РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.04.2024Справа № 910/29/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Дяченка Олега Вікторовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКОНТЕЙНЕР.ЮА»

про стягнення 10 000,00 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Дяченко Олег Вікторович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКОНТЕЙНЕР.ЮА» (далі - відповідач) про стягнення штрафу у розмірі 10 000 грн. 00 коп. за відмову від наданого під завантаження транспорту відповідно до договору-заявки №20/12/23 від 20.12.2023

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч взятим на себе зобов`язанням за договором - заявкою про здійснення перевезення №20/12/23 від 20.12.2023 відповідач відмовився від завантаження транспорту.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.01.2024, справу №910/29/24 передано на розгляд судді Ягічевій Н.І.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2024 позовну заяву Фізичної особи-підприємця Дяченка Олега Вікторовича залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної зави.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/29/24, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

05.02.2024 в системі «Електронний суд» відповідачем було сформовано відзив на позову заяву, в якому проти позову заперечено з посиланням на те, що з наданого позивачем подорожнього листа вантажного транспорту автомобіля №20/12-9 від 20 грудня 2023 року не можливо встановити чи прибув вантажний автомобіль під завантаження до пункту призначення за адресою: місто Київ, вулиця Трублаїні, 2 А, чи ні. Представники ТОВ «ЄВРОКОНТЕЙНЕР.ЮА» впродовж 21 грудня 2023 року, з 08-00 год. до 18-00 год. очікували транспортний засіб у місці завантаження, проте останній у визначене місце не прибув. На підтвердження зазначеного, ТОВ «ЄВРОКОНТЕЙНЕР.ЮА» було складено акт за участю керівника підприємства та двох працівників про те, що в зазначений період часу від позивача не було подано вантажний транспортний засіб.

Окрім того у письмовому відзиві зазначено, що відповідачем понесено судові витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких складає 15 000, 00 гривень, докази будуть надані суду в порядку, встановленому статтею 129 ГПК України, а саме протягом 5 (п`яти) днів після ухвалення рішення суду.

Позивачем 21.02.2024 через підсистему «Електронний суд» подано клопотання про долучення до матеріалів справи електронних доказів.

27.02.2024 через підсистему «Електронний суд» відповідач подав письмові заперечення, в яких просив суд відмовити у задоволенні клопотання позивача від 21лютого 2024 року щодо долучення додаткових доказів. Аргументуючи, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV, які могли б, з урахуванням інших наявних у справі доказів, достовірно підтвердити факти відмови від договору або виконання/ невиконання будь-яких дій в конкретних договірних відносинах.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, суд

ВСТАНОВИВ:

20 грудня 2023 року між Фізичною особою-підприємцем Дяченком Олегом Вікторовичем (далі - позивач, перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКОНТЕЙНЕР.ЮА» (далі - відповідач, замовник) укладено разовий договір - заявка №20/12/23 про здійснення перевезення вантажів автомобільним транспортом.

Умови перевезення викладені у пункті 1 договору, за умовами якого позивач зобов`язався 21 грудня 2023 року здійснити перевезення напівпричіпа бортового 6,2 тони за маршрутом м. Київ, вул.Трублаїні, 2А - м. Павлоград (ТД Чорметремонт), а Відповідач - оплатити вартість перевезення.

Відповідно до умов договору вартість перевезення склала 50 000,00 грн. зі строком оплати до вивантаження авто.

Згідно п. 4.2 договору №20/12/23, даний договір укладено сторонами при досягненні згоди по всіх його істотних умовах, в двох примірниках, які мають однакову юридичну силу, по одному для кожної з сторін. Скан-копія цього договору-заявки підписана сторонами прирівнюється до оригіналу, з наступним підтвердженням оригіналом в паперовому вигляді.

За твердженням позовної заяви, на виконання умов вказаної Заявки, 20.12.2023 Фізичною особою-підприємцем Дяченко Олегом Вікторовичем направлено транспортний засіб марки MAN TGX 28.540 НОМЕР_2 з напівпричепом марки TAD CLASSIC 40-3 НОМЕР_1.

В якості доказів, що підтверджують вказані обставини позивач до позовної заяви долучив подорожній лист вантажного автомобіля №20/12-9 від 20.12.2023, скриншот з сайту Gps моніторингу транспортного засобу.

У позовній заяві позивач зазначив, що транспортний засіб марки MAN TGX 28.540 НОМЕР_2 з напівпричепом марки TAD CLASSIC 40-3 НОМЕР_1 прибув до місця завантаження за адресою: в м. Київ, вул.Трублаїні, 2-А, однак відповідач відмовився від наданого під завантаження транспортного засобу мотивуючи свою відмову тим, що знайшов іншого перевізника, про що повідомив телефонним зв`язком.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 929 Цивільного кодексу, яка узгоджується із положеннями статті 316 Господарського кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (стаття 626 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В матеріалах справи відсутні докази того, що спірний договір визнавався недійсним у судовому порядку.

Предметом доказування у даній справі є встановлення обставин укладення договору та наявність/відсутність підстав для застосування відповідальності за порушення зобов`язань за договором.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч.1ст.307 Господарського кодексу України (аналогічної ч.1 ст. 909 Цивільного кодексу України) за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Так, укладений між сторонами по справі разовий договір-заявка є підставою для виникнення у сторін договору зобов`язань відповідно до ст. 173, 174 ГК України (ст. 11, 202, 509 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Суд зазначає, що уклавши договір, сторони погодилися з передбаченими у ньому умовами щодо строків надання послуг та розрахунків, і кожна зі сторін цього договору беззаперечно взяла на себе певні обов`язки, які відображені в його умовах.

В пункті 1 договору сторонами визначено, що датою завантаження є 21.12.2023.

Як стверджує позивач, замовлення перевезення вантажів автомобільним транспортом та визначення місця доставки погоджувалося сторонами також через застосунок «Viber». Зазначаючи, що позивачем погоджено особисті дані щодо водія транспортного засобу марки MAN TGX 28.540 НОМЕР_2 з напівпричепом марки TAD CLASSIC 40-3 НОМЕР_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач до матеріалів справи долучив роздруківки маршруту транспортного засобу та роздруківки скриншотів листування з мессенджеру «Viber», в яких відображено, що 20.12.2023 о 19 год. 58 хв. представник відповідача надіслав позивачу повідомлення про відмову від виконання Фізичною особою-підприємцем Дяченком Олегом Вікторовичем своїх зобов`язань, у зв`язку з наданням послуг перевезення іншим перевізником.

Відповідач, заперечуючи проти позову, у письмових поясненнях зазначив, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV, які могли б, з урахуванням інших наявних у справі доказів, достовірно підтвердити факти відмови від договору або виконання/ невиконання будь-яких дій в конкретних договірних відносинах.

Оцінюючи надані позивачем роздруківки електронної переписки в якості належного доказу виконання умов спірного договору, господарський суд зазначає таке.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статті 96 Господарського процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом.

Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Роздруківки електронної переписки не можуть вважатись електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини 1 статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до частин 1, 2 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа.

Тобто надані позивачем роздруківки скріншотів листування у мессенджері не можуть бути використані як докази у справі, оскільки не відповідають вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», а зміст таких документів не захищений від внесення правок та викривлення.

Зазначене відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 11.06.2019 у справі №904/2882/18, від 24.09.2019 у справі №922/1151/18, від 28.12.2019 у справі №922/788/19.

Наданий позивачем подорожній лист вантажного автомобіля №20/12-9 від 20.12.2023, скриншот з сайту Gps моніторингу транспортного засобу MAN TGX жодним чином не підтверджує факту прибуття автомобіля у визначене договором місце та дату завантаження.

В свою чергу, долучений відповідачем до відзиву акт від 21.12.2023 про засвідчення факту 21 грудня 2023 року, з 08-00 год. до 17-30 год. неприбуття транспортного засобу позивача за адресою: м. Київ, вул. Трублаїні, 2-А, складений за участю директора товариства «ЄВРОКОНТЕЙНЕР.ЮА», керівника тендерного відділу, логіста, судом до уваги не приймається, оскільки складений в односторонньому порядку. До участі у складанні акту жодні незаінтересовані особи не запрошувалися.

Пунктом 3.1.2 договору визначено, за відмову від наданого під завантаження транспорту Замовник сплачує Перевізнику штраф у розмірі 10 000,00 грн. та розмір понесених збитків (кошти які були витрачені на спеціальний дозвіл та дизпаливо).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України та статті 216 ГК України.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, що зумовлює вимогу щодо сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків та здійсненні своїх суб`єктивних прав. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

В матеріалах справи відсутні належні, обгрунтовані докази, що підтверджують належне виконання позивачем умов договору, тобто прибуття транспортного засобу у визначений договором строк та відсутні належні докази, що підтверджують факт відмови відповідача від наданого під завантаження транспорту, що унеможливлює покладення відповідальності на останнього.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з порушенням своїх зобов`язань, які виникають з цих правовідносин, є формою зловживання правом.

Частина перша статті 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема, відмовити у захисті права, яким особа зловжила.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, диспозитивність, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є одними з основних засад судочинства, закріпленими у статті 124 Конституції України, статтях 2, 7, 13, 14 ГПК України.

Суд акцентує, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено, самостійно визначає докази, які, на її думку, підтверджують заявлені вимоги. Проте обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи покладений на господарський суд.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Законом України № 132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Тобто обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в порушення вищезазначених норм чинного законодавства України позивачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження факту надання автомобіля під завантаження та доказів відмови відповідача від надання послуг.

Саме з вказаних первинних доказів суд може встановити наявність чи відсутність підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги.

Враховуючи, що позивач у встановленому законом порядку не довів належними і допустимими доказами наявності тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, у позові Фізичній особі-підприємцю Дяченку Олегу Вікторовичу до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКОНТЕЙНЕР.ЮА» про стягнення штрафу у розмірі 10000 грн. 00 коп. слід відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 86, 129, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 09.04.2024.

Суддя Наталія ЯГІЧЕВА