і всебічного розгляду цієї справи важливим є встановлення та аналіз взаємозв`язку зазначених вище обставин (з метою з`ясування наявності у оспорюваних правочинів ознак фраудаторності), а їх відсутність не дає змогу розглянути спір у відповідності до вимог законодавства та встановити наявність підстав для задоволення чи відмові у задоволенні позовних вимог.

Допущені судами попередніх інстанцій процесуальні порушення щодо неналежного дослідження зібраних у справі доказів унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення цього спору.

З огляду на обмеження, визначені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд позбавлений можливості самостійно усунути допущені судами попередніх інстанцій процесуальні порушення, оскільки оцінка доказів та достовірне з`ясування усіх фактичних обставин виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, передбачених вказаною статтею процесуального закону.

Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Ухвалені у цій справі судові рішення наведеним вимогам в повній мірі не відповідають, оскільки судами попередніх інстанцій допущено неповне з`ясування фактичних обставин.

Дійшовши зазначеного висновку, колегія суддів погоджується з аналогічними аргументами скаржника про порушення норм процесуального права в цій частині.

Крім того, Верховний Суд враховує обґрунтованість доводів скаржника про помилкове врахування судами попередніх інстанцій викладених у постанові від 30.06.2022 у справі № 922/2960/17 правових висновків Верховного Суду (щодо застосування статті 20 Закону про банкрутство (статті 42 КУзПБ) у взаємозв`язку з нормами статті 572, частини першої статті 576 ЦК України, статті 1, частини п`ятої статті 3 Закону України "Про іпотеку") з підстав їх нерелевантності обставинам цієї справи.

Натомість, колегія суддів звертає увагу на те, що практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах (оспорення в межах справи про банкрутство договору поруки, укладеного боржником до відкриття провадження у справі про його банкрутство поза трирічним строком та за умов наявності у нього простроченої заборгованості перед іншими кредиторами), зокрема, у постановах від 23.03.2023 у справі № 910/15232/20 (910/18169/21) від 25.05.2023 у справі №910/14918/20 (910/17697/21), від 04.10.2023 у справі № 910/15232/20 (910/18162/21) підтверджено можливість визнання недійсними договорів поруки з підстав їх фраудаторності у порядку загальних норм цивільного законодавства.

Щодо доводів скаржника про порушення статті 12 ГПК України у зв`язку з помилковим розглядом судом у порядку спрощеного позовного провадження цієї справи № 918/463/22(918/599/23), яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, Верховний Суд зазначає таке.

Частиною першою статті 2 КУзПБ унормовано, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

Колегія суддів зауважує, що процесуальні норми КУзПБ є спеціальними до загальних норм ГПК України, тож у випадку їх колізії перевага надається спеціальній нормі (змістовне правило подолання колізій норм права).

Відповідно до абзаців четвертого та п`ятого частини другої статті 7 КУзПБ заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач має право в позовній заяві заявити мотивоване клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Оскільки матеріалами справи не підтверджено звернення позивачем із відповідним клопотанням (про розгляд справи у порядку загального позовного провадження), а розгляд такого спору у порядку спрощеного позовного провадження передбачений спеціальними нормами статті 7 КУзПБ (що визначає порядок розгляду спорів, стороною в яких є боржник), Верховний Суд вважає неприйнятними доводи скаржника щодо порушення місцевим господарським судом вимог статті 12 ГПК України.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів вважає частково обґрунтованими підстави касаційного оскарження та погоджується лише з тими доводами скаржника, які відповідають висновкам суду, наведеним у мотивувальній частині цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Зважаючи на допущене судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права щодо неповного дослідження зазначених вище обставин та доказів у справі, а також ураховуючи обґрунтованість заявлених скаржником підстав касаційного оскарження, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень з направленням матеріалів цієї справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, зокрема висновки Верховного Суду про застосування норм права у подібних правовідносинах, вжити всі передбачені чинним законодавством заходи для всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи та, в залежності від встановленого та вимог закону, прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Розподіл судових витрат

Оскільки за результатами касаційного перегляду оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи для нового розгляду до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Державний експортно - імпортний банк України" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 07.09.2023 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2023 у справі № 918/463/22(918/599/23) скасувати.

3. Справу № 918/463/22(918/599/23) передати на новий розгляд до Господарського суду Рівненської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К.М. Огороднік

Судді В.І. Картере

В.Я. Погребняк