РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.04.2024Справа № 910/4190/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Пелешка Павла Тимофійовича ( АДРЕСА_1 (адреса для листування: АДРЕСА_2 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (вул. Гната Хоткевича 20, м. Київ, 02094)

про стягнення 241 658,94 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Пелешок Павло Тимофійович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" про стягнення 241 658,94 грн., а саме 181 038,00 грн. основного боргу, 13 590,25 грн. пені та 47 030,69 грн. втрат від інфляції, а також витрат по сплаті судового збору в сумі 3 624,89 грн. та 12 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором № 22/11-02/ЄР про надання послуг від 22.11.2021 року в частині своєчасної та повної оплати послуг з відновлення гідрологічного стану меліоративної канави золовідвалу, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані пеня та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.03.2023 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через канцелярію суду 11.04.2023 року від позивача на виконання вимог ухвали суду від 31.03.2023 року надійшла заява б/н від 08.04.2023 року з доданими доказами на усунення недоліків позовної заяви, розглянувши які суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 12.04.2023 року позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/4190/23, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та враховуючи незначну складність справи, за відсутності клопотань про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, суд прийшов до висновку про розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Судом встановлено, що від відповідача 26.04.2023 року через канцелярію суду надійшло клопотання № 12/5-18/930 від 21.04.2023 року про розгляд справи № 910/4190/23 за правилами загального позовного провадження, а також через систему "Електронний суд" 28.04.2023 року - клопотання про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву та зустрічного позову б/н від 28.04.2023 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.05.2023 року у задоволенні клопотання відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" про розгляд справи № 910/4190/23 в порядку загального позовного провадження відмовлено. Клопотання відповідача про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву та зустрічного позову задоволено, продовжено відповідачу строк для подання відзиву на позов та зустрічної позовної заяви до 12.05.2023 року.

Так, від відповідача 16.05.2023 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву №12/5-18/1115 від 12.05.2023 року з доказами його надсилання на адресу позивача, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує та зазначає про те, що позивачем в порушення пунктів 1.3, 3.1, 6.3.11 Договору та ДБН В.2.4-3:2010; ДБН В.1.2-2; ДБН В.1.2- 6; ДБН В. 1.2-7; ДБН В. 1.1 -7; ДБН В. 1.2-4 і ДСТУ Б А.2.2-7; ДБН В. 1.2-8, ДБН А.2.2-1, ДБН В. 1.2- 4 та ДСТУ Б А.2.2-7; ДБНВ.1.2-9; ДБН В.1.2-10; ДБН В.1.2-11 не були оформлені та надані ТОВ «Євро-Реконструкція» результати наданих послуг, а саме відповідні протоколи та акти щодо випробування та відповідності гідротехнічної споруди об`єкту енергетики (меліоративна система), у зв`язку з чим підстав для оплати наданих послуг не має.

У відзиві на позовну заяву відповідач також зазначає про те, що ФОП Пелешок Павло Тимофійович зареєстрований у смт. Каланчак, Каланчацький район, Херсонська область, яке є тимчасово окупованою територією, в той час як Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" встановлено заборону на здійснення суб`єктами господарювання своєї діяльності, якщо їхньою юридичною адресою було визначено тимчасово окуповану територію України.

Крім того відповідач вказує, що частиною 6 статті 13 зазначеного Закону України передбачено, що переказ коштів між тимчасово окупованою територією та іншою територією України забороняється, у зв`язку з чим погашення заборгованості за Договором за надані позивачем послуги та проведення розрахунків можливе виключно після зміни податкової адреси позивача на підконтрольну територію України.

У відзиві на позовну заяву відповідач, заперечуючи проти стягнення на користь позивача суми основного боргу та штрафних санкцій зазначає про те, що неналежне виконання умов Договору було обумовлено настанням форс-мажорних обставин, а саме введенням воєнного стану на території України з 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, що відповідно до пункту 8.3 Договору є підставою для відкладення строку виконання зобов`язань за Договором та відповідно до пункту 8.1 Договору є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Також у поданому до суду відзиві відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог в частині стягнення пені.

Окрім цього у відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено, що попередній (орієнтовний) розмір судових витрат, які відповідач очікує понести у зв`язку з розглядом даної справи, не буде перевищувати 50 000,00 грн.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від позивача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відповіді на відзив та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 166 ГПК України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки Фізична особа підприємець - Пелешок Павло Тимофійович не скористався наданими йому процесуальними правами, зокрема, позивачем не надано на адресу суду відповіді на відзив на позовну заяву, за відсутності заперечень проти розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 22.11.2021 року між Фізичною особою підприємцем - Пелешок Павлом Тимофійовичем (виконавець за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» (замовник за договором, відповідач у справі) укладено Договір №22/11-02/ЕР про надання послуг (далі - Договір), відповідно до умов пункту 1.1 якого Виконавець зобов`язується за завданням Замовника надати послуги з відновлення гідрологічного стану меліоративної канави золовідвалу Замовника за адресою: вул. Здолбунівська у м. Києві, код ДК 021:2015 - 90640000-5 Послуги з очищення та спорожнення стічних канав (90641000-2 Послуги з очищення стічних канав), а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги на умовах, визначених цим Договором.

Розділами 1-10 Договору сторони погодили предмет договору, ціну договору, якість послуг, порядок здійснення оплати та надання послуг, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, обставини непереборної сили, порядок вирішення спорів, строк дії договору тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Згідно пункту 10.1 Договору сторони погодили, що цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє по 31.12.2021 року (включно), але в будь-якому разі до виконання сторонами своїх зобов`язань.

Як свідчать матеріали справи, вказаний Договір підписаний представниками виконавця і замовника та скріплений печатками обох сторін.

З урахуванням предмету та суб`єктного складу сторін договорів, які є основними ознаками договору та дають змогу кваліфікувати вид договору незалежно від того, яке найменування привласнили йому сторони, судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором будівельного підряду, який підпадає під правове регулювання норм глави 33 Господарського кодексу України та §1, 3 глави 61 Цивільного кодексу України.

Відповідно до приписів частин 1, 2 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно зі статтею 875 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями статті 318 Господарського кодексу України, за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 1.3 Договору результатом надання послуг за цим Договором є належним чином відновлений гідрологічний стан меліоративної канави Замовника з ущільненням укосів.

Згідно з пунктом 1.2 Договору Номенклатура та обсяг Послуг зазначені в Технічних вимогах (Додаток № 2 до цього Договору).

Так, сторонами узгоджено та підписано Додаток №2 до Договору «Технічні вимоги», відповідно до яких визначено: місце надання послуг - м. Київ, вул. Здолбунівська, меліоративна канава золовідвалу; характеристики об`єкту - Гілка меліоративного канави в земляному руслі, знаходиться у луговій зоні, яка починається з перетоку золовідвалу по вулиці Здолбунівська в м. Києві. Загальний обсяг послуг, що планується до виконання становить 3 604 м. куб.; вимоги до надання послуг; організаційні положення; вимоги до результатів робіт - Строк дії гарантії на надані послуги складає 12 місяців з дня підписання обома сторонами акту здачі-приймання наданих послуг.

Відповідно до частини 1 статті 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Згідно з пунктом 5.1 Договору термін надання послуг: протягом 30-ти робочих днів з моменту отримання від Замовника попередньої оплати, визначеної в пункті 4.1.1. Договору.

Виконавець протягом чотирьох календарних днів з дати отримання попередньої оплати забезпечує доставку спецтехніки на місце надання послуг (пункт 5.2 Договору).

Місце надання послуг: м. Київ, вул. Здолбунівська, меліоративна канава золовідвалу Замовника (пункт 5.3 Договору).

Згідно частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За приписами частин 1, 3 статті 843 Цивільного кодексу України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі. Якщо робота виконується відповідно до кошторису, складеного підрядником, кошторис набирає чинності та стає частиною договору підряду з моменту підтвердження його замовником. Кошторис на виконання робіт може бути приблизним або твердим. Кошторис є твердим, якщо інше не встановлено договором (частини 1, 2 статті 844 Цивільного кодексу України).

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що ціна цього Договору визначається Договірною ціною, яка розраховується на підставі Доповнень до Договірної ціни, які разом є Додатком № 1 до цього Договору та становить 462 076,00 грн. без урахування ПДВ.

Зокрема, сторонами погоджені та підписані Додаток №1 до Договору «Договірна ціна» та Доповнення 1 до договірної ціни «Локальний кошторис на будівельні роботи №2-1-1», відповідно до яких договірна ціна за Договором з урахуванням витрат підрядника за підсумком становить 462 076,00 грн.

Згідно частини 1 статті 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором (частина 2 статті 854 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 4 статті 879 Цивільного кодексу України оплата робіт проводиться після прийняття замовником збудованого об`єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.

Пунктом 4.1. Договору сторони узгодили, що оплата за надані послуги здійснюється на підставі виставленого Виконавцем рахунку в наступному порядку:

- в якості попередньої оплати Замовник протягом 10-ти календарних днів з дати отримання рахунку, перераховує Виконавцю 50% від ціни Договору, що становить - 231 038,00 грн. без урахування ПДВ (пункт 4.1.1 Договору);

- остаточна оплата у розмірі 50% від ціни Договору, що становить - 231 038,00 грн. без урахування ПДВ, здійснюється Замовником протягом 30-ти календарних днів з дати підписання сторонами Акту приймання-передачі наданих послуг (пункт 4.1.2 Договору).

Доказів узгодження сторонами іншого строку та/або порядку оплати виконаних за Договором робіт матеріали справи не містять.

Отже, відповідно до вимог закону та умов Договору позивач зобов`язаний виконати належним чином обумовлені договором будівельні роботи та здати їх відповідачу за актами форми КБ-2В та довідками форми КБ-3, після чого він отримує право вимоги від останнього оплати виконаних робіт в строки та в розмірі, встановленому Договором.

Наразі, доказів здійснення відповідачем 50% передплати згідно п.4.1 Договору матеріали справи не містять.

Згідно з частинами 4,5 статті 882 Цивільного кодексу передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими. Прийняття робіт може здійснюватися після попереднього випробування, якщо це передбачено договором будівельного підряду або випливає з характеру робіт. У цьому випадку прийняття робіт може здійснюватися лише у разі позитивного результату попереднього випробування.

Частиною 1 статті 853 Цивільного кодексу України передбачено, що замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Таким чином, відповідно до вимог закону та умов Договору позивач зобов`язаний виконати належним чином обумовлені договором роботи та здати їх відповідачу, після чого він отримує право вимоги від останнього оплати виконаних робіт в строки та в розмірі, встановленому Договорами підряду.

Суд зазначає, що відповідно до норм чинного законодавства підрядник не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання замовника до підписання акта виконаних робіт, а має лише констатувати факт відмови від підписання акта.

У свою чергу, обов`язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт негайно про них заявити (у тому числі шляхом мотивованої відмови від підписання акта виконаних робіт) законом покладений саме на замовника.

В силу частини 2 статті 853 Цивільного кодексу України замовник, який прийняв роботу без перевірки, позбавляється права посилатися на недоліки роботи, які могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (явні недоліки).

У відповідності до пункту 5.10 Договору здавання-приймання послуг здійснюється відповідно до чинних норм і правил та оформляється Актом приймання-передачі наданих послуг.

За матеріалами справи судом встановлено, що на виконання умов Договору позивачем виконані, а відповідачем прийняті по обсягу та якості роботи на суму 462 076,00 грн., що підтверджується підписаними повноважними представниками сторін та скріпленими печатками замовника та виконавця Актом приймання виконаних будівельних робіт від 31.12.2021 року (форми КБ-2В) за грудень 2021 року на суму 462 076,00 грн., а також відповідною Довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати від 31.12.2021 року (форми КБ-3) за грудень 2021 року на суму 462 076,00 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Як вбачається із наданих позивачем копій акту приймання виконаних будівельних робіт та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання робіт за вказаним актом та довідкою відсутні, зокрема, замовник претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт не має.

Доказів пред`явлення відповідачем претензій щодо виявлених відхилень при виконанні робіт від належної якості, обсягів та ціни робіт, а також термінів виконання робіт, як і обґрунтованих письмових відмов від їх оплати до суду не надходило, будь-які докази відступів від умов Договору, відмови від приймання виконаних робіт та підписання акту і довідки про вартість останніх на час приймання робіт, а також заперечення щодо повного та належного виконання позивачем умов Договору у вказаній частині з боку відповідача відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов`язання по виконанню робіт, обумовлених Договором та в обсягах, зазначених в Акті приймання виконаних будівельних робіт та Довідці про вартість виконаних будівельних робіт та витрати, а відповідачем, у свою чергу, прийнято виконання цих робіт у вказаних обсягах без будь - яких зауважень.

Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо виконання договору, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України (п. 8 ст. 181 Господарського кодексу України).

В свою чергу в силу ч.1 ст. 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією зі сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.

За загальним правилом, визначеним ч. 2 вказаної норми при зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

Частиною 3 ст. 538 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання однією із сторін у зобов`язані свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або не виконає його в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Суд зазначає, що вказане правило має загальний характер та розповсюджується на будь - які зустрічні зобов`язання, до яких відносяться і зобов`язання, які випливають із договору підряду.

При цьому за приписами ч. 4 ст. 538 Цивільного кодексу України якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Тобто, позивачем здійснено виконання своїх зобов`язань з відновлення гідрологічного стану меліоративної накави золовідвалу замовника, незважаючи на ненастання строку їх виконання іншою стороною, до моменту надходження від відповідача коштів авансової передплати в сумі 231 038,00 грн. у відповідності до умов п. 4.1.1 Договору, позивач не скористався належним йому передбаченим ч. 3 ст. 538 Цивільного кодексу України правом зупинити або відмовитись частково чи в повному обсязі від виконання свого обов`язку щодо виконання робіт за Договором внаслідок невиконання ТОВ "Євро-Реконструкція" зобов`язання щодо 50% попередньої оплати зазначених робіт. При цьому, оскільки позивачем здійснено виконання умов Договору щодо відновлення гідрологічного стану меліоративної канави в обумовленому правочином обсязі незважаючи на невиконання іншою стороною свого обов`язку, відповідач повинен виконати свій обов`язок щодо оплати виконаних позивачем робіт в повному обсязі.

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, за висновками суду, з урахуванням положень укладеного між сторонами Договору, документом, який підтверджує як факт виконання позивачем зобов`язання з виконання робіт за завданням відповідача так і факт виникнення у останнього зобов`язання з їх оплати, є акт приймання виконаних будівельних робіт та довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати, які мають бути сторонами належним чином оформлені та підписані без будь - яких зауважень.

Тобто, саме ці документи є первинними бухгалтерськими документами, які засвідчують здійснення господарських операцій і містять інформацію про вартість виконаних робіт.

Таким чином, підписання та узгодження замовником (відповідачем) акту приймання виконаних будівельних робіт та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/174, та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, виходячи з приписів чинного законодавства та умов Договору є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за виконані позивачем підрядні роботи.

Вищенаведене в сукупності дає змогу стверджувати, що укладення між сторонами Договору № 22/11-02/ЕР від 22.11.2021 року було спрямоване на виконання позивачем будівельних робіт щодо відновлення гідрологічного стану меліоративної канави золовідвалу, відтак, виконаному позивачем обов`язку з виконання будівельних робіт за замовленням відповідача, кореспондує обов`язок відповідача як замовника із підписання актів наданих послуг в разі відсутності відмови від їх прийняття та своєчасної оплати виконаних підрядником робіт, результати яких було прийнято.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Таким чином, з урахуванням положень статті 530 Цивільного кодексу України та умов пункту 4.1 Договору, а також зважаючи на дату підписання сторонами актів форми КБ-2в, КБ-3 від 31.12.2021 року відповідач мав здійснити повну оплату вартості виконаних позивачем будівельних робіт у строк до 30.01.2022 року (включно).

Проте, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» як замовник не виконало взяті на себе зобов`язання відповідно до умов Договору в частині повної та своєчасної оплати за виконані позивачем як підрядником будівельні роботи, сплативши після підписання 31.12.2021 року акту приймання виконаних робіт та довідки про вартість виконаних будівельних робіт на користь ФОП Пелешок П.Т. грошові кошти в загальній сумі 281 038,00 грн., а саме 14.01.2022 року кошти у сумі 50 000,00 грн. та 04.02.2022 року - у сумі 231 038,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією банківської виписки за період з 19.11.2021 - 28.02.2023 року, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість за Договором у розмірі 181 038,00 грн.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань з оплати виконаних робіт та з метою досудового врегулювання спору позивач 13.01.2023 року звертався до замовника з претензією б/н від 13.01.2023 року про погашення заборгованості за Договором у сумі 181 038,00 грн., копія якої наявна в матеріалах справи.

Факт надсилання вказаної претензії та отримання її відповідачем 19.01.2023 року підтверджується наявними в матеріалах справи копіями опису кладення у цінний лист від 13.01.2023 року, накладною №907 від 13.01.2023 року, фіскального чеку та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №907 від 13.01.2023 року.

У відповідь на вказану претензію відповідач листом №12/5-19/978 від 27.04.2023 року повідомив позивача про неможливість проведення остаточної оплати за Договором, оскільки ФОП Пелешок П.Т. не були оформлені та надані ТОВ «Євро-Реконструкція» документи на виконання умов пункту 6.3.11 та 1.3 Договору, що підтверджують відновлення гідрологічного стану меліоративної канави замовника з ущільненням укосів у порівнянні до стану, в якому знаходився об`єкт до виконання Договору.

З урахуванням вищевикладеного, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом, відповідач свої зобов`язання щодо перерахування коштів за виконані позивачем будівельні роботи в розмірі 181 038,00 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору не виконав, в результаті чого у останнього станом на час звернення до суду утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у встановленому судом вище розмірі, яку позивач просив стягнути в судовому порядку.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктах 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору № 22/11-02/ЕР від 22.11.2021 року або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення даного Договору на час його підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, зважаючи на відсутність на час розгляду даної справи заперечень відповідача щодо розміру заборгованості за Договором, позаяк відповідач заперечує щодо наявності боргу з оплати робіт взагалі, суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначив розмір заборгованості за виконані роботи за Договором на підставі наданих позивачем доказів.

Водночас, заперечуючи проти позову відповідач посилається на те, що в порушення умов пунктів 1.3 та 6.3.11 Договору результати виконання робіт за Договором не були передані відповідачеві, у зв`язку з чим акт приймання виконаних будівельних робіт без оформлення документів, що підтверджують досягнення результатів надання послуг за Договором (протоколів та актів випробувань та відповідності гідротехнічної споруди об`єкту енергетики), не є достатньою підставою для оплати за Договором.

Так, відповідно до пункту 1.3 Договору результатом надання послуг за цим Договором є належним чином відновлений гідрологічний стан меліоративної канави замовника з ущільненням укосів.

Вимоги до результатів послуг визначено у Додатку №2 до Договору «Технічні вимоги», згідно якого Виконавець гарантує, що послуги з відновлення гідрологічного стану меліоративної канави не мають негативного впливу на навколишнє середовище, відповідають встановленим законодавством нормам, які передбачають застосування заходів із захисту довкілля. Строк дії гарантії на надані послуги - 12 місяців з дня підписання обома сторонами акту здачі-приймання наданих послуг.

Виконавець зобов`язаний після закінчення надання послуг за Договором передати замовнику результат послуг (пункт 6.3.11 Договору), а також своєчасно надати замовнику Акт приймання-передачі наданих послуг (пункт 6.3.9 Договору).

Здавання-приймання послуг здійснюється відповідно до чинних норм і правил та оформляється Актом приймання-передачі наданих послуг (пункт 5.10 Договору).

Разом з тим суд зазначає, що обов`язку підрядника передати результат надання послуг за Договором відповідає обов`язок замовника прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі (частина 1 статті 853 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 2 статті 853 Цивільного кодексу України замовник, який прийняв роботу без перевірки, позбавляється права посилатися на недоліки роботи, які могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (явні недоліки).

Порядок приймання-передачі наданих послуг визначений також умовами пунктів 4.2 - 4.4 Договору, згідно з якими Виконавець після закінчення надання послуг, протягом 2-х робочих днів, передає Замовнику 2 (два) примірники Акту приймання-передачі наданих послуг. Після надання Виконавцем Замовнику документів, зазначених у пункті 4.2 цього Договору, Замовник розглядає їх та у разі виявлення недоліків письмово повідомляє про них Виконавцю протягом 5 робочих днів з дати отримання таких документів (пункт 4.3 Договору). У разі не виявлення недоліків Замовником, або їх вчасного усунення Виконавцем Замовник підписує відповідний Акт приймання - передачі наданих послуги протягом 5 робочих днів з дати його отримання.

За умовами пункту 5.11 Договору при виявленні у ході приймання послуг недоліків сторони протягом 5-ти робочих днів складають Акт про виявлені недоліки.

У разі відмови Виконавця від складання та/або підписання Акту про виявлені недоліки, Замовник має право підписати Акт про виявлені недоліки із залученням двох представників Замовника і у такому випадку підписаний таким чином Акт про виявлені недоліки вважатиметься таким, що підписаний належним чином сторонами цього Договору та обов`язковим для виконання Виконавцем.

Виконавець зобов`язується усунути власними коштами та силами зазначені недоліки протягом 20 днів з дати підписання сторонами Акту про виявлені недоліки, якщо інший строк не визначений цим Актом.

Замовник має право затримати частково та/або повністю остаточну оплату за надані послуги до моменту усунення таких недоліків.

Разом з цим судом за матеріалами справи встановлено та зазначено вище, що надані позивачем за Договором послуги з відновлення гідрологічного стану меліоративної канави золовідвалу за адресою: вул. Здолбунівська у м. Києві прийнято відповідачем за Актом приймання виконаних будівельних робіт від 31.12.2021 року без жодних зауважень щодо відповідності стану відновленої гідротехнічної споруди (меліоративної системи) вимогам нормативно-технічної документації, умовам нормативних документів України, ГОСТ, ДСТУ, ТУ, ДБН, тощо, що свідчить про те, що результат послуг за Договором був досягнутий, та відповідно Договір був виконаний позивачем належним чином та в повному обсязі.

Доказів складання між сторонами Акту про виявлені недоліки або докази звернення відповідача до позивача з вимогою про підписання складеного відповідачем в односторонньому порядку Акту про виявлені недоліки, що згідно з пунктом 5.11 Договору надає замовнику право затримати повністю або частково остаточну оплату за надані послуги до моменту усунення таких недоліків, відповідачем суду не надано.

При цьому обов`язок виконавця передати замовнику документи, що підтверджують відновлення гідрологічного стану меліоративної канави замовника з ущільненням укосів, а також їх перелік умовами пунктів 6.3.11 та 1.3 Договору та Технічними вимогами не встановлений.

Отже відповідач, який прийняв виконані позивачем підрядні роботи без зауважень, не заявивши про їх недоліки (зокрема, про відсутність документів, що підтверджують досягнення результату надання послуг), за відсутності підстав для затримання повністю або частково остаточну оплату за надані послуги, зобов`язаний оплатити виконані та прийняті підрядні роботи.

Враховуючи вищевикладене суд зазначає про помилковість тверджень відповідача з посиланням на положення пунктів 1.3 та 6.3.11 Договору про неналежне виконання позивачем робіт за Договором та недосягнення результату робіт за укладеним правочином, та додатково наголошує на умовах Договору щодо права замовника на здійснення контролю і технічного нагляду порядку надання послуг на відповідність якості та обсягам послуг відповідно до умов Договору, обладнання - державним стандартам та технічним умовам, погодження сторонами гарантійного 12-місячного строку на надані послуги з дати підписання акту приймання - передачі (п.3.6 Договору), відсутність доказів звернення відповідача до виконавця в межах гарантійного строку та/або інших підрядних організацій щодо усунення недоліків як в спірний період, так і під час використання результатів виконаних робіт.

Таким чином суд доходить висновку про наявність підстав для оплати наданих позивачем послуг на суму 462 076,00 грн., які оформлені підписаним сторонами Договору Актом приймання виконаних будівельних робіт від 31.12.2021 року, у зв`язку з чим відмова відповідача від їх оплати з посиланням на невиконання робіт та недосягнення їх результату є необґрунтованою та безпідставною.

В частині заперечень відповідача проти задоволення позовних вимог у зв`язку з тим, що податкова адреса позивача знаходиться на тимчасово окупованій території, що унеможливлює проведення розрахунків за Договором, суд зазначає, що відповідно до статті 45.2 Податкового кодексу України податковою адресою юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресою місцезнаходженням Фізичної особи підприємця Пелешок Павла Тимофійовича є АДРЕСА_3 .

Статтею 1 Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", згідно п. 1 якого постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

Наразі, відповідними указами Президента України строк дії режиму воєнного стану продовжений до 13.05.2024 року.

Згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Так, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачені певні обмеження та заборони здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території.

Зокрема, згідно з частиною 2 статті 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 6 статті 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» переказ коштів між тимчасово окупованою територією та іншою територією України забороняється.

Однак, частиною 1 статті 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" встановлено, що положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.

В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається:

1) сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях;

2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території інших тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;

3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку;

4) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1, 2 і 3 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.

При цьому рішень Кабінету Міністрів України щодо поширення положень статті 13 Закону на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями, наразі немає.

За даними переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджених наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022, вся територія Скадовського району є тимчасово окупованою з 24.02.2022 року.

В свою чергу, смт. Каланчак перебуває на території Скадовського району Херсонської області.

Отже, Скадовська територіальна громада Херсонської області визнана тимчасово окупованою територією в умовах воєнного стану у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (тобто передбаченою пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону територією), а відтак встановлені статтею 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території не поширюються на територію місця реєстрації позивача, що спростовує викладені відповідачем доводи.

При цьому, оскільки територія, на якій зареєстрований ФОП Пелешко П.Т. була окупована з 24.02.2022 року, у позивача відсутній обов`язок зміни своєї податкової адреси на іншу адресу - на підконтрольній Україні території для можливості здійснення з ним розрахунків.

Водночас суд враховує, що відповідно до статті 7 Господарського кодексу України відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Господарська діяльність здійснюється у сфері суспільного виробництва та має економічні властивості.

З правового аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що відповідно до статті 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" існує заборона саме господарської діяльності на тимчасово окупованій території України.

Однак спірна господарська операція, за якою у відповідача обліковується заборгованість відбувалась до тимчасової окупації смт. Каланчак Скадовського району Херсонської області, місцем надання послуг за Договором є м. Київ, вул. Здолбунівська (меліоративна канава золовідвалу), період надання послуг - грудень 2021 року, а тому посилання відповідача на частину 2 статті 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" є небунтованим та безпідставним.

Отже, враховуючи викладене в сукупності суд приходить до висновку, що наведені ТОВ «Євро-Реконструкція» доводи не спростовують наявності в нього обов`язку перед ФОП Пелешок Павлом Тимофійовичем зі сплати заявленої в позові заборгованості.

Окрім того, заперечуючи проти задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу та штрафних санкцій відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на пункти 8.1 - 8.3 Договору, відповідно до яких Сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за Договором, якщо це невиконання є наслідком непереборної сили (форс-мажорних обставин).

Під форс-мажорними обставинами розуміють надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, блокада, страйк, пожежа, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами цього Договору.

Строк виконання зобов`язань відкладається на строк дії форс-мажорних обставин (пункт 8.3 Договору).

Зазначаючи про наявність обставин непереборної сили, які є підставою для відкладення строку виконання зобов`язання щодо здійснення оплати за Договором та звільнення від відповідальності за повне або часткове невиконання зобов`язань за цим Договором, відповідач посилається на оголошення в Україні воєнного стану у зв`язку з військової агресією Російської Федерації проти України, тобто наголошує на настанні форс мажорних обставин, які засвідчені листом Торгово-промислової палатою України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року, в якому зазначається, що Торгово-промислова палата України на підставі ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Суд зазначає, що згідно статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до частини 1 статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Узагальнюючими обставинами непереборної сили є їх об`єктивна і абсолютна дія, яка розповсюджується на невизначене коло осіб та неможливість передбачення та відвернення цих обставин. До таких обставин відносяться перш за все природні та техногенні явища катастрофічного характеру (землетрус, повінь, пожежі тощо), а також соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо).

Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п. 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20)..

Частиною 2 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Виходячи з аналізу статті 218 Господарського кодексу України звільнення сторони від відповідальності у разі настання обставин непереборної сили (форс-мажору) відбувається за умови, якщо дані обставини безпосередньо вплинули на своєчасне виконання договірних зобов`язань.

Разом з тим, при вирішенні питання щодо впливу обставин непереборної сили має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Так, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21 та від 30.11.2021 у справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і під час їх виникнення сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести не тільки наявність таких обставин, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Також доведення наявності обставин непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона повинна довести не тільки наявність таких обставин, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання зобов`язання; доведення наявності обставин непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово підкреслював, що сертифікат про засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом існування таких обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не зобов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 зазначив, що сертифікат Торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та в сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18). Адже визнання сертифіката Торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Суд відзначає, що повномасштабна військова агресія Російської Федерації проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, та зумовлені цими діями наслідки, є обставиною, яка за умови доведення неможливості виконання учасником цивільних правовідносин своїх договірних зобов`язань, може бути кваліфікована судом як форс-мажор та бути підставою для звільнення такої особи від відповідальності за порушення такого зобов`язання.

Наприклад, зумовленими військовою агресією обставинами, які унеможливлюють виконання грошових зобов`язань, можуть слугувати непрацюючі банки (в тому числі внаслідок хакерської атаки), встановлення урядом обмежень щодо переказу коштів (їх обсягу) тощо.

Водночас, відповідачем не наведено жодних обставин, які б перешкоджали йому здійснити оплату за Договором за надані позивачем послуги.

Наразі, судом встановлено згідно з реєстром судових рішень обставини здійснення відповідачем починаючи з 24.02.2024 року активної судово - позовної діяльності, як в процесуальному статусі відповідача та боржника, так і в якості позивача щодо стягнення заборгованості.

Більш того, Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» у відзиві на позовну заяву визнає наявність в нього обов`язку по оплаті підрядних робіт та зазначає, що після того, як ФОП Пелешок П.Т. змінить свою податкову адресу відповідач проведе з ним розрахунки за Договором у повному обсязі, що дає суду підстави для висновку, що відповідач до звернення позивача із даним позовом до суду усвідомлював наявність у нього грошового зобов`язання з оплати наданих послуг та не пов`язаність такого обов`язку із повномасштабною військовою агресією.

При цьому суд враховує, що відповідно до умов пункту 4.1 Договору відповідач мав здійснити остаточну оплату за Договором у строк до дати 30.01.2022 року, станом на яку ще не було введено на території України воєнного стану, що виключає наявність обставин неможливості своєчасного виконання грошового зобов`язання внаслідок непереборної сили (форс-мажору).

В той же час суд враховує, що за умовами пункту 8.5 Договору сторони погодили, що виникнення зазначених обставин не є підставою для відмови Замовника від сплати Виконавцю за послуги, які були фактично виконані до виникнення форс-мажорних обставин, а тому, за висновком суду, вказані відповідачем форс-мажорні обставини у будь-якому випадку не могли бути причиною невиконання останнім грошових зобов`язань за Договором щодо оплати фактично виконаних позивачем підрядних робіт у грудні 2021 року.

Крім того, оскільки законодавство не містить встановленого строку для повідомлення про форс-мажор, оголошення форс-мажору має здійснюватися в порядку, передбаченому умовами Договору.

Відповідно до пункту 8.4 Договору Сторони зобов`язані негайно повідомити про обставини форс-мажору та протягом 5 робочих днів з дня отримання документу, виданого Торгово-промисловою палатою України, надати його належним чином засвідчену копію іншій Стороні.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача про виникнення обставин непереборної сили відповідно до пункту 8.4 Договору, що позбавляє відповідача права посилатися на такі обставини як на підставу звільнення від відповідальності.

Тобто, відповідачем не доведено, що неможливість оплати за Договором сталася саме у зв`язку з наявністю воєнних дій на території України, а отже за відсутності підтвердження наявності тих обставин, які заважали відповідачу оплатити наявну заборгованість за надані послуги, вказані обставини у розумінні пункту 8.3 Договору не можуть свідчити про можливість відстрочення виконання ним своїх зобов`язань.

Отже, враховуючи вищенаведене в сукупності, суд дійшов висновку щодо доказової необґрунтованості посилань відповідача на наявність підстав для звільнення останнього як від обов`язку здійснення повної та своєчасної оплати за Договором, так і від відповідальності за порушення строків оплати наданих послуг, відтак посилання у відзиві на позовну заяву на форс-мажорні обставини не є підставою для звільнення ТОВ «Євро-Рекнострукція» від обов`язку здійснити оплату у розмірі 181 038,00 грн. за надані послуги та від відповідальності за невиконання умов Договору.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань за Договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів оплати виконаних позивачем робіт відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 181 038,00 грн. основного боргу за виконані за вказаним Договором роботи підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

За умовами пункту 7.5 Договору у разі порушення строків остаточної оплати за цим Договором Замовник зобов`язаний сплатити на користь Виконавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент виникнення заборгованості за кожен день прострочки від суми заборгованості.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо оплати наданих послуг у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення на підставі пункту 7.5 Договору пеню в сумі 13 590,25 грн. за період 16.03.2022 - 30.07.2022 року, а також на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 47 030,69 грн. втрат від інфляції за загальний період прострочення з 01.02.2022 року по 31.01.2023 року, які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині пені та інфляційних втрат суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог в частині стягнення пені, оскільки позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами після спливу строку позовної давності, що, в свою чергу, на переконання відповідача є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені згідно статті 267 Цивільного кодексу України.

Суд вважає за необхідне зазначити, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Отже, дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд.

Суд зазначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 Цивільного кодексу України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Суд наголошує, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

При цьому, як зазначено в пункті 2.2. Постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 ГПК України, з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги.

Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому судом враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 у справі № 910/29752/15, положення глави 19 Цивільного кодексу України про строки позовної давності підлягають застосуванню з урахуванням положень частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, а тому:

1) якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права;

2) з огляду на те, що нарахування господарських штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію. Положення статті 266, частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою, до господарських санкцій не застосовується.

Близька за змістом правова позиція наведена також у постановах Верховного Суду від 22.07.2019 зі справи № 911/1563/18, від 22.08.2019 зі справи № 914/508/17, від 11.11.2019 зі справи № 904/1038/19, від 11.02.2020 у справі №916/612/19.

Судом за матеріалами справи встановлено факт несвоєчасного виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати наданих позивачем на підставі спірного Договору послуг з відновлення гідрологічного стану меліоративної канави, що є підставою для застосування передбачених приписами статті 549 Цивільного кодексу України та умовами пункту 7.5 Договору штрафних санкцій у вигляді пені.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до суду з даним позовом 15.03.2023 року (згідно дати оформлення поштового відправлення №507 на адресу суду), а отже враховуючи строк оплати наданих послуг за умовами пункту 4.1 Договору, строки позовної давності за вимогою позивача про стягнення з відповідача пені, нарахованої за Актом приймання виконаних будівельних робіт від 31.12.2021 року за заявлений позивачем період 16.03.2022 - 30.07.2022 року не спливли.

Разом з цим судом враховано, що пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX), який набрав чинності з 2 квітня 2020 року.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року: з 12 березня 2020 року з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу на всій території України запроваджено карантин. Карантин діє протягом всього часу з дати запровадження з 12.03.2020 року, та в подальшому був продовжений постановою Кабінету Міністрів України №383 від 25.04.2023 року до 30.06.2023 року.

Отже, відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу з урахуванням дії карантину на території України з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року строк позовної давності збільшено на увесь строк дії карантину.

Крім того, згідно з пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Розділ "Прикінцеві положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 згідно із Законом України "Про несення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" № 2120-IX від 15.03.2022 року (далі Закон України № 2120-IX від 15.03.2022 року).

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022 на території України із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан строком на 30 діб, який продовжено згідно зі змінами, внесеними Указами Президента № 133/2022 від 14.03.2022 року, № 259/2022 від 18.04.2022 року, № 341/2022 від 17.05.2022 року, № 573/2022 від 12.08.2022 року, № 757/2022 від 07.11.2022 року, № 58/2023 від 06.02.2023 року, № 254/2023 від 01.05.2023 року, № 451/2023 від 26.07.2023 року, № 734/2023 від 06.11.2023 року та № 49/2024 від 05.02.2024 року.

Отже, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу з урахуванням дії на території України воєнного стану з 24.02.2022 року по 13.05.2024 року строк позовної давності збільшено на увесь строк його дії.

Відповідно до положень статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним принципом, дія нормативно-правового акту в часі починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Наразі, судом встановлено за матеріалами справи, що з урахуванням строку повернення позики 27.10.2017 року, позовна давність за вимогами позивача станом на 12.03.2020 року, тобто на момент набрання чинності вказаним Законом України від 30.03.2020 року № 540-IX не спливла, відтак її перебіг було зупинено згідно Закону України від 30.03.2020 року № 540-IX та Закону України від 15.03.2022 року № 2120-ІХ, дія яких розповсюджується на спірні правовідносини, на період дії на території України карантину та воєнного стану.

Враховуючи вищевикладене, за висновками суду, клопотання відповідача про застування позовної давності до вказаних вимог є необґрунтованим та безпідставним.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення інфляційних втрат, з урахуванням визначеного позивачем періоду прострочення, судом встановлено, що розмір вказаних нарахувань відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та умовам Договору і є арифметично вірним, а тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 47 030,69 грн. інфляційних втрат за невиконання Договору підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також за результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявленої до стягнення пені судом встановлено, що розмір останньої, перерахований у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства в межах визначеного позивачем періоду становить 22 220,35 грн. пені, що є більшим, ніж заявлено позивачем. Проте, виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим статтею 46 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині пені, тому позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню в сумі, визначеній позивачем, а саме 13 590,25 грн.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо заявлених позивачем до стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 12 000,00 грн., то суд зазначає, що пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/200 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Стаття 16 Господарського процесуального кодексу України закріплює за учасниками справи право на користування правничою допомогою.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В свою чергу, з аналізу наведеної норми законодавства вбачається, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: не надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку ти доказами і доводам, що наводяться сторонами у справі, тобто суд не може діяти на корить будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам господарського судочинства.

Таким чином суд може зменшити розмір витрат на правову допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони, яка і зобов`язана довести не співмірність заявлених опонентом витрат.

При цьому заперечень щодо розміру заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу та/або заяв щодо неспівмірності таких витрат станом на час розгляду справи, відповідачем суду не надано.

Як встановлено судом за результатами розгляду вимог в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, позивачем долучено до матеріалів справи докази на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу, а саме: копію Договору про надання правової допомоги від 11.01.2023 року, укладеного між Фізичною особою підприємцем Пелешок Павлом Тимофійовичем (клієнт, позивач у справі) та адвокатом Кушнеренко Тамарою Валеріївною (адвокат); копію звіту від 14.03.2023 року, копію квитанції до прибуткового касового ордера №3 від 11.01.2023 року на суму 12 000,00 грн., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №497 від 11.10.2010 року на ім`я адвоката Кушнеренко Тамари Валеріївни.

За твердженням позивача, загальна сума оплачених та заявлених останнім до стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи № 910/4190/23, склала 12 000,00 грн.

За приписами пункту 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності щодо надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону).

В статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» наведені види адвокатської діяльності, а також роз`яснено, що адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Згідно з пунктом 1.1 Договору про надання правової допомоги від 11.01.2023 року, укладеного між ФОП Пелешок Павло Тимофійович (клієнт, позивач у справі) та Адвокатом Кушнеренко Тамара Валеріївна (адвокат), клієнт доручає, а адвокат зобов`язується надати послуги щодо складання процесуальних документів до суду щодо стягнення боргу за договором про надання послуг, складання претензій, надання консультацій.

У пункті 3.1 Договору визначено, що єдиною винагородою є гонорар, який встановлено пунктом 1 Додатку.

Згідно з пунктом 3.2 Договору сума гонорару сплачується одразу при укладання договору (основна сума гонорару).

Відповідно до наявного в матеріалах справи Звіту про списання суми гонорару за надання послуг у вигляді складених процесуальних документів та надання консультацій для ФОП Пелешок П.Т. від 14.03.2023 року - загальна сума гонорару становить 12 000,00 грн. (година роботи адвоката становить 800,00 грн.).

Згідно з пунктом 1 вказаного Звіту адвокат надав, а клієнт прийняв послуги з надання усних консультацій, складання претензії, підготовки позовної заяви, в тому числі виготовлення їх копій та додатків до них, всього 15 годин, що становить суму 12 000,00 грн., а саме: усні консультації - 2 години; складання претензії - 3 години; складання позовної заяви, виготовлення її копії та додатків до неї - 10 годин.

Вказаний Звіт підписаний адвокатом та клієнтом без зауважень щодо якості, обсягу, вартості та строків надання послуг.

При цьому позивачем на підтвердження оплати наданих послуг адвоката надано копію квитанції до прибуткового касового ордера №3 від 11.01.2023 року на суму 12 000,00 грн.

Суд зазначає, що відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України (заява № 19336/04, п. 269) визначено, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

В свою чергу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Така ж правова позиція випливає з інших рішень Європейського суду з прав людини, зокрема, у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п. п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Окрім цього суд звертає увагу на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, згідно якої витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому судом враховано, що заявлені до стягнення з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 12 000,00 грн. позивачем сплачені в повному обсязі, факт їх оплати належним чином підтверджено матеріалами справи.

За результатами здійсненого судом аналізу наданих позивачем доказів, в тому числі змісту Звіту від 14.03.2023 року суд наголошує, що згідно приписів чинного господарського процесуального законодавства вартість наданої учаснику справи професійної правничої допомоги оцінюється судом виходячи з критеріїв складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

В свою чергу суд констатує, що з урахуванням предмету позову та фактичних обставин справи, а також враховуючи надані позивачем докази на підтвердження викладених в позовній заяві обставин, попередньому дослідженню представником позивача з метою підготовки позовної заяви від імені ФОП Пелешок П.Т. фактично підлягали лише Договір про надання послуг №22/11-02/ЕР від 22.11.2021 року, Акт приймання виконаних будівельних робіт від 31.12.2021 року та Довідка про вартість виконаних будівельних робіт від 31.12.2021 року.

Крім того, судом під час оцінки обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу враховано характер спірних правовідносин щодо виконання Договору про надання послуг, предмет заявлених позовних вимог, а також обсяг та зміст підготовлених адвокатом документів, а саме: позовної заяви на 6 аркушах (з яких 2,5 аркуші - реквізити сторін та прохальна частина позову з переліком додатків до позовної заяви), а також заяви на виконання ухвали суду про залишення без руху на 1 аркуші.

При цьому судом враховано обставини залишення позовної заяви позивача без руху ухвалою суду від 31.03.2023 року згідно статті 174 ГПК України та зумовлену цим необхідність усунення недоліків шляхом звернення з заявою від 08.04.2023 року, вартість послуг по складанню якої не може бути покладена на відповідача, позаяк зумовлена виключно недоліками змісту поданого позивачем позову.

Окремо суд зауважує про безпідставність включення до переліку послуг адвоката, вартість яких має бути відшкодована відповідачем, послугу зі складання та надсилання на адресу відповідача досудової претензії, позаяк досудовий порядок врегулювання спору не є обов`язковим у даному спорі та підготовка претензії не охоплюється межами даної справи, а тому витрати на складання претензії вартістю 2 400,00 грн. (800,00 грн. * 3 години) не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу.

Суд також зазначає про включення позивачем до складу наданих згідно Звіту від 14.03.2023 року адвокатом послуг послуги із виготовлення копій позовної заяви, які, на переконання суду, не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені в статті 1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», позаяк є виключно короткостроковими технічними роботами, пов`язаними з використанням відповідних технічних засобів.

Судом також прийнято до уваги той факт, що предмет доказування у справі № 910/4190/23 охоплює типові обставини та факти, а також незначний обсяг документів, які підлягають дослідженню, що не потребує додаткового детального вивчення судової практики, оскільки категорія даного спору не відноситься до складної та спір є типовим.

Тобто, враховуючи нескладний характер спору та сталу судову практику з даного питання, враховуючи незначну кількість доказів та відсутність складних арифметичних розрахунків ціни позову, а також зважаючи на час, необхідний для дослідження наведеної кількості доказів, суд приходить до висновку про те, що розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу значно завищено, та відповідно, завищено вартість таких послуг правничої допомоги.

В контексті понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з позиції обґрунтованості, співмірності витрат із складністю справи, відповідності критерію реальності таких витрат та обсягом наданих послуг, а також розумності їхнього розміру.

Додатково судом враховано правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17, згідно якого стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Таким чином, господарський суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу адвоката, дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази та встановлені судом фактичні обставини справи не є безумовною підставою для стягнення судом витрат на професійну правничу допомогу з відповідача саме в розмірі 12 000,00 грн., адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований, відповідати критерію розумної дійсності та необхідності таких витрат, співмірності з ціною позову та ринковими цінами на правничу допомогу і адвокатські послуги.

Отже, враховуючи викладене, дослідивши надані позивачем докази, приймаючи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат на професійну правничу допомогу, ціну позову, рівень складності, характер спору та юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, а також їх значення для спору, типовість даного спору, суд приходить до висновку, що сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн. підлягає зменшенню до 4 000,00 грн., що відповідає критерію пропорційності та розумності.

За таких обставин, з урахуванням вищенаведених висновків суду про зменшення витрат, витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають частковому стягненню з відповідача в сумі 4 000,00 грн.

Водночас суд звертає увагу, що як вказано колегією суддів касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 30.11.2020 року у справі № 922/2869/19, висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчать про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України та висновків об`єднаної палати про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

Відповідна правова позиція Верховного Суду викладена також у постанові від 11.11.2021 року у справі № 910/7520/20.

Згідно з частиною 2 статті 123 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ч. 5 ст. 29, ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (вул. Гната Хоткевича 20, м. Київ, 02094; ) на користь Фізичної особи-підприємця Пелешка Павла Тимофійовича ( АДРЕСА_1; код РНОКПП НОМЕР_1 ) 181 038 (сто вісімдесят одну тисячу тридцять вісім) грн. 00 коп. основного боргу, 13 590 (тринадцять тисяч п`ятсот дев`яносто) грн. 00 коп. пені, 47 030 (сорок сім тисяч тридцять) грн. 69 коп. втрат від інфляції, витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 624 (три тисячі шістсот двадцять чотири) грн. 89 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 11 квітня 2024 року.

Суддя А.М. Селівон