ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
"09" квітня 2024 р. м. Рівне Справа № 918/225/24
Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Н. Церковної при секретарі судового засідання І. Гусевик, розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом Фізичної особи-підприємця Гулюка Олександра Дмитровича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненське аграрне підприємство" про стягнення заборгованості в сумі 471 414,36 грн.
за участю позивача - Гулюка О.Д., представника позивача - Сулковського Б.П.,
представник відповідача - Багнюк І.В.
Фізична особа-підприємець Гулюк Олександр Дмитрович звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненське аграрне підприємство» в якій просить стягнути 120 000,00 грн. основного боргу, 351 414,36 грн. штрафних санкцій та судовий збір.
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 03 серпня 2022 року між Фізичною особою-підприемцем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рівненське аграрне підприємство» було укладено договір про надання послуг перевезення вантажів № 03/08/0222. На виконання умов Договору ФОП Гулюком О.Д. було надано послуги з перевезень Товариству з обмеженою відповідальністю «Рівненське аграрне підприємство» на суму 603 264, 00 грн. За результатами надання послуг перевезення вантажу Перевізником Замовнику згідно актів здачі приймання робіт (надання послуг) у Замовника виник обов`язок сплатити Перевізнику 603 264, 00 грн. Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівненське аграрне підприємство» свої зобов`язання з оплати Послуг виконало лише частково на суму 483 264 грн.
25 березня 2024 року через підсистему «Електронний суд» від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначив, що сторонами при укладені договору не було погоджено строків оплати наданих послуг. Як вбачається із взаємовідносин сторін, позивачем не було пред`явлено відповідачу жодної вимоги про оплату заборгованості, також позивач не звертався до відповідача ні з листами, ні з претензіями про здійснення оплати. У зв`язку із відсутністю визначеного умовами договору та специфікації строку оплати, моментом виникнення обов`язку відповідача на здійснення оплати є отримання від позивача вимоги про оплату, яку відповідач мав розглянути та виконати у семиденний строк. У зв`язку із не наданням позивачем вимоги, обов`язок відповідача на здійснення оплати не наступив, а відтак подання позову та, тим більше, нарахування штрафних санкцій за несвоєчасну оплату, є передчасним. Просив суд застосувати позовну давність до вимоги щодо стягнення пені та відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.
02 квітня 2024 року через підсистему «Електронний суд» від позивача на адресу суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненське аграрне підприємство» 120 000,00 грн. основного боргу, 155 874,09 грн. пені, суму відсотків за користування грошовими коштами за період з 30.09.2022 року по 28.02.2024 року у розмірі 22 984,97 грн., інфляційні зитки у розмірі 88 162,91 грн. та судовий збір.
02 квітня 2024 року через підсистему «Електронний суд» від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву в якому зазначив, що Згідно п. 3 Специфікації №1 до Договору (далі- Специфікація №1) «Термін виконання - 05.08.2022-30.09.2022», що передбачає, що граничний строк виконання умов договору до перевезення за Специфікацією №1 - « 30» вересня 2022 року. Зі сторони Позивача його обов`язки по наданню послуг перевезення станом на 30.09.2022 року були повністю виконані. Граничний строк виконання умов договору, в тому числі й щодо оплати, згідно з Специфікацією №1 - « 30» вересня 2022 року. Зазначаючи що Позивачем вимога направлена не була, Відповідач вводить суд в оману, адже вимога про оплату була надіслана Відповідачу « 08» січня 2024 року, отримана Відповідачем « 13» січня 2024 року, проте так і залишилася без відповіді. Повідомив, що Позивач жодного договору оренди з Відповідачем не укладав, тож і не виникло необхідності в доведенні періоду нарахування штрафних санкцій за договором оренди.
Інших заяв та клопотань не надходило.
Прийняті у справі судові рішення та інші процесуальні дії.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 29 лютого 2024 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 12 березня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи на 02 квітня 2024 року.
25 березня 2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому просив суд застосувати позовну давність до вимоги щодо стягнення пені та відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. Окрім того, просив суд розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження.
02 квітня 2024 року протокольною ухвалою відповідно до ст. 250 ГПК України залишено заяву відповідача про розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження без задоволення.
02 квітня 2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив та заява про зменшення позовних вимог згідно якої позивач просить стягнути з відповідача 387 021,97 грн, яку прийнято судом в порядку ст. 46 ГПК України.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 02 квітня 2024 року відкладено розгляд справи на 09 квітня 2024 року.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.
03 серпня 2022 року між Фізичною особою-підприемцем ОСОБА_1 (далі - Перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рівненське аграрне підприємство» (надалі - Замовник) було укладено договір про надання послуг перевезення вантажів № 03/08/0222 (далі Договір) (а.с.22-24).
Відповідно до п. 1.1 Договору, Замовник доручає, а Перевізник зобов`язується надавати послуги з перевезення вантажів, перелік яких зазначено в окремих Специфікаціях до даного Договору на території України на умовах, передбачених договором.
Загальна вартість послуг, котрі мають бути надані Перевізником Замовнику згідно умов даного Договору визначається в окремих Специфікаціях до Договору (п. 3.1 Договору).
Згідно п.п. 3.2, 3.3 Замовник зобов`язаний оплатити надані послуги, згідно умов даного Договору, в терміни/строки, котрі визначені в окремих Специфікаціях до даного Договору. Оплата здійснюється в безготівковій формі, на підставі підписаного Сторонами Акту приймання-передачі наданих послуг, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Перевізника.
Пунктом 4.2 Договору передбачено, що у разі порушення строків оплати за послуги, котрі надані Перевізником, понад 10 (десять) банківських днів, передбачених даних Договором, Замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати.
Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами та діє до 31 грудня 2022 року включно, або до повного виконання Сторонами взятих на себе за даним Договором зобов`язань (п. 6.1 Договору).
Договір підписаний сторонами та скріплений печатками останніх.
На виконання умов Договору ФОП Гулюком О.Д. було надано послуги з перевезень Товариству з обмеженою відповідальністю «Рівненське аграрне підприємство на загальну суму 603 264, 00 грн., що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг): №1 від 08.08.2022 року на суму 112240,00 грн., №2 від 19.08.2022 року на суму 277 656,00 грн. та №3 від 25.08.2022 року на суму 213368,00 грн., які підписані та скріплені печатками представників сторін (а.с.29-31).
Згідно Специфікації №1 до Договору сторони встановили наступну вартість послуг по перевезенню вантажів по маршруту с. Мутвиця, Рівненська обл.-с.Утішків, Львівська обл. 1000 грн/т, без ПДВ, с. Мутвиця, Рівненська обл.-с. Дерно, Волинська обл. - 800 грн/т, без ПДВ. Вантаж, який перевозиться Перевізником ріпак озимий 2022 року, озима пшениця врожаю 2022 року. Термін виконання 05.08.2022 року 30.09.2022 року. Специфікація №1 до Договору підписана та скріплена печатками представників сторін (а.с.25).
Позивач виставив відповідачу рахунок на оплату постачальника №1 від 08.08.2022 року на суму 112 240,00 грн., рахунок на оплату постачальника №2 від 19.08.2022 року на суму 277 656,00 грн. та рахунок на оплату постачальника №3 від 25.08.2022 року на суму 213 368,00 грн. (а.с.26-28).
Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівненське аграрне підприємство» свої зобов`язання з оплати Послуг виконало лише частково на суму 483264 грн.
В решті договірне зобов`язання залишається невиконаним Відповідачем.
Відповідач заперечуючи щодо позову зазначає, що сторонами при укладені договору не було погоджено строків оплати наданих послуг. Як вбачається із взаємовідносин сторін, позивачем не було пред`явлено відповідачу жодної вимоги про оплату заборгованості, також позивач не звертався до відповідача ні з листами, ні з претензіями про здійснення оплати. У зв`язку із відсутністю визначеного умовами договору та специфікації строку оплати, моментом виникнення обов`язку відповідача на здійснення оплати є отримання від позивача вимоги про оплату, яку відповідач мав розглянути та виконати у семиденний строк. У зв`язку із не наданням позивачем вимоги, обов`язок відповідача на здійснення оплати не наступив, а відтак подання позову та, тим більше, нарахування штрафних санкцій за несвоєчасну оплату, є передчасним.
З наведених обставин видно, що спірні правовідносини є за своїм змістом майновими, договірними та стосуються надання послуг з перевезення вантажів. Спірний характер правовідносин базується на тому, що позивач вважає свої права порушеними через невиконання відповідачем зобов`язання щодо оплати вартості наданих послуг.
Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.
Частинами 1 та 2 ст.509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Враховуючи характер спору та правовідносини, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати норми, що регулюють діяльність з перевезення вантажів та транспортно-експедиторську діяльність.
Згідно з нормами статті 908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Відповідно до положень статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).
Згідно з положеннями татті 306 ГК України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.
У відповідності до приписів статті 308 ГК України вантаж до перевезення приймається перевізниками залежно від виду транспорту та вантажу в місцях загального або незагального користування. Відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення. Вантажовідправник зобов`язаний підготувати вантаж до перевезення з урахуванням необхідності забезпечення транспортабельності та збереження його в процесі перевезення і має право застрахувати вантаж у порядку, встановленому законодавством. У разі якщо для здійснення перевезення вантажу законодавством або договором передбачено спеціальні документи (посвідчення), які підтверджують якість та інші властивості вантажу, що перевозиться, вантажовідправник зобов`язаний передати такі документи перевізникові разом з вантажем. Про прийняття вантажу до перевезення перевізник видає вантажовідправнику в пункті відправлення документ, оформлений належним чином.
Як визначено нормами статті 920 ЦК України, у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).
Суд встановив, що позивач виконав договірні зобов`язання забезпечивши своєчасну доставку вантажу у визначений пункт розвантаження. Такий висновок суд зробив оцінивши наявні у матеріалах справи докази, зокрема акти здачі-приймання робіт (надання послуг).
А тому суд погоджується з аргументами позивача стосовно належного виконання ним договірних зобов`язань.
Вартість послуг та строки оплати встановлено договором про надання послуг перевезення вантажів №03/08/2022 від 03.08.2022 року.
Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відтак, з огляду на положення статті 530 ЦК Українита умови Договору, починаючи з 30 вересня 2022 року відповідач допустив прострочення оплати наданих послуг.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач взяті на себе зобов`язання щодо оплати наданих послуг виконав частково та на момент звернення позивача з даним позовом до суду заборгованість відповідача перед позивачем становила 120 00,00 грн.
Суд також критично ставиться до позиції відповідача що сторонами при укладені договору не було погоджено строків оплати наданих послуг та що у зв`язку із не наданням позивачем вимоги, обов`язок відповідача на здійснення оплати не наступив, а відтак подання позову та, тим більше, нарахування штрафних санкцій за несвоєчасну оплату, є передчасним виходячи з наступного.
Матеріалами справи стверджується часткове виконання відповідачем взятих на себе обов`язків згідно договору перевезення вантажу №03/08/0222 від 03.08.2022 року на загальну суму 483 264 грн, що вважається доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості за умови, що інформація, відображена у вище зазначених документах підтверджена первинними документами.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій; листування сторін тощо. Отже, часткова оплата боргу, свідчить про визнання боржником такого боргу.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція наведена у Постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі N 916/1171/18, від 14.11.2018 у справі N 910/8682/18, від 30.08.2018 у справі N 904/8978/17, від 04.03.2019 у справі N 5015/6070/11, від 10.09.2019 у справі N 9017/317/19, від 09.07.2019 у справі N 903/849/17.
Варто зазначити, що добросовісніть - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Верховний Суд у низці справ робить посилання на принцип римського права "venire contra factum proprium" (заборона суперечливої поведінки), який "базується ще на римській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці)".
Зазначений принцип римського права "venire contra factum proprium" є вираженням "equitable estoppel" однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на "principles of fraud". Вона спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище. (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження №61-22 315сво18); постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 квітня 2019 року у справі №903/394/18; постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 листопада 2018 року у справі №911/205/18.
Отже, наявність заборгованості підтверджена належними та допустимими доказами.
Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 120 000,00 грн. основного боргу.
Крім того, оскільки відповідачем допущено порушення зобов`язання щодо своєчасної оплати наданих послуг, на підставі ст. 625 ЦК України, позивачем за період прострочення здійснено нарахування 3% річних в розмірі 22 984,97 грн., пені в розмірі 155 874,09 грн. та 88 162,91 грн. інфляційних збитків, які позивач просить суд стягнути з відповідача згідно наданого розрахунку.
Судом встановлено, що відповідач свого грошового зобов`язання у визначений строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), а відтак є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК Україниборжник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Що стосується вимоги позивача про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, суд вказує наступне.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 входить до розділу I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
В силу ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).
В ст. 549 ЦК України надано визначення неустойки (штрафу, пені), під якою слід розуміти грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом п. 3 ч. 1ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Пунктом 4.2 Договору передбачено, що у разі порушення строків оплати за послуги, котрі надані Перевізником, понад 10 (десять) банківських днів, передбачених даних Договором, Замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати.
Позивачем нараховано 155 874,09 грн. пені. Здійснивши перерахунок суд встановив, що позивачем вірно нараховано суму пені.
За таких обставин, вимога позивача до відповідача про стягнення 155874,09 грн. пені, 22 984,97 грн. 3% річних та 88 162,91 грн. інфляційних втрат підлягає задоволенню.
Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності на нарахування штрафних санкцій, суд зазначає наступне.
Згідно із вимогами ГК України період нарахування пені обмежений і становить шість місяців з дня, коли зобов`язання мало бути виконане. Проте, згідно з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеною у Постанові від 20.08.2020 року у справі № 902/959/19 «Приписами частини шостої статті 232 ГК України передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане.
Таким чином, посилання Відповідача на застосування строку позовної давності до нарахування пені, з урахуванням Позицій Верховного суду та узгодженням Сторонами строку нарахування пені, є безпідставним.
Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 5ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Висновки суду за результатами вирішення спору.
За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, про стягнення з відповідача на користь позивача 120 000,00 грн. основного боргу, 155874,09 грн. пені, 22 984,97 грн. 3% річних та 88 162,91 грн. інфляційних втрат.
Розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).
Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У позовній заяві позивачем зазначено попередній розрахунок судових витрат, що складаються із сплаченого судового збору в розмірі 7071, 22 грн.
Поряд з цим у зв`язку із зменшенням позовних вимог на відповідача покладається 5 064,45 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог, решта сплаченого судового збору в розмірі 1265,91 грн підлягає поверненню платнику у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір".
Тому, судові витрати понесені позивачем у виді судового збору, сплаченого при зверненні до суду з даним позовом на підставі статті 129 ГПК України покладаються на відповідача у сумі 5 064,45 грн.
Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
1. Позов задовольнити в повному обсязі.
3. Повернути Фізичній особі-підприємцю Гулюку Олександру Дмитровичу ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) з Державного бюджету України 1265,91 грн судового збору, сплаченого за подання позовної заяви згідно платіжного документа №9332-4420-7826-7247 від 07.02.2024 року.
4.Ухвалу про повернення судового збору видати після набрання рішенням законної сили.
5.Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення складено та підписано 15.04.2024 року.

Суддя Н. Церковна