ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2024 р. Справа № 910/6662/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Демидової А.М.

суддів: Ходаківської І.П.

Євсікова О.О.

розглянувши в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 (повний текст рішення складено та підписано 04.10.2023) (суддя Васильченко Т.В.)

у справі № 910/6662/23 Господарського суду міста Києва

за позовом Київського міського центру зайнятості

до Головного управління Національної поліції в Київській області

про стягнення 31 669,54 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог

1. Київський міський центр зайнятості (позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - ГУНП в Київській області, відповідач) про стягнення 31 669,54 грн.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що виплачена позивачем ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) допомога по безробіттю в розмірі 31 669,54 грн підлягає відшкодуванню відповідачем (як роботодавцем) на підставі ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" у зв`язку з поновленням ОСОБА_1 на роботі за постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.10.2017 у справі № 826/16864/16.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у справі № 910/6662/23 позовні вимоги Київського міського центру зайнятості до ГУНП в Київській області про стягнення 31669,54 грн задоволено. Стягнуто з ГУНП в Київській області на користь Київського міського центру зайнятості грошові кошти в розмірі 31 669,54 грн та судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

4. Задовольняючі позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив із того, що кошти в розмірі 31 669,54 грн були безпідставно виплачені безробітному з вини роботодавця, а відтак саме роботодавець у силу положень ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" має відшкодувати ці кошти позивачу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

5. Не погодившись із рішенням Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у справі № 910/6662/23, ГУНП в Київській області звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

6. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник вказує на таке:

- Київський міський центр зайнятості може понести грошове навантаження у подвійному розмірі, адже, з одного боку, необхідно буде виплатити поновленому працівникові суму втраченого заробітку без зменшення цієї суми на розмір отриманої допомоги по безробіттю, з іншого боку, Центр зайнятості має право в судовому порядку стягнути з роботодавця суму страхових коштів, виплачених працівникові в період його вимушеного прогулу;

- до ГУНП в Київській області застосовується подвійне притягнення до відповідальності, оскільки ОСОБА_1 отримав допомогу по безробіттю та заробітну плату за час вимушеного прогулу. У такому випадку, на думку скаржника, повернення Київському міському центру зайнятості суми виплаченого безробітному забезпечення та вартість наданих соціальних послуг доречно було б покласти на ОСОБА_1 , оскільки у разі задоволення позовних вимог щодо повернення виплаченого забезпечення (допомоги по безробіттю) з ГУНП в Київській області відбудеться подвійне стягнення;

- строк, протягом якого має бути пред`явлена претензія, законодавством не встановлено, однак у разі звернення до суду потрібно враховувати позовну давність. З моменту поновлення на посаді ОСОБА_1 пройшло 5 років відповідно до наказу від 27.10.2017 № 690 о/с;

- ОСОБА_1 не повідомив суд про отримання ним допомоги по безробіттю, хоча зобов`язаний був це зробити відповідно до статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", оскільки дане замовчування може привезти до подвійного стягнення з ГУНП в Київській області державних коштів.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

7. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.12.2023 (колегія суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого, Ходаківської І.П., Євсікова О.О.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУНП в Київській області на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у справі № 910/6662/23; розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання); встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 22.01.2024.

8. Зважаючи на воєнний стан в Україні, тривалі повітряні тривоги, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, забезпечення можливості реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав та вирішення справи.

Позиції учасників справи

9. Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу ГУНП в Київській області залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 по справі № 910/6662/23 - без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

10. З 24.06.2016 на підставі підпункту 4 пункту 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" громадянина ОСОБА_1 згідно з наказом № 170 о/с від 15.04.2016 "По особовому складу" звільнено ГУНП в Київській області з посади сержанта поліції, поліцейського полку патрульної поліції служби поліції особливого призначення "Миротворець".

11. 11.10.2016 ОСОБА_1 звернувся із заявами до Дніпровського районного центру зайнятості (далі - Дніпровський РЦЗ) (з 13.11.2017 - Дніпровська районна філія Київського міського центру зайнятості) про надання (поновлення) статусу безробітного та призначення (поновлення) виплати по безробіттю, в яких просив вирішити питання його працевлаштування, надання статусу безробітного відповідно до Закону України "Про зайнятість населення" і Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 198, та призначити виплату допомоги по безробіттю в розмірі, передбаченому Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

12. Наказами Дніпровського РЦЗ № НТ161012 від 12.10.2016 та № НТ161111 від 11.11.2016 громадянину ОСОБА_1 надано статус безробітного з 11.10.2016 та призначено допомогу по безробіттю з 18.10.2016 по 12.10.2017.

13. У зв`язку з недотриманням рекомендацій щодо сприяння працевлаштуванню на підставі наказу Дніпровського РЦЗ № НТ161205 від 05.12.2016 ОСОБА_1 скорочено виплату допомоги по безробіттю з 05.12.2016 по 19.12.2016.

14. Наказом Дніпровського РЦЗ № 161220 від 20.12.2016 ОСОБА_1 продовжено допомогу по безробіттю з 20.12.2016.

15. Наказом Дніпровського РЦЗ № НТ170202 від 02.02.2017 у зв`язку з повторним недотриманням рекомендацій щодо сприяння працевлаштуванню, громадянину ОСОБА_1 скорочено виплату по безробіттю з 02.02.2017 по 03.03.2017.

16. На підставі наказу Дніпровського РЦЗ № НТ170306 від 06.03.2017 продовжено допомогу по безробіттю з 04.03.2017.

17. При цьому, ОСОБА_1 , не погоджуючись із прийнятим ГУНП в Київській області рішенням про його звільнення, звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом про визнання незаконним і скасування відповідного наказу про звільнення та поновлення на посаді.

18. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.10.2017 у справі № 826/16864/16 позовні вимоги задоволено; визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП в Київській області від 15.04.2016 № 170 о/с в частині звільнення зі служби в поліції з посади поліцейського полку патрульної служби поліції особливого призначення "Миротворець" ГУНП в Київській області сержанта поліції Донченка О.В.; поновлено ОСОБА_1 на посаді поліцейського полку патрульної служби поліції особливого призначення "Миротворець" ГУНП в Київській області; стягнуто з ГУНП в Київській області на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове утримання за час вимушеного прогулу за період з 25.04.2016 по 02.10.2017 у розмірі 117 722,10 грн.

19. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.02.2018 у справі № 826/16864/16 апеляційну скаргу ГУНП в Київській області на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.10.2017 повернуто апелянту.

20. 13.10.2017 ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського РЦЗ із заявою про припинення реєстрації як безробітного, у зв`язку із чим на підставі наказу Дніпровського РЦЗ № НТ171013 від 13.10.2017 було припинено виплату допомоги по безробіттю.

21. 13.09.2022 позивачем було складено та підписано довідку-розрахунок № 08-1934/10-21/22 надлишково виплачених коштів матеріального забезпечення на випадок безробіття гр. ОСОБА_1 , який був зареєстрований як безробітний у Дніпровському РЦЗ з 11.10.2016 по 12.10.2017, з якої вбачається, що за період з 18.10.2016 по 12.10.2017 допомога по безробіттю була виплачена в розмірі 31 669,54 грн.

22. 20.09.2022 Дніпровська районна філія Київського міського центру зайнятості звернулася до ГУНП в Київській області з листом № 266.5-1651/22, в якому просила відшкодувати кошти, виплачені Дніпровським РЦЗ Донченку О.В. як допомога по безробіттю, в сумі 31 669,54 грн.

23. Втім, відповідачем кошти не були перераховані позивачу, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

24. У справі, що розглядається, спір виник між Київським міським центром зайнятості та ГУНП в Київській області як роботодавцем особи, яка була поновлена на роботі за судовим рішенням, з приводу стягнення допомоги по безробіттю на підставі ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

25. За приписами статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

26. Відповідно до ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

27. Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

28. Стаття 74 ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

29. Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

30. Частиною другою статті 42 ГПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

31. Згідно із ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

32. За частиною четвертою статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

33. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

34. Пунктом 8 частини першої статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

35. Виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі, зокрема, поновлення безробітного на роботі за рішенням суду (п. 2 ч. 1 ст. 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

36. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про зайнятість населення" реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

37. При цьому, ч. 1 ст. 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (далі - Фонд) має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

38. Із роботодавця утримується, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду (ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття").

39. Отже, нормами чинного законодавства, зокрема, положеннями статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", визначено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів і вартість соціальних послуг, наданих безробітному, в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

40. Частинами другою та третьою статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

41. З урахуванням викладеного, суд першої інстанції правильно зазначив, що пред`явлення громадянином ОСОБА_1 до суду позову про поновлення його на роботі не позбавляло останнього права на отримання допомоги по безробіттю до його поновлення на роботі за рішенням суду, а тому не звільняє відповідача від обов`язку компенсувати вартість фактично здійснених громадянину ОСОБА_1 соціальних виплат на підставі ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

42. За таких обставин, оскільки постановою Окружного адміністративного суду міста Києва 02.10.2017 у справі № 826/16864/16 визнано протиправним та скасовано наказ відповідача про звільнення ОСОБА_1 , який став підставою для втрати заробітної плати, а в подальшому ця подія стала підставою для призначення та виплати йому допомоги по безробіттю, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на відшкодування відповідачем суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному відповідно до ст. 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

43. При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано визнано безпідставними доводи відповідача про те, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.10.2017 у справі № 826/16864/16 та виплаченої центром зайнятості допомоги по безробіттю, що є предметом судового розгляду у цій господарській справі, призведе до подвійного стягнення, оскільки сума соціальної допомоги по безробіттю в розмірі 31 669,54 грн, що виплачена позивачем ОСОБА_1 , підлягає відшкодуванню в порядку, визначеному ст. 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а виплати, що були присуджені ОСОБА_1 на підставі вищезгаданої постанови в порядку статті 235 Кодексу законів про працю України, є сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто види юридичної відповідальності відповідача перед позивачем та перед безробітним є різними, що не суперечить приписам ст. 61 Конституції України.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 910/12913/17 та від 12.07.2018 у справі № 914/586/17.

44. Як слушно зауважив місцевий господарський суд, матеріалами справи підтверджується, що саме ГУНП в Київській області є роботодавцем по відношенню до ОСОБА_1 у розумінні ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а тому саме на нього покладено обов`язок відшкодувати суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

45. Виходячи з положень ч. 2, 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", на безробітного покладено обов`язок повідомляти центри зайнятості лише про обставини, що впливають на умови виплати йому забезпечення.

46. Відповідачем не наведено суду жодної норми чинного законодавства, яка б передбачала обов`язок безробітного повідомляти центри зайнятості саме про стягнення на його користь коштів за час вимушеного прогулу, і, головне, що таке стягнення якимось чином впливає на виплату допомоги по безробіттю, зокрема і на її розмір, а саме, що сума чи розмір допомоги по безробіттю, які виплачуються безробітному, мають бути зменшені на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.

47. Відхиляючи доводи відповідача про те, що оскільки з нього стягнуто оплату за час вимушеного прогулу без вирахування суми допомоги по безробіттю, то заявлені до стягнення кошти повинні стягуватись безпосередньо з ОСОБА_1 , суд першої інстанції слушно зауважив, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав у цей час. Тобто, саме оплата за час вимушеного прогулу зменшується, в тому числі, на отриману допомогу по безробіттю, а не навпаки.

48. Частина четверта статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", покладена в основу даного позову, не передбачає жодних підстав чи можливостей зменшити суму виплаченого безробітному та вартості наданих соціальних послуг, які підлягають відшкодуванню роботодавцем у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, в тому числі, і на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 09.07.2018 у справі № 914/1875/17 та від 12.06.2018 у справі № 914/2087/17.

49. З урахуванням викладеного в сукупності, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог Київського міського центру зайнятості до ГУНП в Київській області про стягнення на користь позивача коштів у розмірі 31 669,54 грн, які були безпідставно виплачені безробітному з вини роботодавця.

50. Разом із тим, у відзиві на позовну заяву відповідач заявив про застосування позовної давності, посилаючись на те, що позивачем пропущено строк на звернення до суду за захистом свого права.

51. Як визначено статтею 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

52. За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

53. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

54. Статтею 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

55. За приписами ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

56. При цьому згідно із ч. 1 ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

57. Як правильно зазначив суд першої інстанції, виходячи з положень ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", право вимоги Фонду до роботодавця щодо утримання суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному виникає у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

58. Так, на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.10.2017 у справі № 826/16864/16 наказом ГУНП в Київській області № 690 о/с від 27.10.2017 ОСОБА_1 поновлено на роботі.

59. Отже, право вимагати від відповідача сум страхових коштів та вартості соціальних послуг, наданих безробітному ОСОБА_1 , виникло у позивача з 28.10.2017, тобто на наступний день, що слідує після видання відповідачем наказу № 690 о/с від 27.10.2017 про поновлення ОСОБА_1 на роботі, відтак, позивач для захисту своїх прав та інтересів у межах визначеної ст. 257 ЦК України позовної давності міг звернутися до суду з даним позовом до 28.10.2020 включно.

60. У той же час, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.".

61. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" з 12.03.2020 установлено карантин на усій території України, який тривав станом на дату звернення позивача з даним позовом - 26.04.2023.

62. Отже, як правильно вказав суд першої інстанції, позовну давність за вимогою про стягнення з відповідача виплаченої допомоги по безробіттю в силу приписів п. 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України було продовжено на строк дії карантину.

63. Відтак, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що у зв`язку з продовженням строків, визначених ст. 257 ЦК України, у суду відсутні правові підстави для застосування позовної давності за вищезазначеною вимогою.

64. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначає, що до ГУНП в Київській області застосовується подвійне притягнення до відповідальності, оскільки ОСОБА_1 отримав допомогу по безробіттю та заробітну плату за час вимушеного прогулу. У такому випадку, на думку скаржника, повернення Київському міському центру зайнятості суми виплаченого безробітному забезпечення та вартості наданих соціальних послуг доречно було б покласти на ОСОБА_1 , оскільки у разі задоволення позовних вимог щодо повернення виплаченого забезпечення (допомоги по безробіттю) з ГУНП в Київській області відбудеться подвійне стягнення.

65. Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з такими твердженнями скаржника та зазначає наступне.

66. В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції правильно встановлено, що сума соціальної допомоги по безробіттю в розмірі 31 669,54 грн, яка виплачена позивачем ОСОБА_1 , підлягає відшкодуванню в порядку, визначеному статтями 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а виплати, що були присуджені ОСОБА_1 на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.10.2017 у справі № 826/16864/16 в порядку статті 235 Кодексу законів про працю України, є сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто види юридичної відповідальності відповідача перед позивачем та перед безробітним є різними, що не суперечить приписам статті 61 Конституції України.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 21.03.2018 у справі № 910/12913/17 та від 12.07.2018 у справі № 914/586/17.

67. Частиною першою статті 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

68. Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що з роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

69. Частиною першою статті 34 та частиною четвертою статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", положення яких наведено вище, передбачено право Фонду стягувати з роботодавця та обов`язок роботодавця відшкодувати суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі.

70. Як вбачається з положень ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", ключовим критерієм для визначення підстав для стягнення з роботодавця суми допомоги по безробіттю (соціального забезпечення), виплаченої на користь застрахованої особи, є неправомірне звільнення особи та подальше її поновлення на роботі або інші передбачені законом неправомірні дії чи бездіяльність роботодавця.

71. Відповідно до наказу Дніпровської районної філії Київського міського центру зайнятості від 16.09.2022 № 45, з огляду на ст. 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, статтю 4 Закону України "Про зайнятість населення", Порядок розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 13.02.2009 № 60/62, а також на підставі акта № 1246 від 09.09.2022, Київським міським центром зайнятості вирішено вжити заходи щодо повернення коштів у сумі 31 669,54 грн, виплачених у вигляді допомоги по безробіттю ОСОБА_1 , з ГУНП в Київській області у зв`язку з поновленням особи на посаді за рішенням суду.

72. Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про стягнення з відповідача 31 669,54 грн, і таке стягнення, всупереч твердженню відповідача, не є подвійною відповідальністю.

73. Щодо твердження відповідача, що ОСОБА_1 не повідомив суд про отримання ним допомоги по безробіттю, хоча зобов`язаний був це зробити відповідно до ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", колегія суддів зазначає таке.

74. Як правильно зазначив суд першої інстанції, виходячи з положень ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", на безробітного покладено обов`язок повідомляти центри зайнятості лише про обставини, що впливають на умови виплати йому забезпечення.

75. Відповідачем не наведено суду жодної норми чинного законодавства, яка б передбачала обов`язок безробітного повідомляти центри зайнятості саме про стягнення на його користь коштів за час вимушеного прогулу, і, головне, що таке стягнення якимось чином впливає на виплату допомоги по безробіттю, зокрема і на її розмір, а саме, що сума чи розмір допомоги по безробіттю, які виплачуються безробітному, мають бути зменшені на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.

76. Доводи ж відповідача про те, що оскільки з нього стягнуто оплату за час вимушеного прогулу без вирахування суми допомоги по безробіттю, то заявлені до стягнення кошти повинні стягуватись безпосередньо з ОСОБА_1 , є безпідставними, позаяк при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав у цей час. Тобто, саме оплата за час вимушеного прогулу зменшується, в тому числі, на отриману допомогу по безробіттю, а не навпаки.

77. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності" роботодавець - юридична особа (підприємство, установа, організація) або фізична особа - підприємець, яка в межах трудових відносин використовує працю фізичних осіб.

78. Матеріалами справи підтверджується, що саме ГУНП в Київській області є роботодавцем по відношенню до ОСОБА_1 в розумінні ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а тому саме на нього покладено обов`язок відшкодувати суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

79. Таким чином, твердження відповідача не відповідають дійсним обставинам та спростовуються зазначеними нормами закону.

80. Що стосується позовної давності, суд першої інстанції правильно визначив, що відповідний строк не є пропущеним, та обґрунтував свою позицію посиланням на відповідне законодавство, і колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками місцевого господарського суду.

81. За таких обставин, місцевий господарський суд правомірно задовольнив вимогу позивача про стягнення з відповідача виплаченої допомоги по безробіттю в розмірі 31 669,54 грн.

82. Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у справі № 910/6662/23 законним та обґрунтованим, а тому не вбачає підстав для його зміни або скасування.

83. З іншого боку, судом першої інстанції вже було надано позивачу вичерпну відповідь на всі істотні питання стосовно кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не містять нових обставин, тому колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає необхідності в тому, щоб детально відповідати на кожен довід.

84. Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в його апеляційній скарзі, такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

85. Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

86. Відповідно до положень ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

87. Згідно зі ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

88. З огляду на викладені обставини, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у справі № 910/6662/23 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування або зміни не вбачається.

89. За таких обставин, підстави для задоволення апеляційної скарги ГУНП в Київській області відсутні.

Судові витрати

90. У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги судові витрати за її розгляд відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у справі № 910/6662/23 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку з урахуванням вимог п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді І.П. Ходаківська

О.О. Євсіков