ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"19" березня 2024 р. Справа№ 910/14504/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Сітайло Л.Г.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 19.03.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Булаша Миколи Володимировича

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 (повний текст складено 29.11.2023)

у справі №910/14504/23 (суддя Паламар П.І.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Булаша Миколи Володимировича

до Кабінету Міністрів України

про відшкодування збитків, ціна позову 208 748,60 грн,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Булаш Микола Володимирович (далі по тексту - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Кабінету Міністрів України (далі по тексту - відповідач, КМУ) про відшкодування збитків у розмірі 208 748,60 грн - упущеної вигоди, завданої незаконним рішенням відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок прийнятої КМУ постанови від 20.05.2022 №615 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 і від 03.03.2022 №194» та внесення нею змін в частині визначення повної маси транспортного засобу з вимогами Ліцензійних умов на провадження такого виду діяльності, відповідач протиправно обмежив право позивача на здійснення господарської діяльності, який має ліцензію на здійснення міжнародних перевезень, маса транспортних засобів яких є меншою за 3 500 кг, а постанова КМУ №615 є такою, що обмежує економічну конкуренцію, в результаті чого позивач поніс збитки у розмірі 208 748,60 грн, які складаються з 44 748,60 грн за порушення умов Договору транспортного експедирування №2215 від 21.09.2021, Заявки №2548 від 23.05.2022, Договору-заявки №121/22, Заявки №200522 від 20.05.2022, оформленої на підставі Договору №10/098/2021 на транспортно-експедиційне обслуговування по перевезенню вантажів від 10.08.2021, та 164 000,00 грн неотриманого доходу за ІІ та ІІІ квартал 2022 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі №910/14504/23 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності всіх елементів цивільно-правової відповідальності, зокрема в порушення приписів статті 1175 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) позивач не надав суду докази визнання незаконною та скасування постанови КМУ №615 від 20.05.2022.

Не погодившись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі №910/14504/23 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи вимоги та доводи апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи спірне рішення не врахував правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17 та пункту 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості та підсудності справ господарським судом» від 24.10.2021 №10. Також, за твердженням апелянта, суд першої інстанції неправомірно застосував до спірних правовідносин приписи статті 1175 ЦК України, тоді як до спірних правовідносин підлягає застосуванню приписи статті 1173 ЦК України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2023 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Булаша Миколи Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі №910/14504/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Євсіков О.О., Сітайло Л.Г.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 26.12.2023 витребував з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14504/23; відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Булаша Миколи Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі №910/14504/23.

Матеріали справи №910/14504/23 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 04.01.2024.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 09.01.2024 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Булаша Миколи Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі №910/14504/23; розгляд апеляційної скарги призначив на 13.02.2024 об 12 год. 15 хв.

30.01.2024 відповідач, у встановлений Північним апеляційним господарським судом ухвалою від 09.01.2024 строк, подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив суд апеляційної інстанції залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача та залишити без змін рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі №910/14504/23, посилаючись на помилковість доводів апелянта про застосування судом першої інстанції положень статті 1175 ЦК України; відсутності доказів оскарження до адміністративного суду нормативно-правового акта КМУ. Як вказує відповідач, метою прийняття Урядом та дія приписів пунктів 2-9 Правил пов`язана саме з реалізацією заходів обумовлених впровадженням в Україні воєнного стану є спеціальною та підлягає безумовному застосуванню у межах спірних правовідносин.

Щодо доводів позивача щодо обмеження провадження господарської діяльності, то відповідач зазначає, що Постановою КМУ від 20.05.2022 №615, яка позивачем не була оскаржена до адміністративного суду, як незаконна, лише розширено та уточнено перелік осіб, які можуть здійснювати виїзд за кордон взагалі, при цьому визначивши вимоги щодо транспортних засобів, на яких такий виїзд може бути здійснений.

Також відповідач вказує на недоведеність позивачем належними та допустимими доказами розмір упущеної вигоди

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2024 у зв`язку із перебуванням судді Євсікова О.О., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.02.2024 справу №910/14504/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Сітайло Л.Г., Демидова А.М.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 12.02.2024 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Булаша Миколи Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі №910/14504/23 прийняв до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Сітайло Л.Г., Демидова А.М.

У судовому засіданні 13.02.2024 виникла необхідність оголосити перерву до 19.03.2024 до 12 год. 45 хв.

Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Представник позивача у судовому засіданні 19.03.2024 підтримав вимоги та доводи своєї апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі №910/14504/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні 19.03.2024 заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі №910/14504/23 залишити без змін.

Розглянувши вимоги та доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Позивач є суб`єктом господарювання, що здійснює свою діяльність на підставі ліцензії №1150 від 30.11.2017, виданої Державною службою України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека), видом господарської діяльності якого є перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним, залізничним, морським та річковим транспортом, міжнародних перевезень та вантажів автомобільним транспортом. Дозволений вид робіт міжнародні перевезення вантажів вантажними автомобілями (крім перевезення небезпечних вантажів та небезпечних відходів), відповідний витяг міститься у матеріалах справи (а.с. 10).

20.05.2022 набула чинності постанова КМУ № 615 від 20.05.2022, якою було внесено зміни у постанову КМУ №57 від 27.01.1995 і від 03.03.2022 №194 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» в частині нормування правил перетину державного кордону України водіями транспортних засобів у разі введення в Україні воєнного стану.

Пунктом 2-9 вказаної постанови у разі введення в Україні воєнного стану пропуск через державний кордон водіїв транспортних засобів суб`єктів господарювання, які мають ліцензію на право провадження господарської діяльності з міжнародних перевезень вантажів та пасажирів автомобільним транспортом (далі - ліцензіати), здійснюється уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби за умови виконання правил перетину державного кордону України та за наявності інформації про особу у відповідній інформаційній системі, адміністратором якої є Укртрансбезпека.

Інформація про водіїв, зазначених в абзаці першому цього пункту, вноситься до відповідної інформаційної системи, адміністратором якої є Укртрансбезпека, на підставі заявки ліцензіата.

Перетин державного кордону здійснюється особою, зазначеною в абзаці першому цього пункту, лише на транспортному засобі, який є засобом провадження господарської діяльності ліцензіата, повна маса якого становить 3500 кілограмів та більше.

Укртрансбезпека проводить перевірку інформації про транспортний засіб на основі даних, що містяться в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, та вносить відповідні дані до Єдиного комплексу інформаційних систем Укртрансбезпеки.

На одному транспортному засобі державний кордон можуть одночасно перетинати: один водій на вантажному транспортному засобі ліцензіата; два водії на пасажирському транспортному засобі (автобусі) ліцензіата.

Особи, зазначені в абзаці першому цього пункту, можуть безперервно перебувати за кордоном не більше 45 календарних днів з дня перетину державного кордону.

У разі перевищення строків перебування осіб за кордоном, установлених цим пунктом, Укртрансбезпека може припинити доступ відповідного ліцензіата до Єдиного комплексу інформаційних систем Укртрансбезпеки на три місяці.

Рішення про припинення доступу ліцензіата до Єдиного комплексу інформаційних систем Укртрансбезпеки приймається комісією, до складу якої можуть залучатися представники Мінінфраструктури та інших органів державної влади.

Рішення про припинення доступу ліцензіата до Єдиного комплексу інформаційних систем Укртрансбезпеки затверджується наказом Голови Укртрансбезпеки.

Наказ про припинення доступу ліцензіата до Єдиного комплексу інформаційних систем Укртрансбезпеки оприлюднюється наступного дня після його видання на офіційному веб-сайті Укртрансбезпеки та надсилається ліцензіату на електронну адресу (у разі наявності), що міститься в ліцензійній справі.

У разі непідтвердження мети поїздки уповноважені службові особи Держприкордонслужби відмовляють особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, в перетинанні державного кордону в порядку, визначеному частиною першою статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль».

Як вказав позивач у позові, для підприємницької діяльності він використовує автомобіль марки Renault Master, державний номерний знак НОМЕР_1 , із загальною масою корисного навантаження 3 300 кг, що підтверджується копією технічного паспорту транспортного засобу (а.с. 14), а після прийняття постанови КМУ № 615 від 20.05.2022, якою було внесено зміни у постанову КМУ №57 від 27.01.1995 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» позивач був позбавлений можливості здійснювати свою господарську діяльність, оскільки його транспортний засіб не відповідає пункту 2-9 вказаної постанови, при цьому зміни до Ліцензійних умов провадження діяльності із міжнародних перевезень не вносилися.

29.06.2022 позивач звернувся до Антимонопольного комітету України щодо невідповідності постанови КМУ №615 від 20.05.2022 Конституції України та законодавству України про захист економічної конкуренції.

Листом №130-17.1/07-4609 від 14.10.2022 Антимонопольний комітет України (а.с. 22) повідомив позивача про результати звернення та зазначив, встановлена пунктом 2-9 постанови КМУ №615 від 20.05.2022 стосовно перетину державного кордону особою на транспортному засобі, який є засобом провадження господарської діяльності ліцензіата, повна маса якого становить 3 500 кілограм та більше може призвести до обмеження конкуренції на ринку міжнародних вантажних перевезень автомобільним транспортом. А тому, з метою врегулювання недопущення обмеження конкуренції на ринку міжнародних вантажних перевезень автомобільним транспортом Комітет звернувся до КМУ щодо надання доручення заінтересованим органам розглянути можливість щодо внесення змін до Правил перетину державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 №51 (зі змінами).

Спір виник через те, що на думку позивача, він поніс збитки (упущену вигоду) на спірну суму через неправомірне рішення КМУ.

Згідно із частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до пункту 8 частини 2 статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно із статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, згідно із частиною 2 цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 статті 224 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України) встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно із частиною 1 статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 56 Конституції України надає право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди (упущеної вигоди).

Водночас статтею 1175 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

На підставі вказаної правової норми шкода, завдана відповідачу в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним, відшкодовується державою, а не за рахунок осіб, яких той акт стосується. Принцип «належного врядування» передбачає, що ризик будь-якої помилки державного органу треба покладати на державу та не виправляти ці помилки за рахунок осіб, яких вони стосуються (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Рисовський проти України» від 20.01.2012, заява № 29979/04).

Позивачем, на якого процесуальним Законом покладено обов`язок доказування (частина 3 статті 13, частина 1 статті 74 ГПК України), не надано суду доказів оскарження постанови КМУ від 20.05.2022 №615 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 і від 03.03.2022 №194» та внесення нею змін в частині визначення повної маси транспортного засобу до адміністративного суду в порядку КАСУ, стаття 5 якого передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Відповідно до положень статті 264 КАСУ Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень.

Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу), постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим; законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Статтею 265 КАСУ визначено, що резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.

Нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Позов про оскарження нормативно-правових актів, які відтворюють зміст або прийняті на виконання нормативно-правового акта, визнаного судом протиправним і нечинним повністю або в окремій його частині, розглядається судом за правилами спрощеного позовного провадження.

Таким чином, повноваження щодо встановлення законності постанов Уряду наділений виключно суд адміністративної юрисдикції, із встановленням відповідності нормативно-правових актів вимогам Закону за відповідними позовами, тоді як позивач своїм правом на оскарження постанови КМУ від 20.05.2022 №615 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 і від 03.03.2022 №194» в частині внесення змін визначення повної маси транспортного засобу, не скористався, а довід останнього, що господарський суд в межах розгляду даної справи наділений повноваженнями щодо визначення законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України є помилковим та таким, що не ґрунтується на приписах процесуального Закону.

Щодо звернення позивача до Антимонопольного комітету України стосовно постанови КМУ від 20.05.2022 №615 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 і від 03.03.2022 №194», то на момент розгляду даної справи доказів розгляду антимонопольної справи з цього приводу до суду не подано.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» від 26.11.1993 №3659-ХІІ (далі по тексту - Закон №3659-ХІІ) Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель.

Особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливому порядку призначення та звільнення Голови Антимонопольного комітету України, його заступників, державних уповноважених Антимонопольного комітету України, уповноважених з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель, голів територіальних відділень Антимонопольного комітету України, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Антимонопольного комітету України, наданні соціальних гарантій, охороні особистих і майнових прав працівників Антимонопольного комітету України на рівні з працівниками правоохоронних органів, в умовах оплати праці.

Основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині:

1) здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції;

2) контролю за концентрацією, узгодженими діями суб`єктів господарювання та дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час регулювання цін (тарифів) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій;

3) сприяння розвитку добросовісної конкуренції;

4) методичного забезпечення застосування законодавства про захист економічної конкуренції;

5) здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері публічних закупівель;

6) проведення моніторингу державної допомоги суб`єктам господарювання та здійснення контролю за допустимістю такої допомоги для конкуренції (стаття 3 Закону №3659-ХІІ).

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 вказаного Закону у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має такі повноваження при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом.

При цьому Антимонопольним комітетом України не приймалось рішення про порушення законодавства про захист економічної конкуренції у відповідності до Закону України «Про захист економічної конкуренції» від 11.01.2001 №2210-ІІІ (далі по тексту - Закон № 2210-III).

Аналіз змісту положень ЦК України та ГК України свідчить про відсутність в них закріплених норм, що детально регламентують методику розрахунку - критерії визначення (обчислення) збитків у вигляді упущеної вигоди.

Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток.

Тож у з`ясуванні критеріїв, яким слід керуватися при визначені (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди, суди попередніх інстанцій зважили на сутність правової природи категорії упущена вигода, принципи на яких ґрунтується виконання зобов`язання з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а також функції, які повинно виконувати відшкодування збитків.

Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди пов`язує можливість отримання доходу (майнових вигод) особою, право якої порушено, саме із звичайними обставинами, тобто звичайними умовами цивільного/ господарського обороту.

Тому при визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має урахування критерію звичайних обставин (умов цивільного/господарського обороту), за яких кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов`язків.

При цьому звичайними обставинами (умовами цивільного/господарського обороту) фактично є типові (нормальні) обставини (умови) комерційного обігу (функціонування ринку), а не теоретично, потенційно можливі, особливо сприятливі ситуації, що мали місце під час неналежного виконання боржником своїх обов`язків.

Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов`язального права та загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин.

Аналіз таких принципів цивільного права як справедливість, добросовісність, розумність дає підстави для висновку, що розумними витратами є витрати кредитора на отримання доходів, які він поніс би, якби не відбулося порушення права.

Слід зазначити, що визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися із розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків.

Відтак, при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення) як: 1) звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту); 2) розумні витрати; 3) компенсаційність відшкодування збитків.

Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди як форма цивільно-правової відповідальності застосовується з метою захисту порушених (невизнаних) цивільних прав й інтересів, та полягає у відшкодуванні правопорушником вартості майнової вигоди, яку потерпіла особа могла б мати, якби її суб`єктивне право не було порушеним (невизнаним).

Тобто, така міра відповідальності як відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди перше за все є спрямованою на захист (відновлення) порушеного права потерпілого, що цілком узгоджується із приписами частини 2 статті 216 ГК України, якою з-поміж іншого визначено, що застосування господарських санкцій, якими у розумінні частини 2 статті 217 ГК України є відшкодування збитків, повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення.

На підтвердження розміру понесених збитків (упущеної вигоди) позивач посилається на те, що згідно Договору транспортного експедирування №2215 від 21.09.2021 (а.с. 24-30), укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стілнет», позивач, як перевізник, зобов`язався за плату надати послуги із перевезення вантажу. За заявкою №2548 від 23.05.2022 (а.с. 31) позивач був зобов`язаний 26.05.2022 отримати вантаж з метою його перевезення у м. Клобук, Польша. Розмір провізної плати за Заявкою №2548 від 23.05.2022 встановлювався у розмірі 380 євро по курсу НБУ на день вивантаження, що складає 11 901,60 грн.

Відповідно до Договору-заявки №121/22 (дата загрузки - 31.05.2022) (а.с. 32), укладеним із Приватним підприємством «Транс-Ліль», позивач був зобов`язаний 31.05.2023 прибути для завантаження за адресою м. Брвінув, Польща та доставити вантаж до м. Рівного, Україна. Ставка фрахту за Договором-заявкою №121/22 склала 450 євро (по курсу НБУ станом на дату завантаження), що в еквіваленті дорівнює 14 175,00 грн.

Згідно із Заявкою №200522 від 20.05.2022 (а.с. 36), оформленою на підставі Договору №10/098/2021 на транспортно-експедиційне обслуговування по перевезенню вантажів від 10.08.2021 із Товариством з обмеженою відповідальністю «ВК ІЛЄКОМ» (а.с. 33-35) позивач зобов`язався 24.05.2022 отримати вантаж та перевезти вантаж із місті Києва, Україна до м. Кракова, Польща. Ставка за перевезення встановлювалась у розмірі 600 євро (що за офіційним курсом НБУ станом на дату завантаження становило 18 672,00 грн.

Також упущеною вигодою позивач вважає і суми недоотриманого ним доходу за ІІ та ІІІ квартал 2022 року, оскільки у період з кінця травня 2022 року по жовтень 2022 року - час покупки іншого транспортного засобу, що відповідає вимогам пункту 2-9 постанови КМУ від 20.05.2022 №615, не міг працювати, в результаті чого недоотримав близько 164 000,00 грн, які він розрахував, виходячи із даних податкових декларацій за ІІ та ІІІ квартали 2021 року (а.с. 45-54).

За приписами статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

З наданих позивачем доказів, понесення збитків у вигляді упущеної вигоди вбачається, що позивач взяв на себе зобов`язання з надання послуг перевезення вже після набрання чинності (20.05.2022) постанови КМУ № 615 від 20.05.2022, якою було внесено зміни у постанову КМУ №57 від 27.01.1995 і від 03.03.2022 №194 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» в частині повної маси транспортного засобу для перетину державного кордону, тобто позивач мав усвідомлювати ризики, взятих на себе зобов`язань із контрагентами щодо надання послуг з міжнародного транспортного перевезення, що свідчить про не доведення позивачем протиправної поведінки відповідача, як наслідок понесення збитків у вигляді упущеної вигоди у заявленому розмірі та причинного зв`язку між збитками та протиправною поведінкою.

Справедливе відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди за наявності доведеності протиправної поведінки заподіювача збитків та причинного зв`язку між збитками та протиправною поведінкою є одним із ефективних засобів захисту порушених прав кредитора, адже сама лише констатація у судовому рішення порушення прав кредитора (позивача) не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №910/7511/20.

Посилання апелянта на неправильне застосування судом першої інстанції положень статті 1175 ЦК України, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із положень статей 1173-1175 ЦК України, які регулюють відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування; відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування; відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності та слушно звернув увагу позивача на те, що останній не скористався гарантованим йому Конституцією України та КАСУ правом на оскарження постанови КМУ №615 від 20.05.2022, для притягнення відповідача до відповідальності та стягнення з останнього збитків (упущеної вигоди) у заявленому розмірі.

Крім того, неузгодженість пункту 2-9 постанови КМУ №615 від 20.05.2022, якою внесено зміни до постанови КМУ від 27.01.1995 №57 і від 03.03.2022 №194 із Ліцензійними умовами провадження діяльності із міжнародних перевезень не може бути підставою для задоволення позову про відшкодування збитків та стягнення упущеної вигоди у заявленому розмірі.

Посилання апелянта на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 №920/715/17 судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки за приписами частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, тоді як справа №910/14504/23 та справа №920/715/17 не є релевантними та мають різні обставини справи, зокрема предметом позову у справі №920/715/17 є стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Сумській області в рахунок відшкодування шкоди, завданої ГУНП в Сумській області у розмірі 1 687 773,47 грн, збитків, понесених у зв`язку із втратою майна; стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Сумській області в рахунок відшкодування шкоди, завданої ГУНП в Сумській області в розмірі 2 664 726,54 грн упущеної вигоди; стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Сумській області в рахунок відшкодування шкоди, завданої ГУНП в Сумській області, в розмірі 10 351 730,35 грн збитків, що складаються зі стягнутих з позивача на користь третьої особи за судовим рішенням штрафних санкцій і судового збору. Тоді як предметом позову у справі №910/14504/23 є відшкодування збитків (упущеної вигоди) через неправомірність, на переконання позивача, постанови КМУ №615 від 20.05.2022, якою внесено зміни до постанови КМУ від 27.01.1995 №57 і від 03.03.2022 №194.

Згідно із частинами 4, 5 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із статтями 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин, суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позову, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі №910/14504/23.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Апеляційним господарським судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню для вирішення спірних правовідносин.

Доводи наведені апелянтом в апеляційній скарзі не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, при цьому апеляційним судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі №910/14504/23 прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

За правилами статті 129 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта (позивача).

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Булаша Миколи Володимировича на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі №910/14504/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі №910/14504/23 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Фізичну особу-підприємця Булаша Миколу Володимировича.

4. Матеріали справи №910/14504/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 17.04.2024 після виходу головуючого судді Владимиренко С.В. з відпустки та лікарняного.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді Л.Г. Сітайло

А.М. Демидова