ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2024 р. м.Київ Справа№ 910/11895/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Вовка І.В.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання Щербини А.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 28.03.2024:

від позивача: Онищук Д.С.

від відповідача: Вапельник С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал"

на рішення Господарського суду м. Києва

від 17.01.2024 (повний текст рішення складений 22.01.2024)

у справі № 910/11895/23 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Державного підприємства "Медичні закупівлі України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал"

про стягнення неустойки

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Державне підприємство "Медичні Закупівлі України" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" (Pube Global LLC) (відповідач) про стягнення 1 698 060, 00 грн неустойки.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору про закупівлю № 09/581-11/2022 від 25.11.2022 у частині надання позивачу забезпечення повернення попередньої оплати у формі банківської гарантії, з огляду на що позивач просить стягнути 1 698 060, 00 грн неустойки. Так, позивач вказував, що відповідачем всупереч пункту 3.6 Договору не було надано у строк до 09.12.2022 включно Банківської гарантії, з огляду на що, позивач відповідно до пункту 15.3.1 Договору листом від 30.12.2022 № 05/4630-12/2022 проінформував постачальника про розірвання Договору в односторонньому порядку.

При цьому, враховуючи обставину порушення відповідачем своїх зобов`язань за Договором, позивач саме на підставі пунктів 8.1, 8.3.2, 8.4 Договору заявив до стягнення з відповідача 1 698 060, 00 грн штрафу (20% від вартості непоставленої продукції).

Короткий зміст заперечень проти позову

Відповідач проти позову заперечував з огляду на те, що порушення відповідачем вимог пункту 3.6. Договору не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з не виконанням зобов`язання щодо поставки продукції, оскільки такому зобов`язанню відповідача передує інше зустрічне зобов`язання позивача як здійснення оплати, яке позивачем також було припинене шляхом розірвання Договору.

Відповідач зазначав, що застосувати пункт 8.3.2. Договору можливо тільки при одночасному порушенню відповідачем двох умов Договору, а саме: 1) не поставка продукції у межах календарного року, тобто до 31.12.2023р., або іншої дати узгодженої сторонами в додаткових угодах до Договору; 2) ненадання замовнику за 45 календарних днів до закінчення календарного року (2023) банківської гарантії забезпечення повернення попередньої оплати з метою здійснення замовником попередньої оплати, тобто до 17.11.2023.

У свою чергу, серед істотних умов договору сторони не встановили штрафну санкцію та її розмір за порушення зобов`язання з ненадання відповідачем забезпечення повернення попередньої оплати у формі Банківської гарантії.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду м. Києва від 17.01.2024 у справі № 910/11895/23 позовні вимоги Державного підприємства "Медичні закупівлі України" про стягнення неустойки задоволено повність, а саме: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" (00-867, Польща, Варшава, вулиця Яна Павла ІІ, будинок 27; ідентифікаційний код: 363197263) (Pube Global Limited liability company (Al. Jana Pawla II 27, 00-867, Warsaw, Poland; regon: 363197263) на користь Державного підприємства "Медичні закупівлі України" (01601, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 7; ідентифікаційний код: 42574629) 1 698 060 (один мільйон шістсот дев`яносто вісім тисяч шістдесят гривень), 00 коп штрафу та 25 470(двадцять п`ять тисяч чотириста сімдесят гривень) 91 коп судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ненадання банківської гарантії протягом 14 календарних днів з дати укладення договору та безумовно до закінчення календарного (бюджетного) року призвело до неможливості здійснення попередньої оплати, у відповідача виникло зобов`язання зі сплати штрафу, визначеного п. 8.3.2 Договору, а тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача штрафу у розмірі 1 698 060, 00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" (08.02.2024 через підсистему "Електронний суд") звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати, а у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що:

- обставина, що призвела до не поставки відповідачем продукції у строк до 31 березня 2023 року - є розірвання позивачем Договору в односторонньому порядку, що призвело до припинення всіх зобов`язань сторін договору з 31.12.2022, в тому числі зобов`язання з поставки продукції, передбаченого п. 4.1. Договору в строк до 31.03.2023, а не обставина порушення строку надання банківської гарантії;

- оскаржуване рішення сформувало хибний висновок причин не поставки продукції Відповідачем, а також такі мотиви рішення утворюють склад обставин (порушення), що передбачені п. 8.3.2. договору в частині не здійснення поставки продукції відповідачем;

- таким чином, відповідач вважає, що суд першої інстанції в ході з`ясування всіх обставин справи, до причин не поставки продукції, мав застосувати положення ч. 2, ст. 202 Господарського кодексу України, ч. 1, 2, ст. 598, ч. 3, ст. 615, ч. 3, ст. 622, ч. 2, ст. 653 Цивільного кодексу України, що ґрунтуються на доказах матеріалів справи у припинені зобов`язань сторін, а незастосовані судом ч.1, ст. 509, ст. 525, ст. 526, 530, 599, 610, ч.1, ч.3, 612, ст. 629 Цивільного кодексу України, ст.173, ст. 193 Господарського кодексу України щодо обов`язку належного виконання зобов`язань у строк, встановлений законом;

- представник відповідача, в поданих до суду заявах по суті, а саме відзиву на позовну заяву, запереченнях жодним чином не обґрунтовував свої доводи чи заперечення обставинами через, які банк затримав випуск банківської гарантії та не додавав на їх підтвердження будь-яких доказів (документів);

- наведена обставина має суттєве значення для формування висновку суду, в сукупності з іншими доказами, оскільки помилкове вкидання судом в мотивувальну частину рішення суду недостовірних доказів, як доводів та аргументів на противагу позовним вимогам, які по факту не використовувались відповідачем, як доводи та аргументи, що спростовують позовні вимоги позивача, та про що особисто наголошується представником відповідача в ході надання усних пояснень суду, у підсумку штучно розмивають доказову базу відповідача при мотивованій оцінці судом кожного аргументу та в сукупності з іншими доводами робить їх менш переконливими і менш вірогідними у спростуванні підстав позову;

- при аналізі п. 8.3.2. Договору, суд першої інстанції безпідставно оминув умови Договору, при настанні яких настає відповідальність у вигляду штрафної санкції, а саме: п. 4.1. Договору щодо строку поставки продукції до 31.03.2023 року, п. 3.4. Договору щодо строку оплати в 90 календарних днів, що є важливим, оскільки дає розуміння для визначення «меж відповідного календарного року» зазначеного в п. 8.3.2. договору;

- враховуючи, що дата укладення договору відбулась у межах календарного 2022 року, а саме 25.11.2022 року, а зобов`язання відповідача здійснити поставку продукції визначена п. 4.1. Договору до 31.03.2023 року тобто в межах календарного 2023 року то саме період 2023 року є «межею відповідного календарного року» у якому постачальник може не здійснити постачання продукції, про що і зазначається в п. 8.3.2. Договору;

- пунктом 8.3.2. Договору, визначення інший строк (дата) надання банківської гарантії, а саме «за 45 календарних днів до закінчення відповідного календарного року» тобто її можливо обрахувати - це є дата 17 листопада, і саме 2023 року;

- умови попередньої оплати позивачем теж не передбачають обов`язку позивача її здійснення до кінця 2022 року, оскільки встановлені строком 90 календарних днів з дня надання банківської гарантії тобто з 09.12.2022 року плюс 90 календарних днів, що також вказує на період 2023 рік, а тому доводи позивача, що він зобов`язаний був здійснити оплату до кінця бюджетного 2022 року - є неспроможними;

- суд першої інстанції, при дослідженні обставин визначення строку надання банківської гарантії, про який йдеться у пункті 8.3.2. Договору, безпідставно відніс його до 2022 року, оскільки ототожнив дату розміщення оголошення (https://prozorro.gov.ua/plan/UA-P-2022-10-28-003104-c) про проведення процедури закупівлі фармацевтичної продукції, якою є 28 жовтня 2022 року, з датою укладення Договору про закупівлю яка є 25.11.2022 рік;

- договір між позивачем та відповідачем укладений в строки обумовлені ч.6, ст. 33 Закону України «Про публічні закупівлі» і його датою є дата підписання - 25.11.2022 рік; дата розміщення оголошення про закупівлю 28.10.2022р. у зв`язці із бюджетним періодом, в якому здійснюються розрахунки за договорами з 01 січня по 31 грудня, самі по собі без дослідження їх в сукупності з істотними умовами договору, не доводять, а ні порушення відповідачем строку обумовленого п. 8.3.2 Договору, а ні наявність такого зобов`язального строку (45 календарних днів до закінчення календарного року) для відповідача в 2022 році, оскільки інші положення п. 3.4., п. 4.1., Договору в своїй сукупності з п. 8.3.2 Договору суперечать цьому;

- висновки суду першої інстанції, що надсилання листа №PG/12/22/1 від 30.12.2022 про додатковий час, для надання банківської гарантії свідчить, що постачальник розумів безумовний, беззастережний обов`язок надання банківської гарантії саме до закінчення календарного року, позаяк кошти невикористані до кінця року повертаються в бюджет, що виключить можливість фінансування і виконання договору - є помилковими припущеннями і спростовуються абзацом п. 3.4. Договору, яким не встановлюється обов`язок для позивача здійснити оплату до кінця 2022 року, а навпаки протягом 90 календарних днів з дня надання банківської гарантії тобто з 09.12.2022, а тому обов`язок щодо оплати товару переходить в новий календарний (бюджетний) 2023 рік і це не є порушенням умов Договору;

- направлення листа Відповідачем №PG/12/22/1 від 30.12.2022 про додатковий час, для надання банківської гарантії навпаки свідчить про його добросовісність намаганні виконати обов`язок передбачений пунктом 3.6., а не пунктом 3.8.2. Договору і тут відсутнє зловживання правом, а наведені обставини, навпаки, свідчать про послідовні дії відповідача спрямовані на не допущення розірвання Договору;

- відповідач наполягав на застосуванні до спірних правовідносин ч. 2, ст. 202 Господарського кодексу України, ч. 1, 2, ст. 598, ч. 3, ст. 615, ч. 3, ст. 622, ч. 2, ст. 653 Цивільного кодексу України, які ґрунтуються на доказах матеріалів справи, що встановлюють факт припинення зобов`язань сторін у зв`язку з розірванням Договору;

- суд першої інстанції помилково встановив порушення відповідачем п. 8.3.2. Договору;

- відповідач порушив строк перебачений п. 3.6. Договору надання банківської гарантії, але із змісту спірного Договору можливо встановити, що його положення не містять штрафної санкції в розмірі 20% від вартості непоставленої продукції за порушення строку передбаченого п. 3.6. Договору, а тому її застосування є порушенням принципу свободи договору;

- до спірних правовідносин необхідно застосувати положення 2, ст. 202 Господарського кодексу України та ч. 1, 2, ст. 598, ч. 3, ст. 615, ч. 3, ст. 622, ч. 2, ст. 653 Цивільного кодексу України щодо припинення зобов`язань сторін, а також ст. 230 Господарського кодексу України щодо встановлення сторонами договору штрафних санкцій та умов (обставин) при настанні яких ці санкції підлягають стягненню.

Крім того, скаржник посилався на те, що при винесенні рішення суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду у постановах, а саме:

- Касаційного господарського суду Верховного Суду від 08.10.2020 року у справі № 910/11397/18 щодо припинення господарських зобов`язань у зв`язку з розірвання договору;

- Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 року від 10.12.2019р. у справі №904/4156/18, яким зазначено що необхідною умовою застосування відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

18.03.2024 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача засобами електронного зв?язку надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду з огляду на ст. ст. 119, 263 Господарського процесуального кодексу України, і у якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з тих підстав, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, позивач вказував, що обов`язок із виконання договору припиняється згідно ч. 3 ст. 615, ч. 3 ст. 622, ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України), однак, ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Пунктом 3.6. Договору у постачальника виник обов`язок надати протягом 14 календарних днів забезпечення повернення попередньої оплати у формі банківської гарантії. Оскільки відповідач порушив взятий на себе обов`язок, одностороння відмова позивача від Договору не звільняє Відповідача від відповідальності, встановленої у п.8.3.2. Договору. Відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Отже, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України, є можливим, оскільки суб`єкти господарських відносин наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення при укладанні договору санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання.

Так, сторони укладаючи Договір визначили відповідальність постачальника за ненадання замовнику Банківської гарантії забезпечення повернення попередньої оплати, що відповідає як умовам Договору, так і вищенаведеним вимогам закону.

Крім того, позивач наголошував, що пункт 8.3.2 Договору викладений згідно тендерної пропозиції та проекту договору, що розміщувався на сайті Прозорро, згідно з пунктом 4 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі». Беручи участь у тендері, відповідач ознайомився та, більше того, написав Лист-згоду з проектом договору про закупівлю (копія вказаного листа розміщена за посиланням https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2022- l 0-28-011041- а) в якому «підтвердив повну і беззаперечну згоду з усіма умовами, що вказані в проекті договору про закупівлю. Укладаючи Договір, відповідач усвідомлював терміни, які залишились до кінця календарного року, при цьому він погодився зі всіма умовами Договору та підписав його.

У разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій.

Отже, позивач зазначав, що укладаючи Договір із умовами щодо сплати штрафу (пункт 8.3.2.), у випадку порушення взятих на себе зобов`язань та застосування майнової відповідальності, відповідач мав оцінити погоджений сторонами порядок виконання договору та об`єктивно оцінити можливість виконання такого зобов`язання відповідно з погодженими у договорі умовами.

Твердження відповідача, що попередня оплата могла бути здійснена у 2023 році, за доводами позивача, не відповідає ні положенням Договору, ні законодавству України.

Позивач стосовно допущеного відповідачем прострочення, позивач зазначав, що відповідач невірно трактує умови пункту 8.3.2 Договору, адже в цьому пункті зазначено «у разі, якщо постачальником не здійснено поставку продукції у межах відповідного календарного року», таким чином в даному пункті не має жодного слова про протермінування поставки постачальником. Відповідно до пункту 4.1. Договору, строк поставки продукції до 31.03.2023 включно. Строк встановлений в п. 4.1. Договору це строк до якого Постачальник зобов`язаний здійснити поставку, але це не обов`язково може бути 31.03.2023 року, цей пункт Договору не забороняє постачальнику здійснити поставку в будь який інший строк до 31.03.2023 включно. Згідно п. 3.6 постачальник зобов`язаний надати Банківську гарантію протягом 14 календарних днів з дати укладення договору. Оскільки відповідач усвідомлював, що він не буде здійснювати поставку продукції до кінця календарного 2022 року, укладаючи Договір він повинен був розуміти всі ризики, усвідомлював вимогу п. 3.6 та п. 8.3.2 Договору про обов`язковість надання Банківської гарантії протягом 14 календарних днів з дати укладення договору та відповідальність за її ненадання.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2024 витребувано у Господарського суду м. Києва матеріали справи № 910/11895/23.

19.02.2024 до Північного апеляційного господарського суду з суду першої інстанції надійшли матеріали справи № 910/11895/23.

В свою чергу, головуючий суддя Станік С.Р. з 19.02.2024 по 01.03.2024 включно перебував у відпустці , суддя Шаптала Є.Ю., який входить до складу колегії суддів, але не є суддею-доповідачем, з 13.02.2024 по 18.02.2024 включно перебував у відрядженні, 20.02.2024 перебував у відпустці, з 21.02.2024 по 01.03.2024 включно перебував на лікарняному і вирішення питання стосовно даної апеляційної скарги здійснюється після виходу головуючого судді Станіка С.Р. з відпустки та після виходу судді Шаптали Є.Ю. з лікарняного.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2024 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/11895/23 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" на рішення Господарського суду м. Києва від 17.01.2024, встановлено учасникам справи процесуальні строки на подання відзивів, заяв та клопотань, розгляд справи призначено на 28.03.2024.

У зв`язку з перебуванням з 28.03.2024 по 31.03.2024 включно у відрядженні судді Тищенко О.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, здійснити розгляд справи у визначеному складі - неможливо.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 27.03.2024, справу № 910/11895/23 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" на рішення Господарського суду м. Києва від 17.01.2024, передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді: Вовк І.В., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2024 справу № 910/11895/23 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" на рішення Господарського суду м. Києва від 17.01.2024, прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді: Шаптала Є.Ю., Вовк І.В., розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснити в раніше призначеному в судовому засіданні.

Відповідно до статті 64 Конституції України права громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.

Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників справи на участь у судовому засіданні та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку розглянути справу у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав, в умовах запровадженого воєнного стану.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

В судове засідання 28.03.2024 з`явились: представник позивача (Державного підприємства "Медичні закупівлі України") та представник відповідача (Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал"), які приймали участь в судовому засіданні в залі суду.

Представник скаржника відповідача (Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал") , в судовому засіданні 28.03.2024, просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення Господарського суду м. Києва від 17.01.2024 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні 28.03.2024 представник позивача (Державного підприємства "Медичні закупівлі України") просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду м. Києва від 17.01.2024 у справі № 910/11895/23 залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, і що перевірено судом апеляційної інстанції, 25.11.2022 між Державним підприємством "Медичні Закупівлі України", як замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" (Pube Global LLC), як постачальником, укладено договір про закупівлю № 09/580-11/2022 (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого постачальник бере на себе зобов`язання поставити замовнику фармацевтичну продукцію - Флударабін 50 мг; ДК 021:2015 код 33600000-6, визначену пунктом 1.2. договору (номер оголошення про проведення процедури закупівлі, присвоєний електронною системою закупівель - ID:UA-2022-10-28-011041-a), а замовник прийняти таку продукцію та оплатити її в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Предметом цього Договору є продукція, асортимент, ціна та кількість якої вказується в Специфікації (Додаток № 1), що є невід`ємною частиною цього Договору (далі за текстом - продукція) (пункт 1.2 Договору).

Пунктами 2.1, 2.2 Договору визначено, що поставка продукції здійснюється відповідно до Incoterms 2020. Поставка продукції здійснюється на умовах DAP - склад замовника (на території України).

Згідно з пунктом 2.4 Договору право власності на продукцію переходить від постачальника до замовника після прийняття продукції в пункті призначення та підписання видаткової накладної та/або Акта приймання продукції згідно з розділом 6 цього Договору.

Відповідно до пункту 3.1 валютою цього Договору є національна валюта України - гривня. Загальна ціна продукції складає 8 460 300,00 грн без ПДВ. Ціна за одиницю продукції вказується у Специфікації (Додаток № 1), що є невід`ємною частиною цього Договору.

Розрахунок здійснюється в безготівковій формі, шляхом перерахування замовником коштів на поточний банківський рахунок постачальника (пункт 3.3 Договору).

Положеннями пункту 3.4 Договору визначено, що за загальним правилом, оплата продукції за цим Договором здійснюється на умовах попередньої оплати з урахуванням положень бюджетного законодавства та нормативно-правових актів, що регулюють питання здійснення попередньої оплати. Попередня оплата за цим Договором здійснюється замовником протягом 90 календарних днів з дня надання постачальником забезпечення повернення попередньої оплати у формі Банківської гарантії та за умов дотримання постачальником вимог, визначених пунктами 3.6-3.10 цього Договору.

Відповідно до пункту 3.6 Договору, постачальник протягом 14 календарних днів з дати укладання цього договору зобов`язаний надати замовнику забезпечення повернення попередньої оплати у формі Банківської гарантії, наданої обслуговуючим банком постачальника, вказаним у пункті 16 цього Договору, при цьому сума Банківської гарантії забезпечення повернення попередньої оплати повинна дорівнювати загальній ціні продукції за цим Договором, визначеній у пункті 3.1 цього Договору. Наданий постачальником оригінал безвідкличної і безумовної Банківської гарантії забезпечення повернення попередньої оплати повинен бути виконаний у формі автентичного повідомлення системою SWIFT та/або на паперовому носії з урахуванням примірної форми згідно з Додатком 4 до Договору.

Згідно з пунктом 4.1 Договору, постачальник зобов`язався здійснити поставку продукції за цим Договором у строк до 31 березня 2023 року включно. Поставка продукції здійснюється постачальником однією або окремими партіями.

У разі якщо постачальником не здійснено поставку продукції у межах відповідного календарного року та при цьому не надано замовнику за 45 календарних днів до закінчення відповідного календарного року Банківську гарантію забезпечення повернення попередньої оплати з метою здійснення замовником попередньої оплати, з постачальника крім пені та/або штрафу, зазначених у пункті 8.2 цього Договору, стягується штраф у розмірі 20 відсотків вартості непоставленої (неприйнятої) продукції (пункт 8.3.2 Договору).

Пунктом 10.1 передбачено, що цей Договір вважається укладеним і набирає чинності після його підписання сторонами з моменту надання згоди уповноваженим органом управління на вчинення даного значного господарського зобов`язання (у разі, якщо надання такої згоди передбачено законодавством) та діє до 30 квітня 2023 року, а в частині виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором, у тому числі в частині штрафних санкцій та поставки продукції - до повного виконання.

Листом №PG/12/22/1 від 30.12.2022 відповідач просив позивача надати додатковий час, для надання банківської гарантії.

Листом від 30.12.2022 № 05/4630-12/2022 проінформував постачальника про розірвання Договору в односторонньому порядку.

Отже, позивач стверджував у позові, що наслідком невиконання відповідачем вимог пункту 3.6 Договору, оскільки не було надано у строк до 09.12.2022 включно Банківської гарантії, є те, що позивач відповідно до пункту 15.3.1 Договору листом від 30.12.2022 № 05/4630-12/2022 проінформував постачальника про розірвання Договору в односторонньому порядку. При цьому, враховуючи обставину порушення відповідачем своїх зобов`язань за Договором, позивач на підставі пунктів 8.1, 8.3.2, 8.4 Договору просить суд стягнути з відповідача 1 698 060, 00 грн штрафу (20% від вартості непоставленої продукції).

Відповідач заперечуючи проти позову, вказував, що порушення ним вимог пункту 3.6. Договору не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з не виконанням зобов`язання щодо поставки продукції, оскільки такому зобов`язанню відповідача передує інше зустрічне зобов`язання позивача як здійснення оплати, яке позивачем також було припинене шляхом розірвання Договору. Відповідач вважає, що застосування пункту 8.3.2. Договору можливо тільки при одночасному порушенню відповідачем двох умов Договору, а саме: 1) не поставка продукції у межах календарного року, тобто до 31.12.2023р., або іншої дати узгодженої сторонами в додаткових угодах до Договору; 2) ненадання замовнику за 45 календарних днів до закінчення календарного року (2023) банківської гарантії забезпечення повернення попередньої оплати з метою здійснення замовником попередньої оплати, тобто до 17.11.2023. У свою чергу, серед істотних умов договору сторони не встановили штрафну санкцію та її розмір за порушення зобов`язання з ненадання відповідачем забезпечення повернення попередньої оплати у формі Банківської гарантії.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Для виконання вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей" .

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частин 1, 3 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарське зобов`язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і що перевірено судом апеляційної інстанції за результатами дослідження матеріалів справи, 25.11.2022 між Державним підприємством "Медичні Закупівлі України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" (Pube Global LLC) укладено Договір про закупівлю № 09/581-11/2022, відповідно до пункту 1.1 якого постачальник бере на себе зобов`язання поставити замовнику фармацевтичну продукцію - Флударабін 50мг; ДК 021:2015 код 33600000-6, визначену пунктом 1.2 Договору (номер оголошення про проведення процедури закупівлі, присвоєний електронною системою закупівель - ID:UA-2022-10-28-011041-a), а замовник прийняти таку продукцію та оплатити її в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Загальна ціна продукції складає 8 460 300,00 грн без ПДВ. Ціна за одиницю продукції вказується у Специфікації (Додаток № 1), що є невід`ємною частиною цього Договору (пункт 3.1. Договору).

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд дійшов висновку що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки та є підставою для виникнення між позивачем та відповідачем взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Сторони Договору погодили поставку товару на умовах 100% попередньої оплати. Також, сторонами у Договорі було погоджено умови здійснення попередньої оплати, зокрема:

Згідно з пунктом 3.4. Договору, попередня оплата за цим Договором здійснюється замовником протягом 90 (дев`яноста) календарних днів з дня надання постачальником забезпечення повернення попередньої оплати у формі банківської гарантії та за умови дотримання постачальником вимог, визначених пунктами 3.6.-3.10 Договору.

Відповідно до пункту 3.6 Договору, постачальник протягом 14 календарних днів з дати укладання цього договору зобов`язаний надати замовнику забезпечення повернення попередньої оплати у формі Банківської гарантії, наданої обслуговуючим банком постачальника, вказаним у п. 16 цього Договору, при цьому сума Банківської гарантії забезпечення повернення попередньої оплати повинна дорівнювати загальній ціні продукції за цим Договором, визначеній у п. 3.1 цього Договору. Наданий постачальником оригінал безвідкличної і безумовної Банківської гарантії забезпечення повернення попередньої оплати повинен бути виконаний у формі автентичного повідомлення системою SWIFT та/або на паперовому носії з урахуванням примірної форми згідно з Додатком 4 до Договору.

Пунктом 3.7. Договору визначено, що строк дії Банківської гарантії, забезпечення повернення попередньої оплати повинен бути не менше ніж строк дії Договору та додатково 14 (чотирнадцять) календарних днів.

Укладений між сторонами Договір діє до 30.04.2023 (пункт 10.1. Договору).

Отже, у строк до 09.12.2022 включно у відповідача був наявний обов`язок надати позивачеві Банківську гарантію зі строком дії до 14.05.2023 (враховуючи строк дії гарантії протягом 14 днів з дати закінчення строку дії Договору).

Аналізуючи умови укладеного між сторонами Договору, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сторони погодили наступний порядок поставки товару: (1) протягом 14 календарних днів з дати укладання договору відповідач надає позивачеві банківську гарантію зі строком дії до 14.05.2023 (2) протягом 90 (дев`яноста) календарних днів з дня надання відповідачем банківської гарантії позивач здійснює 100% попередню оплату товару (3) здійснення поставки товару у строк до 31 березня 2023 року включно.

В свою чергу, спір між сторонами виник у зв`язку з ненаданням відповідачем банківської гарантії, що унеможливило здійснення позивачем попередньої оплати товару (оскільки за умовами договору попередня оплата проводиться виключно після надання відповідачем банківської гарантії). Наведені обставини призвели до того, що у строк до 31 березня 2023 року не було здійснено поставку фармацевтичної продукції.

Позивач зазначає про наявність підстав для покладення на відповідача штрафу у розмірі 20% від суми непоставленої продукції на підставі пункту 8.3.2. Договору.

Відповідач заперечує про наявність підстав для сплати ним штрафу, оскільки компанія відповідача не отримала авансовий платіж по попереднім гарантіям за контрактами, і це спричинило неможливість випуску банком нових гарантій (зокрема і гарантії по спірному Договору). Листом №PG/12/22/1 від 30.12.2022 відповідач просив позивача надати додатковий час, для надання банківської гарантії.

Стосовно доводів учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Згідно з пунктом 8.3.2 Договору у разі якщо постачальником не здійснено поставку продукції у межах відповідного календарного року та при цьому не надано замовнику за 45 календарних днів до закінчення відповідного календарного року Банківську гарантію забезпечення повернення попередньої оплати з метою здійснення замовником попередньої оплати, з постачальника крім пені та/або штрафу, зазначених у п. 8.2 цього Договору, стягується штраф у розмірі 20 відсотків вартості непоставленої (неприйнятої) продукції.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції про те, що підставою для застосування неустойки, визначеної пунктом 8.3.2 Договору є одночасне існування таких умов: порушення відповідачем строку поставки продукції при не наданні замовнику за 45 календарних днів до закінчення відповідного календарного року Банківської гарантії з метою здійснення замовником попередньої оплати.

Відповідно до частини 1 статті 3 Бюджетного кодексу України, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України, бюджетне зобов`язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору,придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Згідно з частинами 1-4 статті 200 Господарського кодексу України, гарантія (банківська гарантія) є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження банком, іншою фінансовою установою задоволення вимог управненої сторони в розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає зазначене у ньому певне зобов`язання або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони.

Гарант має право висунути управненій стороні лише ті претензії, висунення яких допускається гарантійним листом. Зобов`язана сторона не має права висунути гаранту заперечення, які вона могла б висунути управненій стороні, якщо її договір з гарантом не містить зобов`язання гаранта внести до гарантійного листа застереження щодо висунення таких заперечень.

До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Стаття 561 Цивільного кодексу України встановлює, що гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше. Гарантія не може бути відкликана гарантом, якщо в ній не встановлено інше.

Відповідно до частини 1 статті 254 Цивільного кодексу України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи законодавче визначення поняття бюджетного періоду та бюджетного зобов`язання, дату розміщення оголошення (https://prozorro.gov.ua/plan/UA-P-2022-10-28-003104-c) про проведення процедури закупівлі фармацевтичної продукції, якою є 28 жовтня 2022 року, дату укладення договору 25 листопада 2022 року та правила обчислення строків, дійшов висновку, що строк, про який йдеться у пункті 8.3.2. Договору, стосується 2022 року, а разом з тим, період 45 днів про який йдеться у пункті 8.3.2. Договору виходить за межі укладеного сторонами Договору. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами частини 1 статті 637 Цивільного кодексу України, тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України.

У частинах 3-4 статті 213 Цивільного кодексу України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції, в контексті застосування приписів ст. ст. 637, 213 Цивільного кодексу України, що:

- перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів;

- другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні;

- третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення (Постанова КГС ВС від 27.02.2020 у справі №910/1121/19).

Пунктом 3.6. Договору, передбачено імперативні строки надання відповідачем позивачеві банківської гарантії, а саме протягом 14 календарних днів з дати укладення Договору.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і що перевірено судом апеляційної інстанції, і що також не заперечувалось учасниками спору, у матеріалах справи відсутня банківська гарантія, надана відповідачем протягом 14 календарних днів з дати укладення Договору, і у зв`язку з ненаданням відповідачем забезпечення повернення попередньої оплати у формі банківської гарантії протягом 14 календарних днів з дати укладення договорі позивач розірвав договір в односторонньому порядку на підставі пункту 15.3.1. Договору.

ТОВ "Пюбе Глобал" зазначав, що календарний рік, про який йдеться у пункті 8.3.2. Договору - це 2023 рік, відповідно у відповідача виник обов`язок надати банківську гарантію за 45 днів до закінчення 2023 року.

Водночас, відповідач не заперечує правомірності розірвання договору, посилаючись на те, що "у зв`язку з невиконанням Відповідачем п. 3.6. Договору, а саме не наданні Позивачу протягом 14 календарних днів забезпечення повернення попередньої оплати у формі Банківської гарантії наданої обслуговуючим банком постачальника в строк до 09.12.2022 року у Позивача виникло право на розірвання Договору. Відповідач не заперечує правомірності такої відмови від Договору, оскільки таке волевиявлення здійснено у відповідності до п.п. 15.3.1, п.15.3, розділу 15 Договору про закупівлю, ст. ст. 525, 598, 611, 615, 651 Цивільного кодексу України".

Крім того, відповідач визнавав, що "умова щодо надання Відповідачем забезпечення повернення попередньої оплати у формі Банківської гарантії передувала зустрічному зобов`язанню позивача у здійсненні оплати протягом 90 календарних днів з дня отримання банківської гарантії. Тобто виконання Позивачем обов`язку щодо здійснення оплати Відповідачу поставлена в залежність від виконання обов`язку Відповідачем у наданні забезпечення повернення Банківської гарантії обслуговуючим банком постачальника в строки обумовлені Договором".

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що надсилання листа №PG/12/22/1 від 30.12.2022 про додатковий час, для надання банківської гарантії свідчить, що Постачальник розумів безумовний, беззастережний обов`язок надання банківської гарантії саме до закінчення календарного року, позаяк кошти невикористані до кінця року повертаються в бюджет, що виключить можливість фінансування і виконання договору, а тому доводи скаржника в цій частині судом апеляційної інстанції відхиляються як необгрунтовані.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Згаданий принцип римського права "venire contra factum proprium" є вираженням "equitable estoppel" - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на "principles of fraud" та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище. Доктрина виступає своєрідним механізмом гарантування захисту очікувань іншої сторони правовідносин і забезпечення балансу відносин між сторонами.

Так, з огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції про те, що визнання відповідачем правомірності одностороннього розірвання договору з боку позивача на тій підставі, що у 2022 році відповідачем не була надана банківська гарантія, і при цьому стверджуючи про обов`язок відповідача надати банківську гарантію не пізніше ніж на 45 днів до закінчення 2023 року свідчить про його суперечливу поведінку.

Так, умовами укладеного Договору обумовлено здійснення поставки товару не пізніше першого кварталу 2023 року (з розрахунку надання банківської гарантії протягом 14 календарних днів з дати укладення договору + 90 днів на внесення суми попередньої оплати + кінцева дата поставки товару 31.03.2023).

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи відповідача про те, що 45 (сорок п`ять) днів в розумінні пункту 8.3.2. Договору застосовується щодо четвертого кварталу 2023 року (а саме 17.11.2023) - є необгрунтованими та такими, що спростовуються в сукупності наявними у справі доказами та встановленими обставинами. Крім того, сторонами узгоджено, що Договір діє до 30.04.2023. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі, а його доводи в цій частині визнаються судом апеляційної інстанції необгрунтованими.

Відповідно до статей 42, 44 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється, зокрема, на основі принципів комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Отже, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17, а також у постанові Верховного Суду від 13.11.2018 у справі № 910/2376/18.

Таким чином, обгрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що укладаючи договір із умовами щодо сплати штрафу (пункт 8.3.2.), у випадку порушення взятих на себе зобов`язань та застосування майнової відповідальності, відповідач мав оцінити погоджений сторонами порядок виконання договору та об`єктивно оцінити можливість виконання такого зобов`язання відповідно з погодженими у договорі умовами.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що Договір укладався із застосування Закону України «Про публічні закупівлі» з урахуванням Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 р. № 1178.

Згідно пункту 4 статті 41 Законом України "Про публічні закупівлі", умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 43 Законом України "Про публічні закупівлі", договір про закупівлю є нікчемним у разі укладення договору з порушенням вимог частини четвертої статті 41 цього Закону.

Згідно відомостей з сайту Прозорро (https://prozorro.gov.ua/tender/UA- 2022-10-28-011041-а) дата оприлюднення закупівлі: 28 жовтня 2022 року 19:29 (за 65 днів до закінчення календарного року), дата визначення переможця за результатами розгляду оцінки тендерних пропозицій 11 листопада 2022 року (за 51 день до закінчення календарного року).

Згідно з статтею 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Положеннями пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У зв`язку з наведеним, оцінивши наявні у справі докази як кожен окремо, так і у їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки ненадання банківської гарантії протягом 14 календарних днів з дати укладення договору та безумовно до закінчення календарного (бюджетного) року призвело до неможливості здійснення попередньої оплати, у відповідача виникло зобов`язання зі сплати штрафу, визначеного п. 8.3.2 Договору, а тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача штрафу у розмірі 1 698 060, 00 грн, з огляду на що, позовні вимоги у заявленому позивачем розмірі є законними, обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч.1).

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч.2).

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що необгрунтованою є позиція відповідача про те, що банківська гарантія для виконання даного Договору мала бути надана виключно у термін за 45 днів до закінчення календарного року, оскільки Договір було укладено за менший період часу до відповідних числа і місяця останнього дня року, а відкат така дія мала бути виконана у дату, що передувала останньому дню відповідних місяця та числа останнього дня року( бо унеможливлена у строк за 45 днів до закінчення календарного року) але не пізніше 14 днів з дня укладення Договору.

Строк настання якого залежить дати закінчення календарного року може бути розрахований понад 31 грудня відповідного року (тобто за календарними межами останнього дня останнього місяця року).

В сукупності, як наслідок негативна взаємодія сторін закупівлі, призвела до неможливості виконання обов`язку держави щодо виконання програми та поставки медичних препаратів у визначених потребою пацієнтів обсягах і Договором строк.

При цьому, доводи скаржника про те, що ним порушено саме пункт 3.6 Договору, і саме що стало підставою для такої відповідальності як розірвання Договору за ініціативою позивача, що виключає застосування до нього штрафу у заявленому розмірі з заявлених позивачем підстав - судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки розірвання договору - не є видом відповідальності, а також не є і видом забезпечення виконання зобов?язання, а є правом позивача, обумовленим як договором, так і ст. 651 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Частиною 2 цієї статті визначено, що припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Стаття 599 Цивільного кодексу України та стаття 202 Господарського кодексу України встановлюють, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Поряд з належним виконанням законодавство передбачає і інші підстави припинення зобов`язань (прощення боргу, неможливість виконання, припинення за домовленістю, передання відступного, зарахування). Однак, чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання як закінчення строку дії договору.

Тобто, зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору.

Відповідно до частини 7 статті 180 Господарського кодексу України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

З огляду на викладене, доводи скаржника стосовно того, що договір припинився 01.04.2023, то і припинились зобов`язання сторін, які виникли з цього договору. Що виключає застосування до відповідача штрафних санкцій - визнаються судом апеляційної інстанції помилковими та такими, що зроблені з помилковим застосуванням вищенаведених приписів цивільного законодавства.

Крім того, скаржник посилався на те, що при винесенні рішення суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду у постановах, а саме:

- Касаційного господарського суду Верховного Суду від 08.10.2020 року у справі № 910/11397/18 щодо припинення господарських зобов`язань у зв`язку з розірвання договору;

- Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 року від 10.12.2019р. у справі №904/4156/18, яким зазначено що необхідною умовою застосування відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Проте, суд апеляційної інстанції відхиляє вказані доводи, з огляду на наступне.

Так, у справі № 910/11397/18 предметом дослідження виступали наступні обставини:

- ТОВ "НВП Електрогруп" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Концерну про визнання недійсним правочину щодо односторонньої відмови від договору від 24.11.2017 № 1482, укладеного між ТОВ "НВП Електрогруп" та Концерном (далі - Договір), що вчинений Концерном відповідно до листа від 10.08.2018; зобов`язання Концерну до виконання зобов`язань за договором від 24.11.2017 № 1482 шляхом забезпечення своєчасного фінансування та прийняття послуг; стягнення з Концерну судового збору на користь ТОВ "НВП Електрогруп";

- в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на безпідставне невиконання відповідачем зобов`язань за договором, а саме, неналежне фінансування робіт згідно з затвердженим графіком, та у зв`язку із цим неможливістю позивача приступити до виконання своїх обов`язків у належному обсязі. ТОВ "НВП Електрогруп" наголошувало, що відповідач неправомірно, шляхом направлення листа від 10.08.2018, повідомив про дострокове розірвання договору з 31.08.2018, зазначаючи про невиконання зобов`язань ТОВ "НВП Електрогруп". Позивач, посилаючись на статті 629, 610, 626, 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 173, 188 Господарського кодексу України (ГК України), вказував на безпідставність відмови відповідача від виконання договору та необхідність виконання Договору Концерном; справа розглядалася неодноразово;

- Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.02.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2020, позовні вимоги задоволено частково; визнано недійсним правочин щодо односторонньої відмови від договору від 24.11.2017 № 1482, укладеного між ТОВ "НВП Електрогруп" та Концерном, що вчинений Концерном відповідно до листа від 10.08.2018; стягнуто з Концерну на користь ТОВ "НВП Електрогруп" 1 762,00 грн судового збору; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено;

- ухвалюючи оскаржувані рішення суди попередніх інстанцій виходили з того, що порушення позивачем договору зумовлено діями/бездіяльністю управленої сторони - відповідача, у зв`язку з чим у останнього відсутні підстави для односторонньої відмови від договору (лист від 10.08.2018) на підставі пункту 6.2.1 Договору та частини третьої статті 651 ЦК України саме у зв`язку з невиконанням позивачем зобов`язань за договором.

В свою чергу, у справі № 910/11397/18 суд касаційної інстанції у постанові чітко зазначив, що: предметом касаційного розгляду є рішення Господарського суду міста Києва від 17.02.2020 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2020 у справі № 910/11397/18 у частині задоволення позовної вимоги про визнання недійсним правочину щодо односторонньої відмови від договору, в іншій частині судові рішення не оскаржуються; суди попередніх інстанцій правомірно досліджували правовідносини сторін, які виникли на підставі Договору, як відносини з договору підряду, оскільки спір у справі виник у зв`язку із відмовою відповідача від договору внаслідок невиконання позивачем своїх зобов`язань за договором в частині надання послуг (які за своєю суттю є підрядними роботами) та нездійсненням відповідачем оплати за роботи відповідно до Договору.

З огляду на викладене, посилання скаржника на постанову Касаційного господарського суду Верховного Суду від 08.10.2020 року у справі № 910/11397/18 визнаються судом апеляційної інстанції нерелевантними по відношенню як до предмету даного спору, так і спірних правовідносин з поставки.

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 року від 10.12.2019р. у справі №904/4156/18 зазначено наступне:

- 6.12. За частиною першою статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання;

- 6.13. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що за наведеними вище положеннями ГК України господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір;

- 6.14. Нормативно-правове забезпечення сфери господарювання є однією з форм здійснення державою регулювання господарської діяльності. Водночас за змістом статті 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності є спрямованою, зокрема, на зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, та здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України;

- 6.15. Так, за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них;

- 6.16. Таким чином, тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем грошового зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у господарських правовідносинах.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині застосування договірної санкції - штрафу за порушення негрошового зобов?язання - жодним чином не суперечить висновками Великої Палати Верховного Суду у згаданій постанові.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що обов`язок із виконання договору припиняється згідно ч. 3 ст. 615, ч. 3 ст. 622, ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України), однак, ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Пунктом 3.6. Договору у постачальника виник обов`язок надати протягом 14 календарних днів забезпечення повернення попередньої оплати у формі банківської гарантії.

Отже, оскільки відповідач порушив взятий на себе обов`язок, одностороння відмова позивача від Договору не звільняє відповідача від відповідальності, встановленої у п.8.3.2. Договору.

Відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Отже, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України, є можливим, оскільки суб`єкти господарських відносин наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення при укладанні договору санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання. Застосуванян до відповідача спріного щтрафу також відповідає принципу свободи договору, і його доводи в цйі частині є необгрунтованими та такими, що суперечать п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції здійснив власну оцінку доводів відповідача та неправильно витлумачив його позицію, судом апеляційної інстанції відхиляється, з огляду на те, суд першої інстанції ухвалив рішення у відповідності до приписів ст. ст. 2, 14, 86 Господарського процесуального кодексу України, оцінивши усі надані сторонами докази та пояснення в сукупності, застосуваши до спірних правоідносин відповідні норми права та умови Договору.

Отже, вищенаведені та усі інші доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, доводи скаржника є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові щодо спірних правовідносин учасників справи, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, яким задоволено позовні вимоги повністю.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду м. Києва від 17.01.2024 у справі № 910/11895/23, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подачу апеляційної скарги та витрати на професійну допомогу, понесені в суді першої інстанції в розмірі 80 000 грн. 00 коп. , та в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000,00 грн., про відшкодування яких скаржником заявлено в апеляційній скарзі, слід залишити за скаржником.

Керуючись ст. ст. 76-79, 86, 129, 233, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" на рішення Господарського суду м. Києва від 17.01.2024 у справі № 910/11895/23 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 17.01.2024 у справі № 910/11895/23 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги та витрати на професійну допомогу, понесені в суді першої інстанції в розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) грн. 00 коп. , та в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. залишити за скаржником.

4. Матеріали справи № 910/11895/23 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених т.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано: 04.04.2024.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді І.В. Вовк

Є.Ю. Шаптала