ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2024 р. м. Житомир Справа № 906/146/24

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Добровінська В.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Мазур Є.В. - витяг з ЄДРПОУ;

від відповідача: не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Мазур Євгенії Володимирівни

до Фізичної особи-підприємця Павловського Сергія Юрійовича

про стягнення 49451,23 грн.

Фізична особа-підприємець Мазур Євгенія Володимирівна звернулася до суду з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Павловського Сергія Юрійовича 49451,23 грн, з яких: 48000,00 грн попередньої оплати за товар, 966,30 грн інфляційних, 484,93 грн процентів за користування коштами у розмірі 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язання з поставки товару за договором поставки.

Ухвалою від 06.02.2024 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначив на 07.03.2024.

Ухвалою від 07.03.2024, зважаючи на те, що направлена на адресу відповідача копія ухвали суду повернулася без вручення адресату, суд відклав розгляд справи на 09.04.2024.

19.03.2024 на адресу суду, із відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою", повернулася копія ухвали від 07.03.2024 про відкладення розгляду справи, яка надсилалася відповідачу.

Водночас, з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що станом на 09.04.2024 відповідач - ФОП Павловський Сергій Юрійович (ід. код НОМЕР_1 ) зареєстрований за адресою, яка відповідає вказаній у позовній заяві - АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання, ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Враховуючи вищевикладені обставини та те, що поштова кореспонденція неодноразово направлялася відповідачу за його юридичною адресою, суд вважає, що ним вжито всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи та забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Також суд враховує, що всі процесуальні документи по справі направлялися до Єдиного державного реєстру судових рішень, інформація якого має загальний доступ, крім того інформація про призначені судові засідання розміщувалася і на офіційному веб-порталі Судова влада України.

Водночас судом взято до уваги, що саме відповідач наділений правом отримувати вчасно адресовану йому поштову кореспонденцію і несе відповідні ризики неналежної реалізації цього права та не повідомлення про зміну свого місцезнаходження, якщо таке має місце.

Оскільки явка відповідача в судове засідання не визнавалася обов`язковою, а надання письмового відзиву є правом відповідача, а не його обов`язком, суд вважає, що неявка відповідача та неподання ним відзиву не перешкоджає розгляду справи за наявними в ній матеріалами, відповідно до ч. 9 ст.165 ГПК України.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач стверджує, що у червні 2023 між Фізичною особою-підприємцем Павловським Сергієм Юрійовичем (постачальник, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Мазур Євгенією Володимирівною (покупець, позивач) було укладено усний договір на поставку соснової кори (фракція "4") у мішках (далі - товар).

Зазначила, що усі умови поставки та оплати сторони узгоджували шляхом листування через додаток-мессенджер "Viber" а також шляхом телефонних дзвінків на контактний телефон відповідача, що зареєстрований у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (+32).

Пояснила, що сторони узгодили, що поставка буде відбуватися на умовах самовивозу. 16.06.2023 у листуванні постачальник вказав, що товар буде готовий до відвантаження 21.06.2023 та виставив покупцеві рахунок №ДО-1/07162023 від 16.06.2023 на передоплату за 600 мішків кори на загальну суму 48000,00 грн без ПДВ.

Оскільки на виконання умов усного договору та виставленого відповідачем рахунку позивач здійснила попередню оплату у розмірі 48000,00 грн, однак відповідач на зазначену суму товар не поставив, вказане стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Крім суми основного боргу, позивач, заявив до стягнення з відповідача 966,30 грн інфляційних, 484,93 грн процентів за користування коштами у розмірі 3% річних.

Матеріали справи не містять відзиву, чи будь-якої іншої заяви по суті справи зі сторони відповідача, в яких було б викладено процесуальну позицію останнього з приводу заявленого позову.

Оцінивши в сукупності надані до справи документи, проаналізувавши вимоги законодавства, що регулює спірні правовідносини, господарський суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч. 1 ст. 181 ГК України).

Матеріали справи містять виписаний відповідачем рахунок-фактуру №ДО-1/07162023 від 16.06.2023 на суму 48000,00 грн (без ПДВ), у якому визначено найменування товару - кора соснова, фракція "4" (50л), кількістю 600 за ціною 80,00 грн без ПДВ. Умова продажу - "Передплата" (а.с. 18).

Суд встановив, що вказаний рахунок-фактура оплачений позивачем, про що свідчить квитанція №С006-АЗВС-4С15-78Н6 від 16.06.2023 (а.с. 19).

Виставлення відповідачем рахунку на оплату свідчить про узгодження сторонами асортименту, кількості та ціни товару, яку у подальшому оплатив позивач, що свідчить про укладення договору поставки у спрощений спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 2 статті 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Згідно з частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю, а у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Тобто наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням.

В свою чергу, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства, аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17, постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19).

За правилами ст.663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень ст.530 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки позивач здійснив попередню оплату товару на підставі виставленого відповідачем рахунку-фактури, в якому строки поставки сторонами не погоджено, тому як щодо поставки так і щодо повернення здійсненої оплати, слід керуватися приписами ч. 2 ст. 693 та ст. 530 ЦК України щодо пред`явлення вимоги.

Зважаючи на те, що законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупцем, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Подібний правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 27.08.2019 року у справі №911/1958/18.

Так, суд враховує, що згідно наданої до справи роздруківки листування через додаток-мессенджер "Viber" (контактний телефон відповідача, що зареєстрований у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (+32)), відповідач неодноразово визначав дату поставки товару, однак її не здійснював, внаслідок чого 18.08.2023 позивач при листуванні з відповідачем пропонувала відповідачу або поставити товар, або повернути попередню оплату. Натомість, відповідач жодної із запропонованих дій не вчинив, лише обіцяв погасити заборгованість частинами або поставкою товару. 29.08.2023 позивач попередив відповідача, що звертатиметься для вирішення спірного питання до відповідних органів.

Також матеріали справи містять вимогу щодо повернення суми попередньої оплати №115 від 25.12.2023, у якій, зсилаючись на ст. 693 ЦК України, позивач повторно вимагав у відповідача повернути суму попередньої оплати у розмірі 48000,00 грн, зазначивши, що у випадку відсутності дій щодо повернення коштів протягом 10 календарних днів з моменту отримання даної вимоги, буде змушений звернутися до суду (а.с. 20-22).

За вказаного, зважаючи на те, що позивач як при листуванні через додаток-мессенджер "Viber" так і додатково вимогою №115 від 25.12.2023, до звернення з позовом до суду вимагав, зокрема, повернення відповідачем попередньої оплати, суд, при визначенні дати, з якої у відповідача виник обов`язок повернути отримані від позивача кошти, керується приписами ч.2 ст.530 ЦК України, враховуючи саме підтверджене належними доказами направлення вимоги, що дає можливість встановити точну дату отримання останньої відповідачем. Так, суд встановив, що позивач неодноразово у листуванні вимагав поставки товару або повернення коштів, при цьому додатково вимога про повернення попередньої оплати була направлена відповідачу 25.12.2023, що підтверджується наявними у справі копіями опису вкладення у цінний лист, фіскальним чеком і накладною АТ "Укрпошта" (а.с. 23-23А) та вручена останньому 12.01.2024, про що свідчить підпис (за довіреністю) на поштовому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 23-А).

Враховуючи викладене та приписи ч. 2 ст. 530 ЦК України, за загальними правилами відповідач був зобов`язаний повернути позивачу 48000,00 грн попередньої оплати у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, тобто, до 19.01.2024 (12.01.2024 + 7 днів).

Оскільки матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем сплаченої позивачем попередньої оплати, позовні вимоги в частині стягнення 48000,00 грн підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

За розрахунком позивача (а.с. 24-28) на суму боргу у розмірі 48000,00,00 грн нараховано 484,93 грн 3% річних та 966,30 грн інфляційних за період з 30.09.2023 по 30.01.2024.

Перевіривши вказаний розрахунок, суд встановив, що позивач невірно визначив початок прострочення повернення суми попередньої оплати з 30.09.2023, оскільки, як зазначалось вище, з урахуванням документально підтвердженого отримання вимоги позивача, за загальним правилом відповідач зобов`язаний був повернути кошти у строк до 19.01.2024.

Здійснивши перерахунок 3% річних за період з 20.01.2024 по 30.01.2024, суд встановив, що обґрунтовано заявлена сума 3% річних складає 43,28% грн. У стягненні 441,65 грн 3% річних слід відмовити.

Розрахунки здійснено за допомогою Калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій інформаційно-пошукової програми "Ліга:Закон".

У стягненні 966,30 грн інфляційних суд відмовляє, оскільки за період з 20.01.2024 по 30.01.2024 нарахування інфляційних не здійснюється. Так, нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця. Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці (Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20 листопада 2020 року по справі № 910/13071/19).

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, до стягнення з відповідача підлягає 48043,28 грн, з яких: 48000,00 грн попередньої оплати за товар та 43,28 грн 3% річних. У стягненні 966,30 грн інфляційних та 441,65 грн 3% річних слід відмовити.

З урахуванням зазначеного та приписів статті 129 ГПК України, судовий збір покладається судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 73-79, 86, 123, 129, 233, 236-238, 241, 247 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Павловського Сергія Юрійовича ( АДРЕСА_1 , ід. код НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Мазур Євгенії Володимирівни ( АДРЕСА_2 , ід. код НОМЕР_1 ):

- 48000,00 грн попередньої оплати за товар;

- 43,28 грн 3% річних;

- 2941,79 грн судового збору.

3. У стягненні 966,30 грн інфляційних та 441,65 грн 3% річних відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 15.04.24

Суддя Вельмакіна Т.М.

1 - до справи;

позивачу - через електронний кабінет;

2 - відповідачу - рек.