УХВАЛА

09 квітня 2024 року

м. Київ

cправа № 905/704/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І. М. (головуючий), Ємця А. А., Жайворонок Т. Є.

за участю секретаря судового засідання Ковалівської О. М.,

представників учасників справи:

позивача - Тищенко А. І. (адвокат),

відповідача - Жукова Л. А. (адвокат),

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

на рішення Господарського суду Донецької області від 31.10.2023 та

постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.01.2024

за позовом Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

до Публічного акціонерного товариства "Донбасенерго"

про стягнення 3 951 028,54грн.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - ПрАТ "НЕК "Укренерго", позивач) звернулося до Господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Донбасенерго" (далі - ПАТ "Донбасенерго") про стягнення 3 951 028, 54 грн, з яких: 3 752 385, 47грн - основний борг, 40 771, 82 грн - 3% річних, 157 871, 25 грн - інфляційні втрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на несвоєчасне виконання відповідачем умов договору про надання послуг з передачі електричної енергії від 01.01.2019 №0112-02024 (далі - Договір), зокрема несвоєчасної оплати наданих послуг з передачі електричної енергії.

Господарський суд Донецької області рішенням від 31.10.2023 (суддя Курило Г Є.) у справі № 905/704/23, яке залишене без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 25.01.2024 (колегія суддів: Здоровко Л. М., Бородіна Л. І., Лакіза В. В.) позовні вимоги задовольнив частково; закрив провадження в частині позовних вимог про стягнення боргу у розмірі 3 752 385, 47 грн у зв`язку з відсутністю предмету спору; стягнув з ПАТ "Донбасенерго" на користь ПрАТ "НЕК "Укренерго" 3 % річних у розмірі 40 724, 72 грн, інфляційні втрати у розмірі 157 871, 25 грн; в іншій частині позовних вимог - відмовив.

Приймаючи рішення у справі, суди першої та апеляційної інстанції зазначили, що відповідач факту надання послуг та розмір заборгованості за Договором у межах цього спору не оспорює. Заперечення відповідача проти пред`явлених позовних вимог ґрунтуються лише на запереченнях проти заяви відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог від 21.07.2023 №01-1.3/01240, згідно з якою заборгованість за Договором зарахована відповідачем у рахунок погашення заборгованості позивача за договором про надання допоміжних послуг з регулювання частоти та активної потужності від 09.11.2022 № 0112-16013.

Суди дослідивши матеріали справи встановили факт наявності у ПрАТ "НЕК "Укренерго" грошового зобов`язання перед ПАТ "Донбасенерго" за договором про надання допоміжних послуг з регулювання частоти та активної потужності від 09.11.2022 № 0112-16013. Зокрема встановили, що вимоги, які підлягають зарахуванню і викладені у заяві відповідача, відповідають умовам, викладеним у статтях 601, 602 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України та статті 203 Господарського кодексу України (далі - ГК України), а саме - є зустрічними, однорідними, строк виконання яких настав і безспірними.

За висновками судів, позивач не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості позивача за договором про надання допоміжних послуг з регулювання частоти та активної потужності від 09.11.2022 № 0112-16013 на дату вчинення одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог була меншою ніж та, яка зазначена у заяві. Позивач не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості, а також відсутні докази визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

Позивач (скаржник) звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.01.2024 та частково рішення Господарського суду Донецької області від 31.10.2023 зі справи № 905/704/23 щодо закриття провадження у сумі 3 752 385,47 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення названих вимог.

ПрАТ "НЕК "Укренерго" обґрунтовує підставу касаційного оскарження прийнятих у справі судових рішень з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував:

- положення статей 601, 602 ЦК України та статті 203 ГК України без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування вказаних норм, викладених у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 та у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 910/18256/17, від 02.04.2019 у справі № 918/539/18 та від 15.08.2019 у справі №910/21683/17.

- положення статей 79, 86, 236, 238 ГПК України без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування вказаних норм, викладених у постанові від 30.08.2022 у справі № 17-14-01/1494 (925/83/21).

За твердженням скаржника, у вирішенні питання про закриття провадження в частині стягнення суми основного боргу суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача щодо безспірності суми заборгованості та факту незгоди позивача з проведенням такого зарахування в односторонньому порядку. Зокрема, скаржник наголошує, що заборгованість за договором про надання допоміжних послуг з регулювання частоти та активної потужності від 09.11.2022 № 0112-16013 не є сталою, оскільки позивач після 21.07.2023 частково сплатив заборгованість на суму 1 267 865 745, 24 грн.

Скаржник також наголошує на тому, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували до спірних правовідносин доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), яка базується на принципі добросовісності. У цьому контексті зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15-ц та у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Зокрема, суди не взяли до уваги посилання позивача на те, що сам по собі факт направлення копії заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог на електронну адресу не є належним та допустимим доказом того, що взаємозалік повинен відбутися саме в день направлення електронного листа - 21.07.2023. Водночас оригінал цієї заяви відправлений на юридичну адресу ПрАТ "НЕК "Укренерго" засобами потового зв`язку та отриманий позивачем лише 25.07.2023.

На думку скаржника, відповідач акцентуючи увагу в заяві, що зарахуванням зустрічних вимог є саме дата отримання цієї заяви, умисно надіслав заяву різними способами. Скаржник вважає, що відповідач усвідомлено створив умови для неоднозначності дати зарахування (взаємозаліку) - дата отримання електронного листа чи дата отримання оригіналу листа (з підписом та печаткою).

Також позивач вказує, що суди попередніх інстанцій взагалі не досліджували питання щодо відповідності копії заяви вимогам, які ставляться до електронних копій доказів.

Крім того, за доводами скаржника, суд апеляційної інстанції безпідставно не прийняв докази, які були подані позивачем до апеляційної скарги та підлягали "дослідженню чи оцінці".

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення Господарського суду Донецької області від 31.10.2023 у справі № 905/704/23, яке залишене без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 25.01.2024 оскаржується лише в частині закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 3 752 385,47 грн основного боргу на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України, Верховний Суд здійснює перегляд зазначеного рішення та постанови лише в межах доводів касаційної скарги.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності або відсутності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за Договором, а з урахуванням заперечень відповідача - наявності / відсутності підстав для висновку щодо припинення спірного зобов`язання, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Cамим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; від 25.04.2018 у справі № 925/3/17; від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16; від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц; від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц; від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц та № 522/2110/15-ц; від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційних скаргах, стосується правовідносин, які не є подібними.

Дослідивши доводи касаційних скарг і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

Спірні правовідносини у справі № 905/704/23, що розглядається, стосуються питання стягнення з ПАТ "Донбасенерго" 3 752 385,47 грн заборгованості за договором про надання послуг з передачі електричної енергії. Під час розгляду справи у письмових поясненнях відповідач зазначив, що спірна заборгованість перед позивачем за Договором припинена на підставі заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Суди, встановили, що:

- залишок заборгованості за надані послуги з передачі електричної енергії становить 3 752 385,47 грн;

- відповідач факт надання послуг та розмір заборгованості за договором у межах даної справи не оспорює;

- заперечення відповідача проти позову ґрунтуються на заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог;

- зокрема, спірна сума заборгованості зарахована відповідачем у рахунок погашення заборгованості позивача за договором про надання допоміжних послуг з регулювання частоти та активної потужності від 09.11.2022 № 0112-16013, кредитором за яким виступає відповідач.

Статтями 202, 203 ГК України встановлено, що зобов`язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні положення щодо зарахування зустрічних однорідних вимог містить частина перша статті 601 ЦК України.

Відповідно до частини п`ятої статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Отже, заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином, направленим на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін у справі.

У справі, що розглядається (№ 905/704/23) суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що відповідач довів належним чином факт припинення свого грошового зобов`язання за Договором на суму 3 752 385,47 грн, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за договором про надання допоміжних послуг з регулювання частоти та активної потужності від 09.11.2022 № 0112-16013.

Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що суди дослідивши заяву відповідача від 21.07.2023 №01-1.3/01240, встановили:

- заява про зарахування зустрічних однорідних вимог не визнана недійсною на момент розгляду справи та є способом припинення одночасно двох зобов`язань, які виникли за договором про надання послуг з передачі електричної енергії від 01.01.2019 №0112-02024 і договором про надання допоміжних послуг з регулювання частоти та активної потужності від 09.11.2022 № 0112-16013;

- зобов`язання сторін є зустрічними (за договором від 01.01.2019 №0112-02024 ПрАТ "НЕК "Укренерго" є кредитором, а відповідач - боржником; в той час, як за договором від 09.11.2022 № 0112-16013 відповідач є кредитором, а ПрАТ "НЕК "Укренерго", навпаки, боржником;

- вимоги є однорідними (зараховуються вимоги про передачу грошей за обома договорами - заборгованість), строк виконання за якими настав (у відповідача наявна заборгованість за договором від 01.01.2019 №0112-02024 у сумі 3 752 385,47 грн, строк виконання якої настав, що не заперечується сторонами у спорі; натомість у позивача - заборгованість за договором від 09.11.2022 № 0112-16013 за лютий 2023 року в сумі 111 471 364, 84 грн, що вбачається, зокрема, з підписаного між ПАТ "Донбасенерго" та ПрАТ "НЕК "Укренерго" розрахунку суми зобов`язань, у т.ч. - вимоги по оплаті послуги за 2-гу декаду лютого 2023 року в сумі 48 760 363, 15 грн на підставі Акта від 20.02.2023 №ДП РЗ/23/02/20-0112 та рахунка-фактури №020112 від 20.02.2023);

- сума зобов`язань ПрАТ "НЕК "Укренерго" за договором від 09.11.2022 № 0112-16013 значно перевищує суму зобов`язань ПАТ "Донбасенерго" за договором від 01.01.2019 №0112-02024, а тому підлягає зарахуванню частково - лише на суму 3 752 385,47 грн.

- ПрАТ "НЕК "Укренерго" у встановленому законом порядку не спростувало належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості кожної зі сторін за договором від 01.01.2019 №0112-02024 на дату вчинення одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог була іншою, ніж та, яка зазначена у заяві про зарахування таких вимог;

- обставини, за яких не допускається зарахування зустрічних однорідних вимог (згідно з переліком, наведеним у статті 602 ЦК України), у цьому випадку відсутні.

З огляду на наведене суди дійшли висновку, що заява ПАТ "Донбасенерго" про зарахування зустрічних однорідних вимог від 21.07.2023 №01-1.3/01240 є одностороннім правочином, направленим на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін у справі та у повній мірі відповідає положенням статей 202, 601 ЦК України.

З урахуванням того, що предмет спору в частині стягнення з відповідача суми основного боргу за договором від 01.01.2019 №0112-02024 за лютий 2022 року та за період з травня 2022 року по грудень 2022 року у розмірі 3752385,47 грн існував на момент відкриття провадження у справі № 905/704/23 та припинив існування під час розгляду справи, у зв`язку з зарахуванням зустрічних однорідних грошових вимог сторін на підставі заяви відповідача від 21.07.2023 №01-1.3/01240, суд першої інстанції і дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині стягнення 3 752 385,47 грн основного боргу на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про неврахування господарськими судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19.

Зокрема, зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що висновки судів попередніх інстанцій у застосування положень статей 202, 601, 602 ЦК України та 202, 203 ГК України ніяким чином не суперечать висновкам Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеним у постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 та навпаки містять посилання цю постанову.

Так, у справі № 910/11116/19 (на яку посилається скаржник), Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції, який відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог, також встановивши зустрічність, однорідність та безспірність цих вимог на підставі наявних в справі доказів (підписаних актів купівлі-продажу, пояснень самих сторін та відсутності спору щодо зарахованої суми в іншій господарській справі).

У пунктах 28, 29 постанови Об`єднана палата Касаційного господарського суду зазначила, зокрема: "… зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам (статті 601 ЦК України): бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); - строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги".

Також у пункті 51 постанови від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду дійшов висновку, що: "… наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення".

Таким чином, Верховний Суд зазначає, що наведені судами попередніх інстанцій висновки щодо відсутності предмета спору в частині стягнення основного боргу у цій справі, не тільки не суперечать, а навпаки відповідають правовим висновкам, викладеним у зазначеній скаржником у касаційній скарзі постанові Верховного Суду, зробленим судом з урахуванням обставин, встановлених у справі.

Також Суд зазначає, що:

- у постанові від 15.08.2019 у справі № 910/21683/17 Верховний Суд скасував ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі та постанову суду апеляційної інстанції, передавши справу в зазначеній частині для подальшого розгляду до суду першої інстанції, оскільки суди не дослідили наявність усіх необхідних умов для здійснення зарахування на підставі статті 601 ЦК України та не надали належної оцінки доводам про те, що на момент направлення відповідної заяви позивач уже здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог, а відповідач вжив заходи щодо оскарження такого зарахування, тому вважати безспірними та прозорими вимоги відповідача є неможливим;

- у постанові від 23.10.2018 у справі № 910/18256/17 (предметом позову було про визнання недійсною заяви АТ "Укргазвидобування" про зарахування зустрічних однорідних вимог). Верховний Суд залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції погодився з висновком про наявність підстав для задоволення позову оскільки триваючий розгляд у судовому порядку спорів щодо наявності та визначення розмірів заборгованості ТОВ "Карпатигаз" за договорами, вказаними у заяві спростовує безспірність вимог АТ "Укргазвидобування" за такими договорами. Також зважаючи на відсутність підписання ТОВ "Карпатигаз" актів приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), зазначена заборгованість є спірною та підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Крім того Верховний Суд також зазначив, що наявність заперечень однієї сторони не є перешкодою для проведення зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони;

- у постанові від 02.04.2019 у справі № 918/539/18 предметом позову було стягнення коштів, що становить розмір не повернутої фінансової допомоги та 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на підставі частини другої статті 625 ЦК України у вигляді відповідальності за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання. Верховний Суд залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції погодився з висновком про відмову у задоволенні позову в частині стягнення основного боргу оскільки: за договором про надання поворотної фінансової допомоги позивач - є кредитором, а відповідач - є боржником. Водночас враховуючи договори про відступлення права вимоги (цесії), за яким відступлено право вимоги до позивача відповідач є кредитором, а позивач - боржником. Вимоги, які виникли між сторонами на підставі вказаних договорів, є зустрічними, строк виконання зобов`язань за договорами, вимоги за якими передано згідно з договорами про відступлення права вимоги (цесії) - настав, і вимоги між позивачем та відповідачем - є однорідними (грошовими). Судом апеляційної інстанції враховано безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань. У наведеній постанові Верховний Суд також наголосив, що заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування, а якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до суду, що в подальшому буде підставою для перегляду рішення в даній справі за новивиявленими обставинами".

Отже, у зазначених скаржником постановах Верховного Суду в співвідношенні з оскаржуваними судовими рішеннями не міститься протилежного правового висновку щодо застосування положень статей 202, 601, 602 ЦК України та 202, 203 ГК України.

Колегія суддів наголошує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Отже, Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення у цій справі прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених скаржником постановах Верховного Суду, оскільки зміст правовідносин, їх предмет, підстави, а також встановлені фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначених справах і у справі, яка переглядається, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

З огляду на неподібність правовідносин, Суд відхиляє доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у справах № 910/21683/17, № 918/539/18, № 910/18256/17 та № 910/11116/19.

Щодо посилання скаржника на неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статей 79, 86, 236, 238 ГПК України та неврахування судами висновків Верховного Суду, колегія суддів зазначає таке.

У справі № 17-14-01/1494 (925/83/21) предметом спору були вимоги про стягнення заборгованості за використану електричну енергію. Водночас предметом касаційного перегляду у постанові Верховного Суду було питання оцінки судом апеляційної інстанції доказів щодо поважності причин пропуску процесуальних строків в умовах воєнного стану. У наведеній справі Верховний Суд не вирішував питання щодо оцінки судами попередніх інстанцій наявних у матеріалах справи доказів на підтвердження обставин дійсності, однорідності та безспірності вимог які підлягають зустрічному зарахуванню.

Поряд з тим:

- у справі № 461/9578/15-ц вирішувалось питання щодо необхідності нотаріального посвідчення письмової згоди співвласника приміщення загального користування двоквартирного будинку на розпорядження таким приміщенням іншими співвласниками другої квартири; чи може вважатися розпорядження приміщенням за наявності письмової згоди порушенням прав такого співвласника лише через відсутність нотаріального посвідчення цієї згоди. За обставинами справи позивач є власником однієї квартири, а троє відповідачів іншої у двоквартирному будинку;

- у справі № 390/34/17 предметом спору були вимоги про визнання договору оренди неправомірним та повернення земельної ділянки з незаконного володіння. Позов було мотивовано тим, що договір оренди був зареєстрований 19.04.2010 (майже через місяць після смерті орендодавця) незаконно, тому цей договір слід вважати таким, щодо якого не проведено державну реєстрацію, тому він не набув чинності і не є укладеним. Верховний Суд у цій справі погодився з рішенням апеляційного суду про відмову в позові, оскільки договір оренди був укладений та підписаний за життя орендодавця, виконувався сторонами, його реєстрація після смерті власника земельної ділянки не свідчить про його неукладеність, умовами договору не передбачене автоматичне припинення оренди у зв`язку із переходом права власності на земельну ділянку, договір продовжував виконуватися й позивачем, який, набувши право власності на земельну ділянку, уклав додатковий договір з орендарем щодо умов договору.

Отже, наведені скаржником справи не є подібними зі справою, що розглядається за предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами, а також матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин.

Звідси правовідносини, що виникли між сторонами у справі № 905/704/23 та у справах № 461/9578/15-ц та № 390/34/17, суттєво відрізняються за складом учасників, предметом спору та матеріально-правовим регулюванням. Отже, доводи скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, наведених у вказаних вище постановах, є необґрунтованими, а звідси зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження.

Верховний Суд зазначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина перша статті 74 ГПК України).

Водночас принцип диспозитивності господарського судочинства визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи , поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (стаття 14 ГПК України).

У справі, яка переглядається, судами надано оцінку всім доказам, що були надані сторонами, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може. Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої та апеляційної інстанцій.

Посилання скаржника на те, що суди попередніх інстанцій не досліджували питання відповідності копії заяви вимогам, які ставляться до електронних копій доказів, вже належним чином розглянуті та відхилені судом апеляційної інстанції, із посиланням на відповідні обставини справи та приписи законодавства.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу, враховуючи відзив на касаційну скаргу, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ПрАТ "НЕК "Укренерго" на рішення Господарського суду Донецької області від 31.10.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.01.2024 у справі № 905/704/23, оскільки Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

При розгляді цієї справи Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Верховний Суд, здійснюючи аналіз доводів касаційної скарги у співвідношенні до обраних скаржником підстав касаційного оскарження виходить з того, що останнім не аргументовано і не доводилось у касаційній скарзі того, що суди під час розгляду справи зашкодили самій суті права доступу до суду, та не обґрунтовували наявну необхідність забезпечити сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Суд погоджується з аргументами відповідача, наведеними у відзиві на касаційну скаргу, в тому обсязі, в якому вони узгоджуються з викладеним у цій ухвалі.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду Донецької області від 31.10.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.01.2024 у справі № 905/704/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя А. Ємець

Суддя Т. Жайворонок