ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2024 р. Справа№ 910/6720/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Барсук М.А.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання Гуменюк І.О.,

за участю представників:

від позивача - Лагутін Д.М.,

від відповідача - Нагірняк Я.В.,

від третьої особи - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерготрейдинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 у справі №910/6720/22 (суддя - Бондарчук В.В., повний текст складено 10.04.2023) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерготрейдинг" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Нове обладнання паливно-енергетичного комплексу", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Концерн Електричні машини" про стягнення 8 133 802, 17 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерготрейдинг" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Нове обладнання паливно-енергетичного комплексу" про стягнення 8 133 802,17 грн заборгованості за договором поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020 в частині повної та своєчасної оплати за поставлену позивачем вугільну продукцію.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 у справі №910/6720/22 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерготрейдинг" відмовлено.

Місцевий господарський суд, встановивши обставини укладення 16.07.2021 між позивачем, відповідачем та третьою особою договору про переведення боргу №1607/1, яким регулюються відносини, пов`язані із заміною зобов`язаної сторони (первісного боржника/відповідача) у зобов`язанні, що виникає із договору поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020, зазначив, що з моменту укладення договору про переведення боргу №1607/1, тобто з 16.07.2021, належним боржником за основним зобов`язанням - договором поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020 є Товариство з обмеженою відповідальністю "Концерн Електричні машини", відтак, вимоги про стягнення заборгованості за договором поставки вугільної продукції мають бути пред`явлені позивачем до третьої особи.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерготрейдинг".

Доводи апеляційної скарги зводяться до не підписання договору № 1607/1 про переведення боргу від 16.07.2021 директором ТОВ "Енерготрейдинг" ОСОБА_1.

Разом з апеляційною скаргою апелянтом подані додаткові докази, а саме висновки експерта ТОВ "Український центр судових експертиз" №2-14/04 від 14.04.2023, №1-28/04 від 28.04.2023 та №2-04/05 від 04.05.2023, складені за результатами проведення почеркознавчих експертиз.

Одночасно, апелянт в апеляційній скарзі просив поновити строк на їх подання.

Згодом, апелянтом (31.01.2024) було подано до апеляційного суду клопотання про поновлення строку на подання доказів та залучення їх до матеріалів справи, а саме: листа №23/12-ззу/01 від 01.12.2023 (щодо схвалення значного правочину), протоколу загальних зборів учасників ТОВ "Енерготрейдинг" від 12.12.2023, чинної редакції Статуту ТОВ "Енерготрейдинг", Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 15.01.2024 щодо ТОВ "Енерготрейдинг", протоколу загальних зборів учасників ТОВ "Енерготрейдинг" від 19.02.2018, висновку ННЦ "Інститут судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса" №24530 від 19.12.2023 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у господарській справі № 905/482/22.

Крім цього, відповідачем разом з відзивом на апеляційну скаргу також були подані додаткові докази з клопотанням про поновлення строку на їх подання, а саме висновок експерта від 05.04.2023 №10326/23-33, адвокатські запити від 04.05.2023, від 10.05.2023 та відповіді Міністерства юстиції України на них від 10.05.2023, від 11.05.2023.

Стосовно прийняття вказаних додаткових доказів, поданих позивачем та відповідачем, колегія суддів зазначає наступне.

Так, за приписами частини 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Господарський процесуальний кодекс України допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона. Однак неприйнятною є ситуація, коли заявник просить долучити докази, які з`явилися після вирішення справи судом першої інстанції.

У постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі № 922/393/18 викладена правова позиція щодо подання доказів до суду апеляційної інстанції. Так, у тій справі касаційний суд підтвердив дотримання процесуальних процедур судом попередньої інстанції, який відхилив клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткового доказу через те, що цей доказ датований вже після прийняття рішення судом першої інстанції.

Верховний Суд вказав, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2021 у справі №908/3359/19, від 03.11.2021 у справі №915/951/20.

Колегією суддів враховується, що надані позивачем до матеріалів справи висновки експерта ТОВ "Український центр судових експертиз" №2-14/04 від 14.04.2023, №1-28/04 від 28.04.2023 та №2-04/05 від 04.05.2023, складені за результатами проведення почеркознавчих експертиз, лист №23/12-ззу/01 від 01.12.2023 (щодо схвалення значного правочину), протокол загальних зборів учасників ТОВ "Енерготрейдинг" від 12.12.2023, висновок ННЦ "Інститут судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса" №24530 від 19.12.2023, а також надані відповідачем - висновок експерта від 05.04.2023 №10326/23-33, адвокатські запити від 04.05.2023, від 10.05.2023 та відповіді Міністерства юстиції України на них від 10.05.2023, від 11.05.2023, не існували станом на момент розгляду справи господарським судом першої інстанції (03.04.2023), що виключає можливість долучення таких доказів до матеріалів справи та надання їм правової оцінки судом апеляційної інстанції.

Отже, подані сторонами додаткові докази не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

Крім цього, окремо щодо долучених позивачем 31.01.2024 додаткових доказів, слід зазначити наступне.

Так, вказані докази подані позивачем на обґрунтування своєї позиції щодо відсутності обставин схвалення загальними зборами ТОВ "Енерготрейдинг" значного правочину - договору про переведення боргу №1607/1, вчиненого директором вказаного Товариства.

Згідно з приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивач, ані в суді першої інстанції, ані в апеляційній скарзі доводи щодо відсутності схвалення правочину не наводив, відповідно колегія суддів не надає їм оцінки.

Так само докази подані на підтвердження вказаних доводів не приймаються апеляційним судом.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Третя особа правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористалася, хоча про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином; так, судом на повідомлену адресу для листування (враховуючи те, що місцезнаходження вказаної особи є тимчасово окупована територія - м. Донецьк) здійснювалося направлення кореспонденції суду.

Кореспонденція суду, направлена третій особі, повернулася з відміткою органу поштового зв`язку про відсутність адресата за вказаною адресою.

Відповідно до частин 3, 7 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б).

Враховуючи належне повідомлення третьої особи, а також з урахуванням того, що неявка її представника у судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, проте мотивувальна частина оскаржуваного рішення місцевого господарського суду підлягає зміні, з наступних підстав.

02.11.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Енерготрейдинг" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Нове обладнання паливно-енергетичного комплексу" (далі - покупець) укладено договір поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК, відповідно до якого постачальник зобов`язався поставити (передати) у власність покупця вугільну продукцію в строки, в кількості, асортименті і з якісними характеристиками, по реквізитах та цінах, погодженими сторонами в цьому договорі та специфікаціях до нього.

В п. 1.3. договору сторони погодили, що загальна кількість вугілля, одиниця виміру вугілля, ціна одиниці виміру вугілля, строки поставки вугілля, станція відправлення, станція вантажоодержувача, умови поставки визначаються специфікаціями за згодою сторін, що оформляються у виді додатків та є невід`ємними частинами договору.

Згідно п. 5.1. договору ціна вугілля за одиницю і по позиціях вказана в специфікаціях. Ціна вугілля визначається на умовах, викладених у специфікаціях.

Відповідно до п. 5.3. договору в редакції додаткової угоди №2, вартість вугілля, поставленого покупцеві (вантажоодержувачу), оплачується постачальнику в національній валюті України, протягом 30 банківських днів з дати відвантаження, якщо інше не вказано у специфікаціях. Оплата вугілля (партії-й вугілля) здійснюється покупцем у безготівковій формі на розрахунковий рахунок постачальника на умовах і в терміни, зазначені в специфікаціях до цього договору. В погашення грошового зобов`язання за цим договором покупець може передати постачальнику простий/переказний вексель.

Пунктом 8.4. договору в редакції, наданій позивачем, указано, що жодна із сторін не має права передавати свої права та/або обов`язки (або їх частину) за цим договором будь-якій іншій особі без попередньої письмової згоди другої сторони.

Разом із тим, п. 8.4. договору в редакції, наданій відповідачем, зазначено, що сторони мають право передавати свої права та/або обов`язки (або їх частину) за цим договором будь-якій іншій особі без попередньої письмової згоди другої сторони.

Строк дії договору встановлюється з дати підписання його уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками до 31.12.2021, а в частині проведення розрахунків - до повного виконання зобов`язань (п. 9.1. договору в редакції додаткової угоди №1 від 30.12.2020).

Крім того, між сторонами підписано специфікації №1 від 02.11.2020, №2 від 30.11.2020, №3 від 17.12.2020, №4 від 19.03.2021 до цього договору, в яких сторони погодили поставку вугілля, зокрема:

за специфікацією № 1 - 8 200,00 тон на загальну суму 12 988 800,00 грн;

за специфікацією № 2 - 2 800,00 тон на загальну суму 4 193 280,00 грн;

за специфікацією № 3 - 3 970,00 тон на загальну суму 5 478 600,00 грн;

за специфікацією № 4 - 3 970,00 тон на загальну суму 5 478 600,00 грн.

У період з 11.11.2020 по 07.04.2021 на виконання умов договору поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020 та специфікацій до нього, позивачем поставлено, а відповідачем прийнято вугілля у загальній кількості 6 870,00 тон на суму 10 638 196,95 грн, що підтверджується актами приймання-передачі вугільної продукції №1НП від 11.11.2020, №2НП від 15.11.2020, №3НП від 09.12.2020, № 4НП від 30.01.2021, №5НП від 17.02.2021, №6НП від 07.04.2021 та не заперечується сторонами.

16.07.2021 між ТОВ "Енерготрейдинг", в особі директора ОСОБА_1 (далі - кредитор), ТОВ "НВК "НОПЕК", в особі генерального директора Шаповалова Є.О. (далі - первісний боржник) та ТОВ "Концерн Електричні машини", в особі директора Мазуренко О.В. (далі - новий боржник) укладено договір про переведення боргу №1607/1.

Цим договором регулюються відносини, пов`язані із заміною зобов`язаної сторони (первісного боржника) у зобов`язанні, що виникає із договору поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020, укладеного між первісним боржником та кредитором (далі - основний договір), згідно умов якого кредитор відвантажив товар на суму 10 638 196,95 грн на користь первісного боржника (п. 1 договору про переведення боргу).

Згідно п. 2 цього договору, первісний боржник переводить на нового боржника борг (грошове зобов`язання) у розмірі 10 638 196,95 грн, що виник на підставі основного договору, новий боржник зобов`язаний сплатити зазначену суму кредитору в строк до 31.12.2021.

Пунктом 3 договору про переведення боргу передбачено, що з моменту підписання цього договору, обов`язок сплати заборгованості та виконання інших зобов`язань до кредитора, згідно договору поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020, укладеного між кредитором і первісним боржником в сумі 10 638 196,95 грн виникає виключно у нового боржника, а у первісного боржника вважаються погашеними.

В п. 4 договору про переведення боргу зазначено, що кредитор не заперечує проти заміни первісного боржника новим боржником в основному договорі і, підписуючи зі своєї сторони цей договір, дає свою згоду на відповідне переведення боргу в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2021 включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п. 8 договору про переведення боргу №1607/1 від 16.07.2021).

Позивач стверджує, що відповідач за поставлене вугілля розрахувався частково в сумі 1 000 000,00 грн.

В позовні заяві позивач послався на те, що ним у порядку ст. 601 ЦК України та ст.ст. 202, 203 ГК України заявою №22/07-07 від 07.07.2022 проведено зарахування зустрічних однорідних вимог між ТОВ "Енерготрейдинг" та ТОВ "НВК "НОПЕК" на суму 8133802,17 грн та відповідно грошове зобов`язання ТОВ "НВК "НОПЕК" перед ТОВ "Енерготрейдинг" по договору поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020 було припинено частково у розмірі 8133802,17 грн.

Одночасно, позивач вказав, що ТОВ "НВК "НОПЕК" відхилило податкову накладну №1 від 07.07.2022 на суму 8133802,17 грн. (зареєстровану ТОВ "Енерготрейдинг", у зв`язку проведенням зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 8133802,17 грн.)

За доводами позивача, тим самим ТОВ "НВК "НОПЕК" відмовилося від вказаного зарахування, що і стало підставою для звернення ТОВ "Енерготрейдинг" до суду з даним позовом.

Так, предметом позову у даній справі є вимога про стягнення 8 133 802,17 грн заборгованості за договором поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач послався, зокрема на укладення між ТОВ "Енерготрейдинг" (кредитор), ТОВ "Науково-виробнича компанія "Нове обладнання паливно-енергетичного комплексу" (первісний боржник) та ТОВ "Концерн Електричні машини" (новий боржник) договору №1607/1 про переведення боргу від 16.07.2021, яким регулюються відносини, пов`язані із заміною зобов`язаної сторони (Первісного боржника) у зобов`язанні, що виникає із договору поставки вугільної продукції № 02/11-1 НОПЕК вiд 02.11.2020, укладеного мiж первісним боржником та кредитором, згідно умов якого кредитор відвантажив товар на суму 10 638 196,95 грн на користь первісного боржника.

Пунктом 3 договору № 1607/1 про переведення боргу від 16.07.2021 встановлено, що з моменту підписання цього договору, обов`язок сплати заборгованості та виконання інших зобов`язань до кредитора, згідно договору поставки вугільної продукції № 02/11-1-НОПЕК вiд 02.11.2020, укладеного мiж кредитором і первісним боржником в сумі 10 638 196,95 грн, виникає виключно у ТОВ "Концерн Електричні машини", а у ТОВ "Науково-виробнича компанія "Нове обладнання паливно-енергетичного комплексу" вважаються погашеними.

Отже, відповідач вважає, що не є боржником за договором №02/11-1 НОПЕК вiд 02.11.2020 з моменту укладення договору № 1607/1 про переведення боргу, тобто з 16.07.2021.

Разом з тим, позивач стверджував про те, що ОСОБА_1, як директор ТОВ "Енерготрейдинг" не підписував договір № 1607/1 про переведення боргу від 16.07.2021 та заперечив щодо проставлення відтиску печатки ТОВ "Енерготрейдинг" на вказаному договорі, у зв`язку з чим у позивача виникає сумнів щодо копії договору № 1607/1 від 16.07.2021 як належного доказу.

Місцевий господарський суд, встановивши обставини укладення 16.07.2021 між позивачем, відповідачем та третьою особою договору про переведення боргу №1607/1, яким регулюються відносини, пов`язані із заміною зобов`язаної сторони (первісного боржника/відповідача) у зобов`язанні, що виникає із договору поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020, зазначив, що з моменту укладення договору про переведення боргу №1607/1, тобто з 16.07.2021, належним боржником за основним зобов`язанням - договором поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020 є Товариство з обмеженою відповідальністю "Концерн Електричні машини", відтак, вимоги про стягнення заборгованості за договором поставки вугільної продукції мають бути пред`явлені позивачем до третьої особи.

При цьому, доводи позивача про не підписання директором договору про переведення боргу судом першої інстанції були відхилені з наступним мотивуванням.

Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою ТОВ "НВК "НОПЕК" надано висновок комісії експертів № 30971/30972/22-3 від 20.12.2022, в якому зазначено, що підпис в графі директор ТОВ "Енерготрейдинг" у договорі про переведення боргу №1607/1 від 16.07.2021 виконано ОСОБА_1 .

Вказаний висновок експертів № 30971/30972/22-3 від 20.12.2022 спростовує доводи ТОВ "Енерготрейдинг" щодо непідписання його директором договору про переведення боргу №1607/1 від 16.07.2021.

Позивачем у свою чергу надано суду рецензію к.ю.н. Бондар М.Є. на комісійний висновок КНІСЕ № 30971/30972/22-3 від 20.12.2022, в якій стверджується, що експертами порушено вимоги методичних положень у галузі почеркознавчої експертизи, а тому висновок експертів викликає сумніви в об`єктивності.

Разом із тим, суд зазначив, що станом на день розгляду справи по суті договір про переведення боргу №1607/1 від 16.07.2021 не визнаний в судовому порядку недійсним, а тому всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Колегія суддів вважає відмову суду першої інстанції у задоволенні позову правильною, проте з інших, аніж наведено судом в оскаржуваному рішенні мотивів.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Укладений між сторонами правочин №02/11-1-НОПЕК за своєю правовою природою є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 5.3. договору в редакції додаткової угоди №2, вартість вугілля, поставленого покупцеві (вантажоодержувачу), оплачується постачальнику в національній валюті України, протягом 30 банківських днів з дати відвантаження, якщо інше не вказано у специфікаціях. Оплата вугілля (партії-й вугілля) здійснюється покупцем у безготівковій формі на розрахунковий рахунок постачальника на умовах і в терміни, зазначені в специфікаціях до цього договору. В погашення грошового зобов`язання за цим договором покупець може передати постачальнику простий/переказний вексель.

Іншого строку оплати у специфікаціях не вказано.

Позивачем поставлено, а відповідачем прийнято вугілля у загальній кількості 6 870,00 тон на суму 10 638 196,95 грн, що підтверджується актами приймання-передачі вугільної продукції №1НП від 11.11.2020, №2НП від 15.11.2020, №3НП від 09.12.2020, № 4НП від 30.01.2021, №5НП від 17.02.2021, №6НП від 07.04.2021 та не заперечується сторонами.

Одночасно, 16.07.2021 між ТОВ "Енерготрейдинг", в особі директора ОСОБА_1 (далі - кредитор), ТОВ "НВК "НОПЕК", в особі генерального директора Шаповалова Є.О. (далі - первісний боржник) та ТОВ "Концерн Електричні машини", в особі директора Мазуренко О.В. (далі - новий боржник) укладено договір про переведення боргу №1607/1.

Цим договором регулюються відносини, пов`язані із заміною зобов`язаної сторони (первісного боржника) у зобов`язанні, що виникає із договору поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020, укладеного між первісним боржником та кредитором (далі - основний договір), згідно умов якого кредитор відвантажив товар на суму 10 638 196,95 грн на користь первісного боржника (п. 1 договору про переведення боргу).

Згідно п. 2 цього договору, первісний боржник переводить на нового боржника борг (грошове зобов`язання) у розмірі 10 638 196,95 грн, що виник на підставі основного договору, новий боржник зобов`язаний сплатити зазначену суму кредитору в строк до 31.12.2021.

Пунктом 3 договору про переведення боргу передбачено, що з моменту підписання цього договору, обов`язок сплати заборгованості та виконання інших зобов`язань до кредитора, згідно договору поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020, укладеного між кредитором і первісним боржником в сумі 10 638 196,95 грн виникає виключно у нового боржника, а у первісного боржника вважаються погашеними.

Частина перша статті 510 ЦК України, визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

За умовами частини першої статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу (частини перша статті 521 ЦК України).

Згідно вказаного договору переведення боргу новим боржником по договору поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020 стало ТОВ "Концерн Електричні машини".

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на момент вчинення вказаного правочину переведення боргу місцезнаходженням ТОВ "Концерн Електричні машини" було за адресою: м. Донецьк, вул. Постишева, 60.

15.04.2014 Верховною Радою України прийнято Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб (стаття 2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України").

Статтею 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами-підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України.

Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України.

Частиною другою статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" визначено, що датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року.

Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року.

Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.

Указом Президента України від 07.02.2019 № 32/2019 відповідно до частини другої статті 1 Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" затверджено "Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях", відповідно до яких місто Донецьк входить у перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях.

Таким чином, оскільки місто Донецьк відповідно до Указу Президента України від 07.02.2019 № 32/2019 входить до переліку районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, тому місто Донецьк є окупованою Російською Федерацією територією починаючи з 07.04.2014 в розумінні статті 2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Оскільки місцезнаходженням ТОВ "Концерн Електричні машини" є місто Донецьк, тому, відповідно, на нього розповсюджуються особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території, визначені статтею 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", а саме, правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України.

При цьому колегія суддів враховує, що за преамбулою Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" цей Закон має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях України.

За змістом пояснювальної записки до законопроекту, проект Закону визначає тимчасово окуповану територію, врегульовує правові відносини щодо правового режиму тимчасово окупованої території, діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування на цій території, обмежень свободи пересування, гарантій права власності на нерухоме майно, обмежень (заборони) економічної діяльності на тимчасово окупованій території, встановлює відповідальність за діяльність, яка є колабораційною.

Особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях України стосуються усього періоду окупації, що слід враховувати при застосуванні правила незворотності дії в часі нормативно-правового акта.

Статтею 1 цього Закону визначено конкретну дату, з якої окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) - починаючи з 07.04.2014, з огляду на що, наявні підстави вважати, що правовий режим, встановлений законом, зокрема і статтею 13, розповсюджується і на тих суб`єктів господарювання, місцерозташування яких вже станом на 07.04.2014 є окуповані території (постанова Верховного Суду від 26.09.2023 у справі № 913/527/21).

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті). У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (абзац другий частини другої статті).

Враховуючи наведене вище, а також зважаючи на застереження щодо застосування абзацу другого частини другої статті 215 ЦК України, викладене в статті 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", колегія суддів дійшла висновку, що договір про переведення боргу №1607/1 від 16.07.2021 є нікчемним в силу закону, а саме статті 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Відповідно висновок суду першої інстанції про презумпцію правомірності вказаного правочину визнається колегією суддів необґрунтованим.

При цьому, колегією суддів враховується, що в межах іншої справи №905/482/22 за позовом ТОВ "НВК "НОПЕК" до ТОВ "Енерготрейдинг" про стягнення заборгованості за договором на постачання вугільної продукції №06/10-1ЕТ від 06.10.2020, судом (постанова Східного апеляційного господарського суду від 07.02.2024) також встановлено обставини нікчемності договору про переведення боргу №1607/1 в силу закону, а саме статті 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Враховуючи те, що договір про переведення боргу №1607/1 від 16.07.2021 є нікчемним в силу закону, обставини щодо дійсності підпису директора ТОВ "Енерготрейдинг" ОСОБА_1 не впливають на результат розгляду даної справи.

Таким чином, визначений позивачем відповідач, а саме ТОВ "НВК "НОПЕК" є належним.

Водночас судовою колегією встановлено, що з метою погашення заборгованості, яка виникла, у тому числі за договором поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020, на підставі заяви №22/07-07 від 07.07.2022 ТОВ "Енерготрейдинг" проведено зарахування зустрічних однорідних вимог.

За змістом вказаної заяви, позивач, керуючись ст. 601 ЦК України та ст.ст. 202, 203 ГК України, прийняв рішення щодо зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 8133802,17 грн, шляхом направлення даної заяви, у тому числі: ТОВ "Енерготрейдинг" (боржник) зарахувало ТОВ "НВК "НОПЕК" (кредитор) грошове зобов`язання по договору №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020 у сумі 8133802,17 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що ТОВ "Енерготрейдинг" надіслало на адресу ТОВ "НВК "НОПЕК" та його представника вказану заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог №22/07-07 від 07.07.2022.

Порядок припинення зобов`язання зарахуванням врегульовано статтею 601 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ч.1 ст. 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін (ч.2 ст.601 Цивільного кодексу України).

Суд при цьому враховує, що зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням (відповідна правова позиція міститься, зокрема, в постанові Верховного Суду від 05.04.2018 у справі №910/13205/17).

Отже, метою зарахування зустрічних вимог є оптимізація діяльності кредитора та боржника в ситуації, коли кредитор в одному зобов`язанні є боржником в іншому зобов`язанні.

Із статті 601 Цивільного кодексу України випливає, що зарахування можливе при наявності таких умов: зустрічність вимог, тобто сторони беруть участь у двох зобов`язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов`язанні є боржником в іншому зобов`язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі), строк виконання яких настав.

При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо). Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.06.2022 у справі № 922/1690/21.

Необхідною умовою для проведення зарахування відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України є також безспірність вимог, які зараховуються.

Умова щодо безспірності вимог випливає із мети інституту зарахування, яка полягає в оптимізації, тобто досягненні найбільшої ефективності діяльності сторін шляхом усунення зустрічного переміщення однорідних цінностей між кредитором та боржником в ситуації, коли кредитор в одному зобов`язанні є боржником в іншому зобов`язанні. При цьому відповідно ст. 601 Цивільного кодексу України зарахування може здійснюватися за заявою однієї із сторін і не потребує згоди іншої сторони.

Очевидно, що якщо вимоги, що зараховуються, не будуть безспірними, то зарахування подібних вимог за заявою однією із сторін не забезпечує досягнення мети зарахування оптимізації діяльності сторін, але створює додаткову правову невизначеність та спір з приводу виконання сторонами взаємних зобов`язань.

Умова щодо безспірності вимог, які зараховуються, а саме: відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, не передбачена чинним законодавством, зокрема статтею 203 Господарського кодексу України, статтею 601 Цивільного кодексу України, але випливає із тлумачення змісту визначених законом вимог і застосовується судами відповідно до усталеної правової позиції, викладеної у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 910/21652/17, від 11.09.2018 у справі №910/21648/17, від 11.10.2018 у справі № 910/23246/17, від 15.08.2019 у справі №910/21683/17, від 11.09.2019 у справі № 910/21566/17, від 25.09.2019 у справі №910/21645/17, від 01.10.2019 у справі №910/12968/17, від 05.11.2019 у справі №914/2326/18.

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №305/2082/14-ц, зазначалось, що спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї, а за об`єктивним закріпленням такого виду заборгованості у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського об`єднаної палати від 22.01.2021 у справі №910/11116/19 були уточнені висновки щодо безспірності вимог та зазначено, зокрема, що за дотримання умов, передбачених статтею 601 Цивільного кодексу України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 Цивільного кодексу України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним.

Судовою колегією встановлено, що позивач здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме грошових вимог за договором №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020 в сумі 8 133 802,17 грн боржником по яким є ТОВ "НВК "НОПЕК" та вимог за договорами №06/10-1ЕТ від 06.10.2020 і №06/11-1ЕТ від 06.11.2020, боржником по яким є ТОВ "Енерготрейдинг" в сумі 6 603 345,63 грн та 1 530 456,54 грн відповідно, про що свідчить зміст заяви про зарахування №22/07-07 від 07.07.2022.

Вказані вимоги є зустрічними, оскільки обумовлені наявністю зобов`язань між сторонами у справі, а саме за договорами на постачання вугільної продукції №06/10-1ЕТ від 06.10.2020 і №06/11-1ЕТ від 06.11.2020, за яким боржником є ТОВ "Енерготрейдинг", та за договором поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020, за яким боржником є ТОВ "НВК "НОПЕК".

ТОВ "НВК "НОПЕК" наявність як своєї заборгованості за договором поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020, так і заборгованості ТОВ "Енерготрейдинг" за договорами на постачання вугільної продукції №06/10-1ЕТ від 06.10.2020 і №06/11-1ЕТ від 06.11.2020 перед ним не заперечує.

При цьому, ТОВ "НВК "НОПЕК" лише зазначає про переведення боргу на третю особу - ТОВ "Концерн Електричні Машини", у зв`язку з чим, за його доводами, саме останнє є зобов`язаною особою по договору поставки вугільної продукції №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020.

Стосовно доводів позивача про те, що ТОВ "НВК "НОПЕК" відхилило податкову накладну №1 від 07.07.2022 на суму 8133802,17 грн. (зареєстровану ТОВ "Енерготрейдинг", у зв`язку проведенням зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 8133802,17 грн.), слід зазначити наступне.

Так наведена обставина жодним чином не свідчить про відсутність проведення зарахування. Здійснення зарахування оцінено судом у сукупності усіх доказів щодо наявності боргу, заявлення позивачем про зарахування з визнанням відповідно ним свого боргу перед відповідачем.

Як вже було зазначено, спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням боржника до неї.

У постановах від 28.02.2018 зі справи № 910/4312/17, від 04.07.2018 зі справи №910/16430/16, від 05.07.2018 зі справи № 914/3013/16, від 19.07.2018 зі справи №910/14503/16, від 26.09.2018 зі справи № 910/20105/17, від 04.04.2019 зі справи № 918/329/18 Верховний Суд зазначає, що зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявила одна зі сторін у зобов`язанні, здійснюється в силу положень статті 601 ЦК України та не пов`язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. Якщо інша сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22.01.2021 зі справи № 910/11116/19 уточнив висновки Верховного Суду щодо застосування норм права (статей 601, 602 ЦК України) так.

Безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.

За дотримання умов, передбачених статтею 601 ЦК України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 ЦК України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним.

Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

ТОВ "НВК "НОПЕК" не зверталося до суду з вимогою визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що заява ТОВ "Енерготрейдинг" про зарахування зустрічних однорідних вимог №22/07-07 від 07.07.2022 є одностороннім правочином про зарахування зустрічних однорідних вимог, що вчинена останнім у відповідності до ст.ст. 601, 602 ЦК України.

Таким чином, внаслідок проведення зарахування між ТОВ "Енерготрейдинг" та ТОВ "НВК "НОПЕК" зустрічних вимог, зобов`язання відповідача перед позивачем по сплаті 8 133 802,17 грн вартості поставленого за договором №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020 вугілля припинилося.

При цьому,колегією суддів також враховується, що в межах іншої справи №905/482/22 за позовом ТОВ "НВК "НОПЕК" до ТОВ "Енерготрейдинг" про стягнення заборгованості за договором на постачання вугільної продукції №06/10-1ЕТ від 06.10.2020, судом (постанова Східного апеляційного господарського суду від 07.02.2024) встановлено обставини проведення зарахування між ТОВ "Енерготрейдинг" та ТОВ "НВК "НОПЕК" зустрічних вимог на підставі цієї ж заяви №22/07-07 від 07.07.2022 та відповідно припинення зобов`язання ТОВ "Енерготрейдинг" перед ТОВ "НВК "НОПЕК" по сплаті заборгованості в сумі 6 603 345,63 грн. за договором на постачання вугільної продукції №06/10-1ЕТ від 06.10.2020.

Згідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають обов`язковість виконання усіма суб`єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, постанова у справі №905/482/22 не може бути поставлена під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі №910/6720/22, не можуть їй суперечити.

Враховуючи припинення між сторонами зобов`язань на підставі заяви №22/07-07 від 07.07.2022 шляхом проведення зарахування зустрічних однорідних вимог, вимоги позивача про стягнення з відповідача 8 133 802,17 грн вартості поставленого за договором №02/11-1-НОПЕК від 02.11.2020 вугілля задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України).

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, проте мотивувальна частина оскаржуваного рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині підстав відмови у задоволенні позовних вимог. В решті рішення - залишається без змін.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерготрейдинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 у справі №910/6720/22 залишити без задоволення.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 у справі №910/6720/22 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. У решті рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 у справі №910/6720/22 залишити без змін.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови (враховуючи перебування: судді Пономаренко Є.Ю. у відпустці з 26.03.2024 по 29.03.2024, судді Барсук М.А. - з 26.03.2024 по 31.03.2024 у відпустці, з 01.04.2024 по 07.04.2024 у відрядженні, з 08.04.2024 по 12.04.2024 на лікарняному, судді Руденко М.А. - з 08.04.2024 по 12.04.2024 у відпустці) складено: 16.04.2024 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Барсук

М.А. Руденко