ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2024 р. Справа№ 910/11765/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Ткаченка Б.О.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2023

у справі № 910/11765/23 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Заступника керівника Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Міністерство оборони України та Військова частина НОМЕР_1

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ"

про стягнення страхового відшкодування в розмірі 100 000,00 грн,-

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

Заступник керівника Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Міністерство оборони України та Військова частина НОМЕР_1 із позовними вимогами до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" про стягнення страхового відшкодування в розмірі 100 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиплатою відповідачем потерпілій особі страхового відшкодування згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/7424479.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.10.2023 у справі № 910/11765/23 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивоване тим, що ДТП відбулась 04.07.2016, однак, лише 20.07.2023 Заступник керівника Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Міністерство оборони України та Військова частина НОМЕР_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" про стягнення страхового відшкодування в розмірі 100 000,00 грн., тобто поза межами однорічного строку, а відтак доводи відповідача щодо відсутності підстав для стягнення страхового відшкодування визнаються судом обґрунтованими, в зв`язку з чим, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 03.10.2023 у справі № 910/11765/23, Військова частина НОМЕР_1 , звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2023 у справі № 910/11765/23; скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2023 у справі № 910/11765/23 та прийняти нове, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі; судові витрати покласти на відповідача.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник не погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що позивачем пропущено однорічних строк звернення до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, оскільки після встановлення всіх фактичних обставин справи, а саме: встановлення настання матеріальної шкоди військовій частині НОМЕР_1 , позивачем було подано до господарського суду позовну заяву в інтересах Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_1 до відповідача про стягнення страхового відшкодування у розмірі 100 000,00 грн.

Узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, вказав на те, що дорожньо-транспортна пригода сталась 04.07.2016, в той час із заявою про виплату страхового відшкодування за шкоду, завдану транспортному засобу "ЗІЛ", державний реєстраційний № НОМЕР_2 до відповідача, станом на 08.11.2023 не звертались, тому, вважає, що потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування пропустила встановлений Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" строк.

Відповідач зазначає про те, що згідно із висновком № 3212 від 31.05.2018, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу "ЗІЛ", державний реєстраційний № НОМЕР_2 складає більше 200 000,00 грн, що значно перевищує ринкову вартість транспортного засобу, яка складає 153 331,00 грн, водночас, висновком експерта не визначено вартість транспортного засобу "ЗІЛ" після дорожньо-транспортної пригоди, що унеможливлює проведення розрахунку суми страхового відшкодування відповідно до вимог ст. 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

На думку відповідача, висновок № 3212 є неналежним та недопустимим доказом у справі щодо визначення розміру страхового відшкодування, оскільки проведений не на дату заподіяння збитків, а на дату виконання експертизи - 31.05.2018, водночас, пошкоджений транспортний засіб "ЗІЛ" для огляду надано не було, із заявою про виплату страхового відшкодування позивачі не звертались та жодних документів не надавали, тому, своїми діями позивачі позбавили відповідача можливості визначити розмір збитку, завданого транспортному засобу, тому вважає позовні вимоги щодо відшкодування збитків в результаті пошкодження транспортного засобу в розмірі 100 000,00 грн задоволенню не підлягає в повному обсязі.

Також відповідач у відзиві на апеляційну скаргу виклав заяву про застосування строку позовної давності до даної позовної заяви, оскільки позовну заяву було надіслано на адресу відповідача лише 18.07.2023, тобто більше, ніж через 7 років з дня порушення свого права.

У відзиві на апеляційну скаргу, перший відповідач підтримав доводи апеляційної скарги, вказав на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 зазначено, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 465/4287/15). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування.

Перший позивач вказує на те, що у випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через неналежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Натомість матеріали справи містять беззаперечні докази того, що позивачами, протягом тривалого часу, вживались активні заходи щодо відшкодування шкоди, заподіяної військовому майну, однак, зазначені докази судом першої інстанції невраховано та прийнято законне та обґрунтоване рішення у справі.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу передачі судової справи, справу № 910/11765/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2023 у справі № 910/11765/23 поновлено Військовій частині НОМЕР_1 строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2023 у справі № 910/11765/23. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2023 у справі № 910/11765/23. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2023 у справі № 910/11765/23 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, тимчасові непрацездатності суддів та перебування суддів у відпустках, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/11765/23 розглядалась протягом розумного строку.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, 04.07.2016 на 208 км автодороги Київ-Чоп поблизу с. Броники Новоград-Волинського району Житомирської області відбулося зіткнення вантажного автомобіля Iveco Eurorider, д.н.з. НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_1 , та автомобіля ЗІЛ-131 (МТО-АТ-М1), реєстраційний номер НОМЕР_2 .

З протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 04.07.2016 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля Iveco Eurorider, д.н.з. НОМЕР_3 , ОСОБА_2 помер, а водій автомобіля ЗІЛ-131 (МТО-АТ-М1), реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження.

Відповідно до реєстраційних даних транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 23.09.20211 автомобіль марки ЗІЛ-131 (МТО-АТ-М1), д.н.з. НОМЕР_2 , належить військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , виданого 01.03.2016 центром № 4642, автомобіль Iveco Eurorider, д.н.з. НОМЕР_3 , належить ОСОБА_1 .

Відповідно до договору позички транспортного засобу від 16.03.2016, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 передав у безоплатне користування транспортний засіб, а саме: автомобіль марки Iveco Eurorider, д.н.з. НОМЕР_3 , ОСОБА_4 .

Згідно з Висновком експерта № 3212 від 31.05.2018 вартість матеріального збитку, заподіяного власнику пересувної майстерні МТО-АТ-М1 (виріб 4927) на шасі автомобіля ЗІЛ-131 з КУНГ КМ131, 1986 року виготовлення, військовий реєстраційний № НОМЕР_6 (майстерня № НОМЕР_7 , кузов-фургон/ НОМЕР_8 , шасі № НОМЕР_9 , двигун № НОМЕР_10 ), внаслідок його аварійного пошкодження у дорожньо-транспортній пригоді 04.07.2016, визначається у розмірі ринкової вартості цієї майстерні по її стану на момент пошкодження в зазначеній дорожньо-транспортній пригоді, яка в цінах на кінець травня 2018 року складає 153 331 грн.

В грудні 2016 року Заступник військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 08.04.2021 у справі № 457/18/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 30.11.2021, у задоволенні позову відмовлено.

10.08.2022 Заступник керівника Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є позивач-1: Міністерство оборони України та позивач-2: Військова частина НОМЕР_1 до Фізичної особи-підприємця Радванського Михайла Ігоровича про відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 153 331 грн.

Ухвалою суду від 04.10.2022 у справі № 914/1850/22 залучено до участі у справі в якості співвідповідача Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група", одночасно виключивши його з числа третіх осіб у справі, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору; прийнято до розгляду заяву Заступника керівника Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону про зміну предмета позову, в якій прокурор просив стягнути з ФОП Радванського М.І. на користь держави в особі Військової частини НОМЕР_1 майнову шкоду заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 53 331,00 грн; стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на користь держави в особі Військової частини НОМЕР_1 страхове відшкодування за шкоду заподіяну майну у розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.12.2022 у справі № 914/1850/22, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.03.2023, позовні вимоги Заступника керівника Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є: позивач-1: Міністерство оборони України, позивач-2: Військова частина НОМЕР_1 до відповідача-1: Фізичної особи-підприємця Радванського Михайла Ігоровича, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Радванського Михайла Ігоровича на користь держави, в особі Військової частини НОМЕР_1 майнову шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 53 331,00 грн та 2 481,00 грн судового збору. Відмовлено у задоволенні заяви про зміну предмета позову від 22.09.2022 №1721ВИХ-22 в частині позовних вимог про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на користь держави, в особі Військової частини НОМЕР_1 страхового відшкодування за шкоду, заподіяну майну у розмірі 100 000,00 грн. У задоволенні позову Заступника керівника Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є: позивач-1: Міністерство оборони України, позивач-2: Військова частина НОМЕР_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" про стягнення майнової шкоди, заподіяної внаслідок ДТП відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що Трускавецький міський суд Львівської області встановив, що водій, дії якого не відповідали технічним вимогам Правил дорожнього руху України у дорожній обстановці під час дорожньо-транспортної пригоди, згідно з відомостями його трудової книжки, був прийнятий відповідачем-1 на роботу з 01.09.2012 водієм автотранспортником. Цей водій на момент дорожньо-транспортної пригоди був відряджений на 5 днів з вантажними перевезеннями до м. Борислав, м. Київ, м. Харків та м. Краматорськ на підставі наказу № 3 від 01.07.2016. Тобто, шкода завдана майну позивача-2 працівником відповідача-1 (водієм) під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора в інтересах позивачів, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, яка за своєю правовою природою в частині позовних вимог до відповідача-1 є заявою про зменшення позовних вимог, підлягають задоволенню повністю. Стягненню з відповідача-1 на користь позивача-2 підлягають 53 331,00 грн майнової шкоди. Водночас, підстави для стягнення з відповідача-2 решти 100 000,00 грн майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відсутні. Наявні у матеріалах справи докази спростовують той факт, що відповідач-2 є особою, яка в силу приписів ст.ст. 1172 та 1187 ЦК України зобов`язана відшкодовувати позивачам майнову шкоду, заподіяну працівником відповідача-1 (водієм) внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 04.07.2016. Також, суд дійшов висновку, що заяви відповідача-1 про застосування судом позовної давності (ст. 267 ЦК України) необґрунтовані.

Враховуючи вищевикладене, Заступник керівника Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Міністерство оборони України та Військова частина НОМЕР_1 звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" про стягнення страхового відшкодування в розмірі 100 000,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними у оскаржуваному рішенні, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За визначенням ст. 6 вказаного Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність осіб внаслідок експлуатації автомобіля марки "Iveco" д.н.з. НОМЕР_3 , на момент скоєння вищезазначеної ДТП була застрахована у Приватному акціонерному товаристві "Страхова компанія "УСГ", згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/7424479.

В матеріалах справи відсутні звернення позивачів, прокурора до страховика винної у ДТП особи (ПрАТ "СК "УСГ") із заявою про відшкодування шкоди і за таким відшкодуванням Заступник керівника Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Міністерство оборони України та Військова частина НОМЕР_1 , звернувся безпосередньо до суду.

У зв`язку з викладеним, суд зазначає, що у постанові від 12.02.2021 у справі № 910/6013/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вказав таке.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

За вимогами ст. 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п. 22.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

При цьому для здійснення страхового відшкодування у Законі України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" детально регламентовано дії суб`єктів таких правовідносин, зокрема потерпілого (іншої особи, яка має право на отримання відшкодування) та страховика.

У п. 35.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

За змістом п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його, а у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених ст. ст. 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Отже, процедура отримання страхового відшкодування в порядку, передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", детально регламентована на законодавчому рівні та передбачає вчинення потерпілим і страховиком ряду взаємних, послідовних, кореспондуючих одне одному юридично значимих дій.

До числа юридично значимих дій потерпілого (іншої особи, яка має відповідне право), необхідних для отримання страхового відшкодування, належить, у тому числі, подання страховику заяви про страхове відшкодування.

Касаційний суд відзначив, що подання відповідної заяви як підстави для виплати страхового відшкодування не заперечує права потерпілого звернутися за судовим захистом у разі ігнорування страховиком такої заяви, незгоди із розміром визначеної страхової виплати чи із рішенням страховика про відмову у страховому відшкодуванні.

Поряд з цим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зазначено, що законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них - передбачена ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а саме шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до МТСБУ за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування. Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до МТСБУ про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з п. 36.1 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

У вказаній постанові судом також зазначено, що у системному зв`язку зі ст. 36 положення пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 підтримала власний правовий висновок (викладений у постанові від 19.06.2019 у справі № 465/4621/16-к) щодо порядку отримання потерпілим страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, визначивши, що попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування в межах річного строку.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у Законі України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

Вказане свідчить про сталу правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо визначення порядку отримання потерпілим страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а також судового тлумачення норм Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", зокрема щодо відсутності обов`язку звернення потерпілого із відповідною заявою до страховика та наявності альтернативного способу захисту порушених прав шляхом звернення до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

А тому відступати від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 19.06.2019 у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) у межах справи № 910/6013/20 підстав не вбачається.

На переконання Касаційного господарського суду, підставою вказаних правових висновків Великої Палати Верховного Суду є твердження того, що виникнення права на отримання страхового відшкодування пов`язується не з поданням потерпілим (іншою особою, що має відповідне право) заяви про таке відшкодування, а саме з настанням страхового випадку, що має наслідком виникнення у страховика обов`язку з регламентної виплати в силу закону та на підставі відповідного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності його страхувальника, а за відсутності такого договору та у визначених законом випадках - виникнення цього обов`язку у МТСБУ.

Такий підхід (виникнення права на страхове відшкодування з моменту страхового випадку, а не з моменту звернення до страховика із відповідною заявою) і передбачає за можливе захист права щодо отримання регламентної виплати (страхового відшкодування) шляхом звернення потерпілого (іншої особи, що має відповідне право) до суду.

Як вбачається з положень п. 37.1.4 ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Як вже зазначалось, дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль марки ЗІЛ-131 (МТО-АТ-М1), реєстраційний номер НОМЕР_2 , сталася 04.07.2016.

Тож, позивач, з метою реалізації свого права на отримання страхового відшкодування за полісом №АЕ/7424479, повинен був у строк до 04.07.2017 подати страховику за вказаним полісом - Приватному акціонерному товариству "Страхова компанія "УСГ" заяву на виплату страхового відшкодування, або ж у той же строк звернутись до суду з позовом.

Натомість, як вбачається із матеріалів справи, лише 20.07.2023 Заступник керівника Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Міністерство оборони України та Військова частина НОМЕР_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" про стягнення страхового відшкодування в розмірі 100 000,00 грн., тобто поза межами однорічного строку, у зв`язку із чим, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що доводи відповідача щодо відсутності підстав для стягнення страхового відшкодування є обгрунтованими, водночас, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Так, у випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак, доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Так, на підтвердження обставин, які зумовили пропуск строку, позивач зазначив, що позовну заяву подано після встановлення всіх фактичних обставин справи, які зазначені у рішеннях судів у справах № 457/18/17 та № 914/1850/22, а саме: встановлення настання матеріальної шкоди позивачу.

Однак, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не є підставою для призупинення виплати страхового відшкодування, заподіяного внаслідок ДТП. Адже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоча і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 2.12.2023 у справі № 345/3049/22.

Зважаючи на ці обставини, надаючи оцінку наведеній позивачем причині пропуску річного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування до страховика винної особи, слід зауважити, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що саме наслідком дій позивача став пропуск річного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування до страховика винної особи, водночас, позивачем не надано належних доказів, які б підтвердили об`єктивні причини пропуску річного строку на звернення із заявою (позовною заявою) про виплату страхового відшкодування.

Викладені у цьому рішенні висновки суду не суперечать правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (на яку посилається позивач), оскільки судом враховано відповідні висновки вказаного суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених обставин справи та висновків місцевого суду, а отже колегією суддів відхиляються.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Колегія суддів апеляційного господарського суду під час розгляду справи № 910/11765/23 не встановила порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З приводу решти доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, що такі аргументи враховані апеляційним судом, при цьому зазначає, що оскаржене рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції").

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2023 у справі № 910/11765/23 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2023 у справі № 910/11765/23 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2023 у справі № 910/11765/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2023 у справі № 910/11765/23 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Справу № 910/11765/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді А.Г. Майданевич

Б.О. Ткаченко