ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2024м. ХарківСправа № 922/3314/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Буракової А.М.

при секретарі судового засідання Чабан А.А.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича , м. Харків
до Акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ
про стягнення 47112392,00 грн.
за участю представників:

позивача - Яценко А.О.

відповідача - Пономаренко М.А., Прядко В.О.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа підприємець Василевський Віктор Якович звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення з відповідача в особі Регіональної філії "Південна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" 42777834,00 грн. безпідставно збережених грошових коштів (у тому числі 17834663,00 грн. інфляційних нарахувань) та 4334558,00 грн. 3% річних (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 03.02.2023 та заяви про додаткове збільшення розміру позовних вимог від 28.02.2023).

Позов мотивований тим, що відповідач без достатньої правової підстави набув та тривалий час утримував належне позивачу майно, тому відповідно до вимог статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України повинен відшкодувати отриманий за час користування зазначеним майном (з 08.08.2012 до 15.12.2020) дохід, виходячи із вартості його оренди. При цьому позивач зазначив про поважні причини пропуску ним позовної давності, оскільки він дізнався про факт використання спірного майна відповідачем лише 21.09.2018 після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №0000119.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 18.05.2023 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 26.07.2023 рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нове рішення, позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 9422478,40 грн. безпідставно збережених коштів (з яких 4988634,20 грн. плата за користування, 866911,60 грн. 3% річних, 3566932,60 грн. інфляційних втрат).

Постановою Верховного Суду від 23.11.2023 касаційні скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" та Фізичної особи підприємця Василевського Віктора Яковича задоволено частково. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.07.2023 та рішення Господарського суду Харківської області від 18.05.2023 у справі №922/3314/21 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

19.12.2023 автоматизованим розподілом судової справи між суддями для розгляду справи № 922/3314/21 було визначено головуючого суддю (суддю-доповідача): Сальнікова Г.І., що підтверджується відповідним протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою від 25.12.2023 суддею Сальніковою Г.І. задоволено заяву про самовідвід від розгляду справи №922/3314/21, матеріали справи №922/3314/21 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суду.

26.12.2023 повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями для розгляду справи № 922/3314/21 було визначено суддю Жельне С.Ч., що підтверджується відповідним протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою від 29.12.2023 (суддя Жельне С.Ч.) було прийнято справу № 922/3314/21 до розгляду у порядку загального позовного провадження, призначено справу № 922/3314/21 до розгляду у підготовчому засіданні на "24" січня 2024 р. о 13:00.

Згідно ухвали від 24.01.2024 по справі № 922/3314/21 заявлено та прийнято самовідвід судді Жельне С.Ч. від розгляду справи № 922/3314/21.

25.01.2024 повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями для розгляду справи № 922/3314/21 було визначено суддю Буракову А.М., що підтверджується відповідним протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 30.01.2024 (суддя Буракова А.М.) справу призначено до розгляду, розпочато розгляд справи спочатку.

Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду.

Відповідач 06.02.2024 за вх.№ 3372 надав відзив на позовну заяву, згідно якого просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач 29.02.2024 за вх.№ 5576 надав відповідь на відзив із доводами щодо нового розгляду справи, згідно якої просить суд позовну заяву задовольнити повністю.

Відповідач 14.03.2024 за вх.№ 7030 надав письмові заперечення на відповідь на відзив, згідно яких просить суд відмовити в задоволенні позову.

Також, відповідач 14.03.2024 за вх.№ 7027 надав заяву про застосування строків позовної давності, згідно якої просить суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог у справі та відмовити в задоволенні таких вимог.

Представник позивача у судовому засіданні 01.04.2024 просив суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 01.04.2024 просив суд відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне і надає встановленому відповідну правову кваліфікацію.

Позивачем ФОП Василевським В.Я. поданий позов, як власником рейкошпальної решітки РШР-50 загальною довжиною 1625 пог.м., в період спірних відносин, до її фактичного користувача Акціонерного товариства "Українська залізниця", і стосується стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі плати за користування зазначеною РШР-50.

Відповідно до договору купівлі-продажу №20/09 від 20 вересня 2011р., укладеного між ФОП Василевським В.Я. та ПВКП Політехком, позивачу в період з 20.09.2011р. по 15.12.2020р. включно на праві власності належала рейкошпальна решітка РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрана зі зносом не більше 2мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна, всього 1625 пог.м. Зазначена рейкошпальна решітка була придбана і отримана ФОП Василевським В.Я. за місцем її знаходження, Харківська обл., Харківський р-н, станція Артемівка, база ПМС-131.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 17 січня 2019р. у справі №5023/5587/12 у визнанні зазначеного договору купівлі-продажу недійсним за позовом Харківського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Акціонерного товариства "Українська залізниця" до ФОП Василевського В.Я., ПВКП "Політехком" було відмовлено. Зазначене рішення залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2019р. та постановою Верховного Суду від 22 жовтня 2019р.

23 вересня 2011р. між ФОП Василевським В.Я. (Поклажедавець) та Державним підприємством Південна залізниця (Зберігач), правонаступником якого є Акціонерне товариство Українська залізниця був укладений договір відповідального зберігання №0096ХР.

Строк дії договору визначений сторонами до 31.12.2011.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 24 грудня 2012р. у справі №5023/5027/12 у визнанні зазначеного договору відповідального зберігання №0096ХР за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" до ФОП Василевського В.Я. було відмовлено. Зазначене рішення залишено без змін Постановою Східного апеляційного господарського суду від 09.09.2019р. та Постановою Верховного Суду від 14 січня 2020 року.

Відповідно до пункту 1.1. договору відповідального зберігання №0096ХР, Поклажодавець передав, а Зберігач прийняв товар, що належить Поклажодавцеві на підставі договору купівлі-продажу № 20/09 від 20.09.2011, укладеного між ФОП Василевським В.Я. та ПВКП "Політехком", а саме: рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна на загальну суму 1000000,00 грн. (далі - РШР).

Відповідно до п.1.3. договору відповідального зберігання №0096ХР, місцем зберігання РШР є технічний майданчик розташований за адресою: Харківська обл., Харківський р-н, станція Артемівка, база ПМС-131.

Згідно акту приймання передачі майна на зберігання від 23.09.2011р. і накладної на відповідальне зберігання №ОКС-000001 від 23.09.2011р., що є додатками №1 і №2 до договору відповідального зберігання №0096ХР, підтверджено передачу РШР позивачем до відповідача.

Відповідно до п.3.3. договору відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011р. відповідач не мав права користуватись та розпоряджатись переданим йому на зберігання майном без погодження з позивачем. Відповідач мав право використовувати отримане на зберігання майно у власних цілях виключно в разі оформлення договору купівлі-продажу з переходом права власності на майно до відповідача.

Згідно наказу Укрзалізниці №112-Ц від 24.03.2006р. відрізняються чотири групи придатності в залежності від зносу. Майно позивача відносилось до категорії придатності І-В, крім того наявні ще три групи придатності з гіршими показниками. Найгірша група придатності зі зносом до 10-16мм відноситься до група ІІІ-И.

Суд критично відноситься до посилання відповідача на ДСТУ 9002:2020 "Споруди транспорту. Класифікація, періодичність призначення та проведення планово-запобіжних ремонтів залізничних колій", оскільки зазначений ДСТУ набрав чинності з 01 липня 2021р. згідно наказу ДП "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікація та якості" №67 від 16.03.2020р.

Також, судом відхиляються посилання відповідача на стандарт підприємства АТ "Українська залізниця", СТП 06-011:2021 "Верхня будова колії. Старопридатні матеріали. Загальні технічні вимоги та порядок використання", виходячи з наступного. Відповідно до ДСТУ 1.4.93 "Стандарт підприємства. Основні положення" СТП 06-011:2021 є стандартом самого відповідача щодо організації його виробничої діяльності, затверджується його керівництвом. Оформлення стандарту підприємства здійснюється згідно вимог ДСТУ 1.5.

Згідно ДСТУ 1.5:2015 "Правил розроблення, викладання та оформлення національних нормативних документів" на титульному аркуші позначаються вихідні дані стандарту.

Як вбачається з назви наданого тексту СТП 06-011:2021 вказаний стандарт не є національним чи державним, а є лише внутрішнім стандартом підприємства АТ "Українська залізниця". Відповідачем не доведено, що його внутрішній стандарт застосовувався в період з 08.08.2012р. по 15.02.2020р. і мав обов`язкову силу відносно майна позивача. Згідно п.п. 5.7.1. та 5.7.2. СТП 06-011:2021 цей стандарт почав використовуватись не раніше, ніж набув чинності ДСТУ 9002:2020, тобто з 2021 року, що підтверджується цифровим позначенням року видання стандарту 2021. Згідно загальнодоступних відомостей зазначений стандарт затверджено рішенням правління АТ "Українська залізниця" від 16.12.2021р. №Ц-56/142. Крім того, зворотна дія нормативного акту має бути окремо обумовлена, однак зі сторони відповідача не надано доказів надання зворотної дії вказаному СТП 06-011:2021.

Згідно акту позапланової інвентаризації від 08.06.2012р. відповідач обліковував всю наявну у нього рейкошпальну решітку РШР-50 як власну у кількості 9322,4 пог.м та 4938,88 пог.м. Вказаний акт не містить відображення стану зносу РШР-50 та не містить відображення приналежності окремих 1625 пог.м позивачу.

23.07.2012р. позивач звернувся до зберігача з листом-претензією від 20.07.2012р. про повернення зі зберігання майна, переданого за договором відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011р.

Оскільки відповідачем в порушення умов договору відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011р. не було повернуто передане на зберігання майно, а саме: рейкошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна, позивач 30.08.2012р. звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача ДП "Південна залізниця" повернути в натурі ФОП Василевському В.Я. майно, що передавалось на зберігання за договором відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011р., а саме: рейкошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна на загальну суму 1000000,00 грн.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 5023/3905/12, позовні вимоги задоволено та зобов`язано ПАТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" повернути в натурі ФОП Василевському В.Я. товар, що передавався на зберігання за договором відповідального зберігання № 0096ХР від 23.09.2011р., а саме: рейкошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна на загальну суму 1000000,00грн. (ціна придбання відповідного майна позивачем за договором).

На виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018р. було видано відповідний наказ.

06.07.2018р. було відкрито виконавче провадження ВП №56693782 з примусового виконання наказу Господарського суду Харківської області від 12.03.2018р. у справі №5023/3905/12 щодо зобов`язання ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» повернути в натурні рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 метрів кожна.

Під час здійснення виконавчого провадження органом державної виконавчої служби вжито заходів щодо виявлення майна, яке підлягало передачі позивачу, та встановлена його відсутність.

Дана обставина стала підставою для звернення позивача до суду з заявою про зміну порядку та способу виконання судового рішення у справі № 5023/3905/12.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 заяву фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича про зміну порядку та способу виконання судового рішення із встановленням ефективного способу виконання задоволено. Змінено спосіб виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 у справі № 5023/3905/12 із зобов`язання Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" повернути в натурі позивачу товар, що передавався на зберігання за договором відповідального зберігання № 0096ХР від 23.09.2011р., а саме: рельсошпальну решітку РШР 50 на залізобетонній шпалі перебрану зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна на загальну суму 1000000,00грн. на стягнення з ПАТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" на користь позивача грошових коштів в сумі 7962500,00грн., що є ринковою вартістю рельсошпальної решітки РШР-50 на залізобетонній шпалі перебраної зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна, станом на 21.04.2020.

Ринкова вартість рельсошпальної решітки РШР-50 на залізобетонній шпалі перебраної зі зносом не більше 2 мм у кількості 65 секцій по 25 погонних метрів кожна в сумі 7962500,00грн. визначена станом на 21.04.2020р. на підставі висновку експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 07.05.2020р. №6/1013СЕ-20.

На виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 16.12.2020р. видано відповідний судовий наказ.

25.03.2021р. грошові кошти в розмірі ринкової вартості спірного майна в сумі 7962500,00грн. сплачено відповідачем позивачу в повному обсязі.

Оскільки відповідач безпідставно утримував в себе спірне майно, належне позивачу, та лише 25.03.2021р. сплатив грошові кошти у розмірі його вартості, позивач, на підставі ст.ст.1212, 625 Цивільного кодексу України, просить стягнути з відповідача безпідставно збережені ним кошти за період з 08.08.2012р. (дата спливу строку повернення майна після пред`явлення позивачем вимоги за договором зберігання) по 15.12.2020р. включно, а також 3% річних та інфляційні.

В основу розрахунку безпідставно збережених коштів за період з 08.08.2012 по 15.12.2020 покладено рішення власника спірного майна (позивача) від 20.05.2020 про платність користування рейко-шпальною решіткою на умовах оренди у розмірі 50% від вартості майна за рік його користування.

В підтвердження розміру суми безпідставно збережених коштів від незаконного утримання майна за визначений позивачем період, останнім надано висновок експерта Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса" № 10623 від 06.05.2021р., Звіт № 4/3 про незалежну оцінку від 16.02.2023р., виконаний Оціночно-експертним агентством. На додаткове підтвердження вартості РШР у спірний період позивачем надано Звіт №4/5 від 16.01.2024р. про незалежну оцінку ринкової вартості РШР-50.

Згідно листа Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 13.07.2018р. №НЮ-26/263 відповідачем самостійно зазначається про знаходження РШР-50 за наступними адресами, де вона вкладена в залізничні шляхи: 1) 19 колія ст.Золотнишено 887,5 пог.м., 2) 8 колія ст.Талалаївка 276,1 пог.м., 3) колії НКО Лубни 293,44 пог.м., 4) колії ст.Супрунівка 175 пог.м.

Згідно Акту №11 від 30 травня 2014р. відповідачем для капітального ремонту ст.Золотнишино шлях №19 0,8875км було використано 33,5585 пог.м., 38,88пог.м., 346,51пог.м., 25,88 пог.м., 116,4115погм., 5,0715 пог.м., 321,1885пог.м. рейок Р-50, а всього було використано 887,5 пог.м. рейок Р-50, разом із залізобетонними шпалами. Згідно розділу №2 вказані рейки відносяться до старопридатних матеріалів. Використання рейок Р-50 підтверджується даними відомості ресурсів до акту приймання №11 за травень 2014р.

Згідно накладної-вимоги №46 від 27.02.2014р. обліковано передачу рейок Р-50 старопридатних у кількості 175 пог.м.

Згідно акту №34 приймання виконаних підрядних робіт за серпень 2016р. відповідачем для капітального ремонту ст.Талалаївка шлях №8 0,27610 км було використано 0,025км і 0,2511км рейок Р-50, а всього було використано 276,1 пог.м. рейок Р-50 разом із залізобетонними шпалами. Використання рейок Р-50 підтверджується даними відомості ресурсів до акту приймання №34 за серпень 2016р.

Згідно акту здачі кілометра для виконання робіт і приймання виконаних робіт ст.Лубни ділянки 1 колії НКО від 22.04.2016р. відповідачем замінено старопридатними рейками тип Р-50 - 0,70982 км колії, таким чином використано 709,82 пог.м.

Згідно акту здачі кілометра для виконання робіт і приймання виконаних робіт ст.Лубни ділянки 2 колії НКО від 22.04.2016р. відповідачем замінено старопридатними рейками тип Р-50 - 0,3668 км колії, тобто використано 366,8 пог.м.

Згідно акту здачі кілометра для виконання робіт і приймання виконаних робіт ст.Лубни ділянки 3 колії НКО від 22.04.2016р. відповідачем замінено старопридатними рейками тип Р-50 - 0,01859 км колії, тобто використано 18,59 пог.м.

Згідно виконавчої калькуляції капітального ремонту з використанням старопридатних матеріалів, 7-а колія ст.Супрунівка, у червні 2014 року до акту здачі кілометра для виконання робіт і приймання виконаних робіт в червні 2014 року відповідачем використано Рейки Р-50 125 пог.м., 44,57 пог.м., 156,13 пог.м., а всього було використано 325,7 пог.м.

Зі змісту пояснень представника відповідача Прядка В.О., наданих ним в судовому засіданні 26.07.2023р. в Східному апеляційному господарському суді, а саме проміжок технічного запису 38хв.52сек.-39хв.42сек., вбачається, що відповідач визнавав зберігання майна позивача як зберігання майна, визначеного родовими ознаками, і документи щодо використання РШР-50 були надані як приклади використання майна з такими ознаками. За визнанням представника відповідача на користь позивача мало бути повернуто "просто майно, визначене певними характеристиками".

Зазначене визнання обставин підтверджується змістом акту позапланової інвентаризації від 08.06.2012р., згідно якого відповідач обліковував всю наявну у нього рейкошпальну решітку РШР-50 як власну у кількості 9322,4 пог.м та 4938,88 пог.м, без відображення як стану зносу так і приналежності 1625 пог.м позивачу.

13.07.2018р. Регіональна філія "Південна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" направила Заступнику начальника відділу поліції начальника СВ Холодногірського ВП ГУ НП у Харківській області лист №НЮ-26/263, в якому відповідач самостійно зазначив місця знаходження РШР-50 за певними адресами, де вона вкладена в залізничні шляхи. У вказаному листі відповідач зазначає про облік майна як власного.

В подальшому ухвалами слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 23.07.2018р., від 25.07.2018р. та від 31.07.2018р. було накладено арешти на тимчасово вилучене майно - рельсошпальну решітку РШР-50, протяжністю 293,44 пог.м по ділянкам колій 1,2,3 по станції Лубни; рельсошпальну решітку РШР-50, протяжністю 276,1 пог.м на території ст.Талалаївка (8 колія), рельсошпальну решітку РШР -50 протяжністю 845,3 пог.м. на території станції «Золотнишине» (19 колія). Згідно змісту вищевказаних ухвал слідчого судді, місцезнаходження всієї РШР-50 визначалось тільки на підставі інформації, наданої Регіональною філією «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця». ФОП Василевський В.Я. участі в судових засіданнях не брав, про день та час судових засідань щодо розгляду клопотань слідчого про накладення арештів на рейкошпальну решітку РШР-50 не повідомлявся. В усіх судових засіданнях приймала участь представниця ПАТ «Українська залізниця» Гараєва О.С., яка не заперечувала проти накладення арешту, і жодних зауважень не висловлювала, що накладення арешту перешкодить провадженню господарської діяльності чи експлуатації залізничних шляхів.

Як вбачається з тексту ухвал Ленінського районного суду м.Харкова від 23.07.2018р., від 25.07.2018р. та від 31.07.2018р. у справі №642/1013/18, у судових засіданнях під час накладення арешту слідчими суддями не досліджувався Акт позапланової інвентаризації від 08.06.2012р., в якому не було будь-якого відокремленого відображення у бухгалтерському обліку рельсошпальної решітки РШР-50 у кількості 1625 пог.м. зі зносом не більше 2 мм, належної ФОП Василевському В.Я.

За таких обставин суд ставиться критично до змісту листа Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 13.07.2018р. №НЮ-26/263, в якому відповідачем самостійно зазначається про знаходження РШР 50 за певними адресами, де вона вкладена в залізничні шляхи. Зазначений лист відповідача суперечить відомостям за його Актом позапланової інвентаризації від 08.06.2012р., в якому будь-якого відокремлення 1625 пог.м. зі складу всієї РШР-50 немає. Відповідачем не надано інших актів інвентаризації РШР-50 станом на дату після 08.06.2012р., зокрема на лютий-травень 2014р., липень-серпень 2016р, березень-квітень 2016р., в яких було б відокремлено 1625 пог.м. РШР-50, належних ФОП Василевському В.Я., перед їх укладенням в залізничні шляхи.

Слід відмітити, що складання листа Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 13.07.2018р. №НЮ-26/263 відбулось одразу після відкриття 06.07.2018р. виконавчого провадження ВП №56693782 з примусового виконання наказу Господарського суду Харківської області у справі №5023/3905/12 щодо зобов`язання відповідача повернути рельсошпальну решітку РШР 50 позивачу. Аналізуючи зміст і адресат цього листа від 13.07.2018р. №НЮ-26/263, суд приходить до висновку, що використання цього листа призвело до арешту рейкошпальної решітки РШР-50 у кримінальному провадженні, і як наслідок, до створення перешкод для примусового виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.03.2018р. у справі №5023/3905/12 щодо зобов`язання відповідача повернути позивачу майно в натурі.

Досліджуючи ухвали слідчих суддів Ленінського районного суду м.Харкова 23.07.2018р., від 25.07.2018р. та від 31.07.2018р. у справі №642/1013/18, щодо накладення арешту на майно, суд також відмічає наступне.

За змістом частини 11 статті 170 КПК України «Накладення арешту на майно», в редакції чинній станом на липень 2018р. - «Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна».

За змістом частини 5 статті 173 КПК України «Вирішення питання про арешт майна», в редакції чинній станом на липень 2018р. - «У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає:

1) перелік майна, на яке накладено арешт;

2) підстави застосування арешту майна;

3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення;

4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно;

5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.»

Як вбачається зі змісту ухвал слідчих суддів Ленінського районного суду м.Харкова від 23.07.2018р., 25.07.2018р. та 31.07.2018р., питання щодо заборони користування майном під час накладення арешту не розглядалось, в клопотанні слідчого такої вимоги не ставилось і в резолютивних частинах ухвал слідчого судді немає вказівки про заборону або обмеження користуватись майном.

Представниця ПАТ «Українська залізниця» Гараєва О.С. під час розгляду питання щодо накладення арешту жодного разу не заперечувала проти його накладення і не заявляла будь-яких застережень, що арешт майна буде перешкоджати господарській діяльності ПАТ «Українська залізниця» в частині користування арештованим майном.

Як вбачається зі змісту ухвал слідчих суддів Ленінського районного суду м.Харкова від 23.07.2018р., 25.07.2018р. та 31.07.2018р., рейкошпальна решітка РШР-50 із залізничних шляхів не вилучалась, не демонтувалась і десь окремо не складалась.

Зазначений висновок суду узгоджується зі змістом листів Регіональної філії «Південна залізниця» від 10.07.2020р. №НЮ-04-11/200 і від 18.11.2020р. №Н31-37/1804, згідно яких у відповідача не було в наявності будь-якої вилученої чи демонтованої із залізничних шляхів рельсошпальної решітки у кількості 1625 пог.м., яку він би міг передати позивачу після скасування арешту.

За таких обставин суд дійшов висновку, що будь-якої заборони чи обмеження в користуванні арештованим майном ухвалами слідчих суддів Ленінського районного суду м.Харкова від 23.07.2018р., від 25.07.2018р. та від 31.07.2018р. у справі №642/1013/18 не запроваджувалось, і наявність накладених арештів не перешкоджала відповідачу здійснювати експлуатацію вказаних залізничних шляхів та використовувати у своїй господарській діяльності.

Судом встановлено, що кількість арештованого майна за ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 31.07.2018р. не узгоджується з кількістю майна, яке зазначено у листі Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 13.07.2018р. №НЮ-26/263. Так, згідно листа на станції Золотнишене було укладено 887,5 пог.м, водночас згідно ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 31.07.2018р. у справі №642/1013/18 слідчим було вилучено лише 845,3 пог.м, і саме на цю ж кількість було накладено арешт.

В подальшому, трьома ухвалами слідчих суддів Ленінського районного суду м.Харкова від 11.03.2020р. у справі №642/1013/18 арешт з рельсошпальної решітки РШР-50, що раніше накладався ухвалами від 23.07.2018, від 25.07.2018, від 31.07.2018 був знятий. Під час розгляду питання щодо скасування арешту судом не було встановлено, що РШР-50 знаходиться у вилученому із залізничних шляхів стані.

Щодо періоду використання відповідачем майна позивача суд відмічає наступне. Згідно акту позапланової інвентаризації від 08.06.2012р. відповідач зазначив загальну кількість наявної у нього РШР-50: 9322,4 пог.м та 4938,88 пог.м, тобто всього станом на 08.06.2012р. у відповідача обліковувалось 14261,28 пог.м, що складається з суми 9322,4пог.м і 4938,88 пог.м. Однак, у вказаному акті позапланової інвентаризації з усієї проінвентаризованої кількості 14261,28 пог.м немає виділення чи окремого позначення РШР-50 у кількості 1625 пог.м зі зносом до 2 мм.

Згідно з умовами договору відповідального зберігання №0096ХР від 23.09.2011р. (п.п.3.3.) відповідач не мав права користуватись майном позивача.

Враховуючи наведене, з урахуванням змісту листів Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 13.07.2018р., від 10.07.2020р., 18.11.2020р., суд дійшов висновку, що відповідач безперервно користувався майном позивача у період з 08 серпня 2012р. по 15 грудня 2020р. включно.

За визнанням представників відповідача будь-яких договорів оренди чи майнового найму між ФОП Василевським В.Я. та відповідачем в період з 08.08.2012р. по 15.12.2020р. не укладалось, плата за користування майном на користь позивача не сплачувалась.

За таких обставини, суд приходить до висновку, що відповідач у період з 08.08.2012р. по 15.12.2020р. не сплачував плату за користування РШР-50, внаслідок чого зберіг за рахунок позивача, як власника цієї РШР-50, майно грошові кошти у розмірі орендної плати, з урахуванням ст. 625 ЦК України, у сумі 47112392,00 грн.

Позивач своїм рішенням від 20.05.2020р. встановив ставку плати за користування майном у розмірі 50% від вартості майна за один рік користування.

Відповідачем не наведено будь-яких норм закону, які б забороняли власнику майна встановлювати розмір плати за користування своїм майном на власний розсуд.

Так, згідно Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. №786, державне нерухоме майно може здаватись в оренду на умовах орендної плати у розмірі від 1 грн. до 100 % від ринкової вартості майна на рік. При цьому, будь-якого правового чи економічного обґрунтування для застосування ставки у розмірі 100% від вартості орендованого майна не наводиться.

Як вбачається з рішення позивача від 20.05.2020р., ним для обрахунку застосовано середнє арифметичне значення ставки орендної плати у розмірі 50% від ринкової вартості майна, що відповідає принципам добросовісності, справедливості і розумності.

У спорах про стягнення грошових коштів за користування майном без оформлення договірних відносин щодо користування цим майном власник має право на отримання безпідставно збережених грошових коштів у порядку статті 1212 ЦК України. Тобто в такому разі фактичний користувач майна без достатньої правової підстави за рахунок власника цього майна зберіг у себе грошові кошти, які мав заплатити за користування цією річчю, отже, зобов`язаний повернути ці кошти власнику речі на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі № 629/4628/16-ц та від 20.09.2018р. у справі № 925/230/17, постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних правовідносин та права власності Касаційного господарського суду від 28.02.2020р. у справі № 913/169/18).

При дослідженні ринкової вартості РШР-50 у спірний період 08.08.2012р. 15.12.2020р. судом взято до уваги звіт №4/5 про незалежну оцінку ринкової вартості, складений 16.01.2024р. ФОП - СОД Нефьодовим О.В.

Відповідно до положень Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» суб`єкт оціночної діяльності має право складати звіти про оцінку майна.

Звіт про оцінку майна є документом складеним, зокрема, в електронному вигляді з дотриманням законодавства про електронні довірчі послуги, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

Оцінювачем в у спірний період 08.08.2012р. 15.12.2020р. досліджено та встановлено вартість РШР-50 на певні дати в цьому періоді, зокрема, на 01.08.2012, 01.11.2012, 01.01.2013, 01.01.2014, 01.01.2015, 01.06.2015, 01.07.2015, 01.11.2015, 01.01.2016, 01.01.2017, 01.01.2018, 01.01.2019, 01.01.2020, 01.05.2020, 01.07.2020.

При здійсненні оцінки вартості РШР-50 оцінювачем використано такий же порівняльний підхід, як і у висновку судового експерта від 07.05.2020р. №6/1013СЕ-20, та у висновку експертів №15577 від 30.09.2020р. Зазначені висновки експертів були враховані та прийняті як належні згідно постанови Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2020р. у справі №5023/3905/12, якою було змінено порядок та спосіб виконання судового рішення і стягнуто з відповідача кошти в розмірі 7962500,00 грн. за неповернення майна в натурі.

В якості джерел інформації оцінювачем використано веб-сайт архіву реально укладених угод за результатами конкурентного продажу на тендерному майданчику на сайті tender.me.gov.ua, що в даний час перенесена на сайт https://ips.vdz.ua/ «Державні закупівлі. Сервіс пошуку та відстеження». Зазначена інформація вважається офіційною, оскільки посилається на «Вісник державних закупівель». Відповідно до Наказу Міністерства економіки України №922 від 26.07.2010р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.08.2010р. за №624/17919, з 2010 по 2014 роки оголошення про здійснення державних закупівель розміщувались на офіційному веб-порталі Міністерства економічного розвитку і торгівлі України www.tender.me.gov.ua. В подальшому з 2014 року по березень 2016 року веб-портал Уповноваженого органу з питань державних закупівель був визнаний офіційним загальнодержавним веб-порталом "Державні закупівлі" за адресою в мережі Інтернет: www.tender.me.gov.ua, розміщення оголошень на якому було затверджено згідно наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 743 від 25.06.2014р., зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.07.2014р. за № 825/25602.

Відповідачем не спростовано ані правомірність використання оцінювачем порівняльного підходу, ані джерела використаної ним інформації стосовно реально укладених угод щодо продажу аналогічного майна.

Відповідачем не надано доказів на спростування звіту відповідно до положень законодавства, яке б спростовувало висновки оцінювача за вказаним звітом №4/5 від 16.01.2024р.

При дослідженні розрахунку суми безпідставно збережених відповідачем коштів за бездоговірне користування майном позивача у спірний період судом досліджено звіт №4/3 від 16.02.2023р., складений ФОП СОД Нефьодовим О.В., та доданий до заяви про додаткове збільшення позовних вимог без зміни підстави позову від 27.02.2023р.

Вихідні дані для розрахунку, вартість рейкошпальної решітки на відповідні дати відповідає встановленій оцінювачем вартості.

Відповідно до правової позиції, наведеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024р. у справі №910/3831/22, з питання застосування ст.ст.625 і 1212 ЦК України зроблено наступні висновки.

Особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала), зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому. Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала.

Отже суд приймає до уваги як належний розрахунок суми коштів за бездоговірне користування майном за період з 08.08.2012р. по 15.12.2020р. у розмірі 42777834,00 грн., з урахуванням інфляційних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

Відповідно до ч.5 ст.762 ЦК України плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідачем в якості доказу не надано жодного договору, яким би встановлювався інший, ніж місячний, період платежів за користування майном.

З урахуванням наведеного, суд приймає до уваги розрахунок 3% річних у розмірі 4334558,00 грн. та інфляційні 17834663,00 за несвоєчасну внесення плати за користування майном.

Зустрічного розрахунку суми плати, 3% річних та інфляційних за бездоговірне користування майном позивача зі сторони відповідача не надано.

Щодо зазначення відповідачем про збитковість діяльності відокремленого підрозділу, регіональної філії «Південна залізниця», суд відмічає наступне.

Позивачем за змістом позову не заявлялись вимоги про стягнення з відповідача доходів, отриманих від використання майна позивача на підставі ч.1 ст.1214 ЦК України і будь-якого розрахунку таких доходів не надавалось.

Відповідачем у цій справі є не філія, а юридична особа Акціонерне товариство «Українська залізниця», у зв`язку з чим судом досліджено відомості про господарську діяльність у спірний період 2012-2020р.р. відповідача, як юридичної особи, в цілому.

Згідно наявних в матеріалах справи відомостей про господарську діяльність відповідача у спірний період 2012-2020р.р. останнім здійснювалась господарська діяльність, отримувались істотні доходи, частина отриманого прибутку у вигляді дивідендів щорічно сплачувалась до Державного бюджету.

За таких обставин суд відхиляє доводи відповідача щодо збитковості діяльності його відокремленого підрозділу, яке не має будь-якого значення для розгляду цієї справи, з урахуванням предмету та підстав позову.

Судом також проаналізовано договори оренди нерухомого майна залізничних шляхів за певними адресами, надані відповідачем в якості прикладів.

За результатними дослідження судом встановлено наступне. За умовами всіх наданих відповідачем договорів в оренду здається нерухоме майно у певному населеному пункті, яке не відповідає жодному населеному пункту, в яких була укладена РШР-50, що належала позивачу.

Адреси вкладення РШР-50, що належали позивачу, є наступними :

- ст."Золотнишине" (19 колія) в м.Горішні Плавні Кременчуцького району Полтавської обл.,

- ст."Супрунівка" (7 колія) м.Полтава, пров.Половчанський,14-Б,

- Полтавська обл., Лубенський район, м.Лубни, вул.Деповська,3,

- ст."Талалаївка" (8 колія) смт.Талалаївка Ніжинського району Чернігівської області.

Адреси розташування нерухомого майна за договорами оренди, що надані відповідачем є наступними :

- ст."Качанівка" смт.Парафіївка, Прилуцький р-н, Чернігівська область,

- смт. Коряги, Валківський (Богодухівський) район, Харківська область,

- вул. Заводська, 1а, смт.Степанівка, Сумський район, Сумська область (під час війни),

- тупік Залізничний, м.Мерефа, Харківський район, Харківська область (під час війни),

- смт.Очеретне, Ясинуватський район, Донецька обл.

У всіх наданих відповідачем договорах оренди відсутнє позначення про технічний стан РШР у складі залізничних шляхів. При цьому, за умовами двох договорів фізичний знос є максимальним : 1) 85% - смт.Очеретне, Ясинуватський район, Донецька обл., 2) 63 роки експлуатації смт.Ковяги Валківський (Богодухівський) район, Харківська область.

Жодний з наданих відповідачем договорів оренди не відповідає спірному періоду. Два з п`яти наданих договорів приходяться на період повномасштабного вторгнення і стосуються місцевості, віднесеної до зони бойових дій або в незначній близькості до такої території.

Позивачем на спростування наданих відповідачем договорів оренди надано консультативний висновок оцінювача №4/7 від 26.02.2024р., складений ФОП - СОД Нефьодовим О.В. Правова підстава для складання висновку стаття 4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Відповідачем не надано будь-якого зустрічного розрахунку ставок орендної плати із посиланням на надані ним в якості прикладу договори оренди, а також не спростовані і обґрунтування за консультативним висновком оцінювача №4/7 від 26.02.2024р. будь-якими іншими доказами.

Суд враховує висновки, наведені в рішенні ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Шевельов проти України").

Згідно ч.ч. 1-3 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже, норма статті 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

При цьому, відсутність неправомірних дій відповідача означає відсутність цивільного правопорушення (протиправних дій) і, як наслідок, виключає деліктні зобов`язання.

Відсутність деліктних зобов`язань у спірних правовідносинах виключає можливість захисту прав позивача як постраждалої сторони шляхом стягнення збитків у тому числі упущеної вигоди, адже необхідною умовою стягнення збитків є саме делікт - правопорушення.

Зокрема, статтями 22, 1166 Цивільного кодексу України унормовано, що необхідною умовою відповідальності у вигляді стягнення шкоди є саме неправомірні рішення, дії чи бездіяльність. Аналогічно статтями 216, 224, 225 Господарського кодексу України визначено, що необхідною умовою відшкодування збитків є господарське правопорушення.

У даному випадку неможливо застосувати норми законодавства, що регулюють відшкодування збитків саме у вигляді упущеної вигоди, оскільки згідно ч. 2 ст. 22 ЦК України, упущеною вигодою вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, а друга сторона додержувалася правил здійснення господарської діяльності. Тобто, до упущеної вигоди як різновиду збитків в повній мірі застосовуються вимоги наведених вище норм права.

Таким чином, спірні правовідносини, які виникли між сторонам повинні кваліфікуватися як бездоговірні та безделіктні.

Отже, з огляду на викладене, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини повинні регулюватися нормами статті 1212 ЦК України, зі змісту яких вбачається, що вони підлягають застосування, у тому числі, у відносинах, які не містять ознак делікту.

Зокрема, частиною 2 статті 1212 ЦК України визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб або наслідком події. Тобто, дана норма поширює свою дію і на випадки набуття (збереження) майна в результаті правомірних дій.

З аналізу змісту норм ст.1212 ЦК України випливає, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи.

Правові підстави для набуття чи збереження грошових коштів відповідачем у даному випадку відсутні, оскільки відповідач не довів, що має право на законних підставах безкоштовно користуватись майном позивача у спірний період.

Отже, незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачем за користування майном позивача протягом спірного періоду, у який РШР-50 було власністю позивача, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під категорію "виправдане очікування", що є загальновизнаною, у тому числі у практиці ЄСПЛ.

Що стосується поважності причин пропуску строку позовної давності, то позивач посилається на те, що він не міг заявити даний позов, оскільки судами в інших справах виносилися помилкові рішення на користь відповідача і цими рішеннями не визнавалося право позивача на спірне майно. Подати даний позов позивач зміг тільки після винесення остаточних судових рішень на його користь. Крім того, він не знав і не міг знати про факт використання його майна відповідачем. Як зазначає позивач, він дізнався про факт використання свого майна відповідачем лише 21.09.2018р., після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження ЄРДР № 0000119 (на підставі клопотання від 17.09.2018р.), в якому містився лист відповідача № НЮ-26/263 від 13.07.2018р., довідка № 01-07/458 від 06.07.2018р. із додаванням документів первинного обліку (акти, відомості, тощо).

Щодо поважності причин попуску строку позовної давності до грошових вимог за період з 08 серпня 2012 року по 15 серпня 2018 року включно позивач зазначає, що за змістом позову наводив обґрунтування поважності пропуску строку позовної давності, просить врахувати всі ці доводи. Крім того, діючими положеннями ЦК України, починаючи з березня 2020 року, було продовжено строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, на строк дії ковідного карантину.

Відповідач заперечує проти клопотання позивача про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності щодо грошових вимог за період з 08.08.2012р. по 15.08.2018р., вважає його необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд вважає за потрібне зазначити наступне.

Починаючи з 12 березня 2020 року продовжений строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби, строки, визначені статтею 257, 258 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину.

Зазначений карантин був встановлений згідно наступних рішень КМУ :

1) Постанова КМУ №211 від 11.03.2020р. - карантин встановлений з 12.03.2020р. до 22.05.2020р.; 2) Постанова КМУ №392 від 20.05.2020р. - карантин встановлений з 22.05.2020р. до 31.07.2020р.; 3) Постанова КМУ №641 від 22.07.2020р. - карантин продовжено з 01.08.2020р. до 19.12.2020р.; 4) Постанова КМУ №1236 від 09.12.2020р. - карантин продовжено з 19.12.2020р. до 30.04.2023р. 5) Постанова КМУ №383 від 25.04.2023р. - карантин продовжено з 19.12.2020р. до 30.06.2023р.

Правові висновки щодо застосування продовження строку позовної давності у зв`язку із введенням карантину визнані Постановою ВС від 19.04.2023р. у справі №199/782/21 та від 07.09.2022р. у справі №679/1136/21.

Тому дослідження поважності причин пропуску строку позовної давності має стосуватись лише відносно періоду нарахувань з 08.08.2012р. по 12.03.2017р.

Однак станом на 12.03.2017р. у судових провадженнях, в яких брали участь сторони у цій справі, ще не було ухвалено жодного рішення по суті спору, яке набуло законної сили, було б остаточним та давало б позивачу право на пред`явлення позову. Сам відповідач увесь цей період часу заперечував належність позивачу права власності на майно і заявляв про те, що саме він є його власником.

Зокрема, згідно листа Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 13.07.2018р. №НЮ-26/263 відповідач вважав спірне майно власним.

Окрім цього, відповідач в судовому порядку в межах інших справ оскаржував сам факт права власності позивача на предмет спору та факт отримання від позивача майна на зберігання, а також заявляв про повне підроблення договору відповідального зберігання.

Зазначені обставини (факти) встановлювались в інших судових процесах та в межах кримінального провадження, які тривали аж до січня 2020 року.

Зокрема, рішення суду про зобов`язання повернути РШР позивачу ухвалено у справі №5023/3905/12 лише 12.03.2018р. (постанова суду апеляційної інстанції), остаточність якого підтверджено Постановою ВС від 19.06.2018р.

Рішення суду про відмову в позові про визнання недійсним договору купівлі-продажу у справі №5023/5587/12 набуло законної сили 25.03.2019р. (постанова суду апеляційної інстанції про залишення в силі рішення суду першої інстанції), остаточність якого підтверджено Постановою ВС від 22.10.2019р.

Рішення суду про відмову в позові про визнання недійсним договору відповідального зберігання у справі №5023/5027/12 набуло законної сили лише 09.09.2019р. (постанова суду апеляційної інстанції про залишення в силі рішення суду першої інстанції), остаточність якого підтверджено Постановою ВС 14.01.2020р. Саме в межах цієї судової справи № 5023/5027/12, позов у якому був поданий зі сторони ДП «Південна залізниця» до позивача у даній справі ще 06.11.2012р., судом апеляційної інстанції досліджувались та встановлювались істотні обставини, не з`ясування яких об`єктивно унеможливлювало для позивача подання позову про стягнення безпідставно збережених коштів.

Так, в межах справи №5023/5027/12 в суді апеляційної інстанції досліджувались :

- факт не набуття законної сили та скасування вироку суду (був винесений, але оскаржений в апеляційному порядку і потім скасований) відносно ОСОБА_1 (заступник директора ПВКП «Політехком»), який органами досудового розслідування обвинувачувався саме у підробленні договору відповідального зберігання між ФОП Василевський В.Я. і ДП «Південна залізниця»;

- повернення кримінальної справи на досудове розслідування після скасування вироку суду і проведення в межах досудового розслідування судової почеркознавчої експертизи 25.06.2019р. №10/267СЕ-19, згідно якої було встановлено, що зі сторони Сіденко підписи від імені ДП «Південна залізниця» на договорі відповідального зберігання не вчинялись.

Після дослідження в сукупності всіх судових експертиз, остання з яких була проведена 25.06.2019р., з іншими судовими технічними експертизами щодо автентичності печатки та послідовності виготовлення, підписання та проставлення відбитку печатки на договорі відповідального зберігання рішення суду першої інстанції у справі №5023/5027/12 щодо відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору відповідального зберігання набрало законної сили лише 09.09.2019р.

За змістом позову у справі №5023/5027/12 відповідач (на той час ДП «Південна залізниця») оскаржував дійсність договору відповідального зберігання з підстав відсутності у ФОП Василевського В.Я. цього майна та не передачі цього майна від ФОП Василевського В.Я. до ДП «Південна залізниця». Отже до винесення остаточного рішення у справі №5023/5027/12 для ФОП Василевського В.Я. було об`єктивно неможливим подання позову у цій справі без підтвердження права власності, без підтвердження факту передачі майна на відповідальне зберігання за відповідним договором.

Невизначеність щодо істотної обставини спору є поважною причиною пропуску строку позовної давності для пред`явлення позивачем вимог до відповідача.

Зокрема, у пункті 42 постанови ВС КГС від 10.11.2020р. у справі №907/762/16 зазначено:

«Так, під час розгляду справи № 907/762/16 суди попередніх інстанцій виходили з тих обставин, що наявність судового спору між Підприємством та генпідрядником щодо вартості об`єкта інвестування (справа № 5/160-8/41) перешкоджала остаточному визначенню сторонами інвестиційного договору № 7 балансової вартості об`єкта, а відтак і визначенню розміру частки Інвестора, яка за умовами цього договору повинна визначатися пропорційно до загальних фактичних витрат на фінансування реконструкції, тому така невизначеність балансової вартості спірного об`єкта є поважною причиною пропуску строку позовної давності для пред`явлення позивачем вимог щодо визнання права власності на частку об`єкта інвестування за інвестиційним договором № 7, який (строк позовної давності) сплинув згідно з висновком Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 907/584/14».

У постанові ВП ВС від 18.04.2018р. у справі №439/212/14-ц зазначено:

«Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав».

У пунктах 86-91.2 постанови ВС КГС від 28.10.2020р. у справі №910/10963/19 зазначено:

«Питання поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, дійшов висновку, що у позивача були наявні обставини, які унеможливлювали та істотно утруднювали своєчасне подання позову з причин, які від нього не залежали, зокрема, це тривале провадження у справі № 910/10364/16.».

Тобто, за змістом вищенаведеної постанови ВС КГС ускладнення у пред`явленні позову було зумовлено оскарженням в іншій справі договорів, на підставі яких позивач пред`явив позов у справі.

Таким чином, згідно висновків Верховного Суду поважними причинами пропуску строку позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або ускладненим.

За таких обставин, до 12.04.2018р., тобто до тих пір, поки судом апеляційної інстанції у справі №5023/3905/12 не було визнано обґрунтованими вимоги позивача про повернення РШР, відповідач взагалі не визнавав факт отримання на зберігання майна від позивача, що суттєво ускладнювало подання даного позову.

За змістом позову відповідача у справі №5023/5027/12 (про оскарження договору відповідального зберігання) підставами оскарження договору зазначались, зокрема: відсутність у власності ФОП Василевського В.Я. спірного майна, неотримання на зберігання майна від позивача, підроблення договору відповідального зберігання взагалі.

За змістом позову прокурора у справі №5023/5587/12 (про оскарження договору купівлі-продажу РШР) оскаржувалось право власності позивача на РШР через нібито відсутність у розпорядженні продавця зазначеного майна.

До вирішення питань дійсності договору купівлі-продажу у межах справи №5023/5587/12 і відповідно, приналежності спірного майна Позивачу своєчасне пред`явлення позивачем у цій справі позову про стягнення безпідставно збережених коштів від використання такого майна було об`єктивно ускладненим.

Практика ВС підтверджує можливість визнання поважними пропуск строку навіть зі спливом дев`яти років, з урахуванням в тому числі необхідності встановлення певних фактів у межах кримінальних проваджень, про що йдеться у постанові ВС КГС від 17.01.2023р. у справі № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21):

«9.178. Місцевий господарський суд у своєму рішенні послався на висновок, викладений у п.95.2 постанови Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), згідно з яким, оцінюючи поважність причин пропуску строку позовної давності при зверненні з цим позовом, колегія суддів враховує обставини "виявлення ознак такої фраудаторності протягом тривалого часу", включаючи період досудового розслідування у кримінальному провадженні, саме в межах якого протягом 2020 та 2021 років і було виявлено значну частину доказів фраудаторності спірних торгів (висновки експертів від 21.12.2020 та від 27.01.2021), "відсутність до 14.08.2019 зовнішнього незалежного управління ПрАТ "Сіріус-Буд"" [банкрутом].

9.181. Таким чином, виявлення ознак фраудаторності оскаржуваного договору впродовж тривалого часу внаслідок приховування інформації, про яку зазначалося вище, має значення для визнання поважності причин пропуску строку позовної давності, що в свою чергу узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11.11.2021 у справі №910/8482/18 (910/4866/21) та від 24.11.2021 у справі №905/2030/19 (905/2445/19), про що вірно зазначив місцевий господарський суд у своєму рішенні.».

Крім того, суд зазначає, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Фінікарідов проти Кіпру" механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

У рішенні ЄСПЛ від 29.01.2013 у справі «Zolotas v. Greece» зазначено, що інститут строків давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати правову певність, встановлюючи межу для дій або ж перешкоджаючи несправедливості, яка могла б бути скоєна, якби суди мали ухвалювати рішення щодо подій, які відбулися у далекому минулому.

У справі «Пономарьов проти України» (рішення від 29.09.2008) ЄСПЛ таким чином визначився з позицією щодо процесуальних строків: «У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип res judicata».

Res judicata - вирішена справа - в римському праві положення, відповідно до якого остаточне рішення повноважного суду, що набуло чинності, є обов`язковим для сторін суперечки і не може бути переглянуте.

Так, в постанові КГС ВС від 09.04.2019р. у справі N 908/32/15-г зазначено наступне.

«У статті 267 ЦК України встановлені наслідки спливу позовної давності. За частиною п`ятою зазначеної статті, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Аналізуючи застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України, КГС ВС зазначив, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач має право отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.».

В постанові КГС ВС від 12.03.2020р. у справі N 912/855/19 зазначено наступне.

«Як наголосив КГС ВС у постанові від 12.03.2020 у справі N 912/855/19, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто він мусить допускати, зокрема, можливість поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Питання поважності причин пропущення позовної давності (наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову) вирішується господарським судому кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Вирішуючи питання про захист порушеного права у разі пропущення позовної давності, суд: а) у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які обґрунтовують поважність причин пропущення позовної давності; б) вирішує це питання у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини; в) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому процесі усіх обставини справи в їх сукупності, керуючись законом.».

В постанові ВС КГС від 11.02.2020р. у справі N 10/5026/995/2012 зазначено, що відповідно до частин третьої - п`ятої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Тобто зазначена норма ЦК України пов`язує можливість захисту порушеного права з наявністю у заявника поважних причин пропущення строку.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України). Такі правові позиції послідовно викладалися ВС, зокрема, в постановах від 15.05.2018 у справі № 922/2058/17, від 13.11.2018 у справі № 924/127/17, від 15.01.2019 у справі № 910/2972/18, від 10.04.2019 у справі № 6/8-09, від 13.08.2019 у справі № 910/11614/18, від 22.08.2019 у справі № 910/15453/17, від 03.09.2019 у справі №920/903/17, від 19.11.2019 у справі N 910/16827/17.

Отже, суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності таких умов:

- особа (позивач) навела поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надала суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України);

- суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановив їх існування та дійшов висновку про їх об`єктивний характер і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.

Тому, вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, суд з огляду на положення статті 13 ЦК України ("Межі здійснення цивільних прав") має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом усього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання: надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо.

За вказаних обставин, суд вважає, що строк на звернення до суду з позовними вимогами в частині нарахованих грошових зобов`язань за період з 08.08.2012р. по 12.03.2017р. пропущений з поважних причин. Відсутність будь-якого остаточного рішення у судових спорах сторін станом на 12.03.2017р., наявність тривалих судових спорів та кримінального провадження, в межах якого лише 25.06.2019р. було спростовано факт підробки договору відповідального зберігання заступником директора ПВКП «Політехком» Гунбіним Є.М., об`єктивно створювали для позивача ускладнення щодо подання позову до суду з вимогами про стягнення безпідставно збережених грошових коштів.

За таких обставин суд дійшов висновку про поважність причин пропуску позивачем строків позовної давності за зазначений вище період та відхилення заяви відповідача про застосування строків позовної давності.

Слід відмітити, що постановою Верховного Суду від 23 листопада 2023 року у цій справі з приводу визнання поважними причин пропуску позовної давності для позивача, під час направлення справи на новий розгляд, не наводилось, і будь-яких висновків попередніх судів з цього приводу не спростовувалось.

Згідно частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно збережених коштів плати за використання РШР-50 у кількості 1625 пог.м зі зносом не більше 2 мм підлягають повному задоволенню у сумі 47112392,00 грн., у тому числі 42777834,00 грн. сума з урахуванням встановленого індексу інфляції (з яких інфляційні нарахування складають 17834663,00 грн.), та 4334558,00 грн. - 3% річних.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору у цій справі покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73-80, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 316 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд.5, ) на користь Фізичної особи-підприємця Василевського Віктора Яковича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) безпідставно збережені грошові кошти в розмірі 47112392,00 грн. (сорок сім мільйонів сто дванадцять тисяч триста дев`яносто дві гривні 00 копійок), у тому числі 42777834,00 грн. (сорок два мільйони сімсот сімдесят сім тисяч вісімсот тридцять чотири гривні) сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції (з яких інфляційні нарахування складають 17834663,00 грн.) та 4334558,00 грн. - 3% річних.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ) на користь Державного бюджету (Отримувач коштів - ГУК Харків обл/мХар Шевченк/22030101, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37874947, Банк отримувача - Казначейство України(ел. адм. подат.), Рахунок отримувача - UA 3020653, Код класифікації доходів бюджету 22030101) судовий збір у розмірі 706685,88 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

УЧАСНИКИ СПРАВИ:

Позивач: Фізична особа підприємець Василевський Віктор Якович ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Відповідач: Акціонерне товариство "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд.5, ).

Повне рішення складено "11" квітня 2024 р.

Суддя А.М. Буракова

справа № 922/3314/21