РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.03.2024Справа № 910/13839/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши матеріали справи

За позовом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація»

до Фізичної особи-підприємця Гудим Петра Івановича

про стягнення 227.991,31 грн

Представники сторін: не викликались

Суть спору :

31.08.2023 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» до Фізичної особи-підприємця Гудим Петра Івановича про стягнення 227.991,31 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі укладеного між сторонами про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 1815 від 06.02.2015 позивачем передано відповідачу в оренду нежитлове приміщення за адресою: м. Київ, вул. Тростянецька, 6 г літ. А, загальною площею 45,90 кв. м, що підтверджується актом приймання-передачі від 06.02.2015. Умовами договору встановлено, що строк дії договору з 06.02.2015 по 04.02.2018. Проте, після закінчення дії договору відповідач як це передбачено п. 4.15 договору майно за актом прийму-передачі не повернув. На підставі наказу Господарського суду міста Києва № 910/19273/21 від 23.06.2022, виданого на примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2022 у справі № 910/19273/21, відповідач 25.05.2023 був виселений з нежитлового приміщення в будинку № 6 г літ. А на вул. Тростянецькій. Враховуючи викладене, позивач на підставі ст. 785 Цивільного кодексу України звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача неустойку у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення з 01.10.2021 по 25.05.2023 що становить 212.160,84 грн. Також позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить стягнути з відповідача 13.349,88 грн інфляційних втрат та 2.480,59 грн 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2023 (суддя ОСОБА_1.) відкрито провадження у справі № 910/13839/23 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Даною ухвалою суду встановлено відповідачу строк у п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подачі до суду обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 06.09.2023 було 15.09.2023 направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 380 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: АДРЕСА_1 , яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням відповідача.

24.10.2023 судом отримано конверт разом з ухвалою від 06.09.2023 (номер відправлення 380), який повернуто поштовим відділенням зв`язку без вручення адресату з довідкою форми Ф-20 від 18.10.2023 з позначкою «за закінченням терміну зберігання».

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва № 01.3-16/479/24 від 13.02.2024 у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 призначено повторний автоматизований розподіл матеріалів судової справи № 910/13839/23.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2024 для розгляду справи визначено суддю Сівакову В.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2024 справу прийнято до провадження повторно розпочавши її розгляд по суті.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу від 19.02.2024 було 20.02.2024 направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 726 за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, 24.03.2024 судом отримано конверт разом з ухвалою від 19.02.2024 (номер відправлення 726), який повернуто поштовим відділенням зв`язку без вручення адресату з довідкою форми Ф-20 від 07.03.2024 з позначкою «за закінченням терміну зберігання».

Згідно приписів ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.

В п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України визначено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Виходячи зі змісту статей 120, 242 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, суд дійшов висновку, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.08.2020 року у справі № 904/2584/19.

Відповідач вимог ухвали про відкриття провадження у справі від 06.09.2023 не виконав, письмовий відзив на позовну заяву не подав.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.02.2015 між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавець), Фізичною особою-підприємцем Гудимою Петром Івановичем (орендар, відповідач) та Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (підприємство, позивач) було укладено договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 1815 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору орендодавець на підставі засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 27.11.2014 протокол № 18 (п. 1.2.12) передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), далі - об`єкт оренди, яке знаходиться за адресою: вул. Тростянецька, 6 г літ. А для розміщення суб`єкта господарювання, що надає ритуальні послуги.

Згідно з п. 2.1. договору об`єктом оренди є нежитлові приміщення загальною площею: 45,90 кв. м в.т.ч. на 1 поверх - 45,90 кв. м, згідно з викопіюванням з поповерхового плану, що складає невід`ємну частину цього договору.

Спір виник в зв`язку з тим, що відповідачем в порушення умов договору після закінчення строку його дії не повернуто приміщення, внаслідок чого позивачем за час прострочення нараховано неустойку в розмірі 212.160,84 грн. Також позивачем нараховано 13.349,88 грн інфляційних втрат та 2.480,59 грн 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Відповідно до п. 4.1 договору орендодавець зобов`язаний протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього договору з додатками передати, а орендар прийняти по акту приймання-передачі об`єкт оренди. Акт приймання-передачі об`єкта оренди підписується відповідним орендодавцем, орендарем та підприємством.

З наявного в матеріалах справи підписаного орендодавцем, орендарем та підприємством акту приймання-передачі від 06.02.2015 вбачається, що орендодавець передав, а орендар прийняв в орендне користування нежилі приміщення, загальною площею 45,90 кв. м, що розташовані за адресою: вул. Тростянецька, 6-г літер А.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з п. 9.1 договору він є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 06.02.2015 по 04.02.2018.

За змістом пункту 4.15 договору орендар після припинення дії договору зобов`язаний протягом 30 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі підприємству. Акт приймання-передачі об`єкта підписується відповідним орендодавцем, орендарем та підприємством. У разі невиконання цього пункту орендар сплачує неустойку у подвійному розмірі орендної плати.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.05.2022 у справі № 910/19273/21, яке набрало законної сили, встановлено, що договір був продовжений на той самий строк та припинився 04.02.2021, у зв`язку з чим позов Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задоволено та усунено перешкоди у користуванні майном шляхом виселення Фізичної особи-підприємця Гудима Петра Івановича із нежитлового приміщення загальною площею 45,90 кв. м, яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Тростянецька, 6г, літер А.

25.05.2023 державним виконавцем Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ясінською І.Г. при примусовому виконанні наказу Господарського суду міста Києва № 910/19273/21 від 23.06.2022 нежитлове приміщення площею 45,90 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Тростянецька, 6 г літ. А звільнено від майна боржника.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 Господарського кодексу України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Згідно частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відтак, відповідач, продовжуючи користуватись об`єктом оренди з 04.02.2021 прострочив зобов`язання з його повернення після закінчення строку дії договору, що є підставою для застосування до нього відповідальності у вигляді виплати неустойки у відповідності до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.

Приписами частини 1 статті 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до п. 3.1 договору за користування об`єктом оренди орендар сплачує орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради № 34/6250 від 22.09.2011. Розмір орендної плати згідно з розрахунком орендної плати, що є невід`ємною частиною цього договору за листопад 2014 становить: 37,40 грн за 1 кв. м орендованої площі, що складає: 1716,49 грн.

Згідно з п. 3.2 договору розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць, опублікованому у поточному місяці.

Відповідно до п. 3.6 договору орендна плата та компенсація витрат підприємства за користування земельною ділянкою сплачується орендарем на рахунок підприємства, за яким закріплене майно на праві господарського чи оперативного управління (балансоутримувача)(надалі - підприємство) починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. Останнім днем сплати орендної плати та компенсації витрат підприємства є дата підписання сторонами акта приймання-передачі при повернені об`єкта оренди орендодавцеві.

Пунктом 3.7 договору визначено, що орендна плата та компенсація витрат підприємства за користування земельною ділянкою сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 5 числа наступного місяця.

Суд встановив, що розрахунок заявленої до стягнення неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, позивачем здійснений згідно довідки про нарахування і надходження компенсацій витрат підприємства, за якою заборгованість орендаря у період жовтень 2021 року - травень 2023 року складає 106.080,42 грн. Таким чином, за розрахунком позивача, сума неустойки дорівнює 212.160,84 грн (106.080,42 грн * 2).

Суд зазначає, що правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України, статей 283, 284, 286 Господарського кодексу України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Водночас, неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору оренди - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення вказаного договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України.

Таким чином, яким би способом в договорі оренди не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення такого договору, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною 2 статті 785 Цивільний кодекс України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений вказаною нормою).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19.

Отже, враховуючи імперативний характер положень частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, які визначають розмір неустойки за несвоєчасне повернення наймодавцеві речі, такий розмір не може перевищувати подвійної плати за найм у певний період прострочення.

Разом з цим, позивачем безпідставно включено до розрахунку неустойки суму ПДВ в розмірі 35.360,14 грн (17.680,07 грн * 2).

Виходячи з системного аналізу пункту 9.1 статті 9, підпункту 14.1.179 пункту 14.1 статті 14, статті 180, статті 188 Податкового кодексу України, податок на додану вартість (ПДВ) - це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).

Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - знов створена вартість підприємством за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо).

Додана вартість (Value Added) це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.

Виходячи з аналізу частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг.

Неустойка, нарахована на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.

З огляду на викладене, при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 916/1319/16 та постановах Верховного Суду від 27.07.2021 у справі № 904/4472/20 і від 17.08.2021 у справі № 910/16910/20.

Відтак, за висновками суду, обґрунтованим розміром неустойки за період жовтень 2021 року - травень 2023 року є 176.800,70 грн (212.164,84 грн - 35.360,14 грн).

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення 176.800,70 грн неустойки є обґрунтованими та підлягають задоволенню та в іншій частині вимог про стягнення неустойки в позові слід відмовити.

Окрім цього, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 13.349,88 грн інфляційних втрат та 2.480,59 грн 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду № 910/12604/18 від 01.10.2019).

В той же час, суд зазначає, що проценти річних та інфляційні втрати на суму неустойки не нараховуються в силу прямої заборони законом такого нарахування (частина друга статті 550 Цивільного кодексу України), позаяк неустойка не є коштами, за користування якими здійснюється нарахування процентів.

Вимоги про сплату неустойки у зв`язку з порушенням зобов`язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов`язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов`язань, а тому нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму неустойки не допускається.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 13.349,88 грн інфляційних втрат та 2.480,59 грн 3% річних є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» обґрунтовані та підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Гудим Петра Івановича ( АДРЕСА_1 ; код НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 51-А; ) 176.800 (сто сімдесят шість тисяч вісімсот) грн 70 коп. неустойки, 2.652 (дві тисячі шістсот п`ятдесят дві) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частини в позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

СуддяВ.В. Сівакова