РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.03.2024Справа № 910/18431/23

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київоблгаз Збут»

до Антимонопольного комітету України

про визнання недійсним рішення

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Данилюк М.Д.

Представники учасників справи:

від позивача Мозговий О.В.,

від відповідача Пащенко М.В.

В судовому засіданні 21.03.2024 року, відповідно до положень ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено представників учасників справи, що повне рішення буде складено 11.04.2024 року.

СУТЬ СПОРУ:

01 грудня 2023 року до Господарського суду міста Києва через систему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Київоблгаз Збут» (позивач) надійшла позовна заява б/н від 01.12.2023 року до Антимонопольного комітету України (відповідач) про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України про відмову у розгляді справи № 128-26.13/08-10512е від 29.09.2023 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Київоблгаз Збут» звернулось до Антимонопольного комітету України із заявою про вчинення Кабінетом Міністрів України порушення абзацу 8 частини 2 статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», що полягає у вчиненні антиконкурентних дій органу влади, внаслідок яких окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами. За результатами розгляду заяви Антимонопольний комітет України прийняв рішення, яке оформлене листом про відмову у розгляді справи за № 128-26.13/08-10512е від 29.09.2023 року. Позивач вказує, що в оскаржуваному рішенні Комітет не надав оцінки суті викладених у заяві обставин та відмовив у розгляді справи, проігнорувавши свій обов`язок здійснення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та державного контролю за захистом економічної конкуренції. Рішення Комітету про відмову у розгляді справи є безпідставним, прийнятим при неправильному застосуванні норм Конституції України, Закону України «Про Антимонопольний комітет України», Закону України «Про захист економічної конкуренції», що є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/18431/23, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.01.2024 року.

14.12.2023 року через систему «Електронний суд» від Антимонопольного комітету України надійшов відзив на позовну заяву б/н від 14.12.2023 року, в якому відповідач проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що деліктоздатність Кабінету Міністрів України знаходиться поза правовим полем регулювання законодавства про захист економічної конкуренції, тому відсутній правовий механізм для притягнення останнього до відповідальності в порядку визначеному статтею 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», враховуючи, що Кабінет Міністрів України не є органом влади в розумінні статті 1 Закону.

В підготовчому засіданні 16.01.2024 року судом оголошувалася перерва.

Згідно ч. 3 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Так, суд відмічає, що в підготовчому засіданні 16.01.2024 року судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 (тридцять) днів.

Крім того, в підготовчому засіданні 16.01.2024 року судом продовжено позивачу строк для надання відповіді на відзив.

02.02.2024 року через систему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Київоблгаз Збут» надійшла відповідь на відзив б/н від 02.02.2024 року, в якій позивач проти доводів відповідача заперечив, посилаючись на те, що Кабінет Міністрів України є органом державної влади (вищим в системі органів виконавчої влади). Постанова Кабінету Міністрів України від 29.04.2022 № 489 є результатом безпосереднього здійснення Кабінетом Міністрів України своїх владних повноважень. Рішення АМКУ про відмову від розгляду справи за заявою позивача є безпідставним та створює прецедент, при якому акти Кабінету Міністрів України не є об`єктом державного контролю за додержанням законодавства про захист економічної конкуренції.

За ч. 4 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Так, в підготовчому засіданні 05.03.2024 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, яка занесена до протоколу судового засідання, та призначено справу № 910/18431/23 до судового розгляду по суті на 21.03.2024 року.

В судовому засіданні 21.03.2024 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов. Представник відповідача проти позовних вимог заперечив та просив суд відмовити в позові у повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Київоблгаз Збут» звернулося до Антимонопольного комітету України із заявою № 417-Сл-1375-0823 від 31.08.2023 року про порушення законодавства про захист економічної конкуренції з боку Кабінету Міністрів України, яка обґрунтованим тим, що Кабінет Міністрів України вчинив порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене частиною абзацом 8 частини 2 статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», що полягає у вчиненні антиконкурентних дій органу влади шляхом прийняття актів (постанов), внаслідок чого окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами.

Зокрема, ТОВ «Київоблгаз Збут» стверджувало, що порушення законодавства про захист економічної конкуренції було вчинене шляхом прийняття Кабінетом Міністрів України постанови № 489 від 29.04.2022 «Про внесення змін до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу», яка має прямий антиконкурентний вплив на суб`єктів господарювання, створює несприятливі, дискримінаційні умови діяльності для одного суб`єкта порівняно з конкурентами.

ТОВ «Київоблгаз Збут» є суб`єктом ринку природного газу, який в розумінні Закону України «Про ринок природного газу» є оптовим покупцем та постачальником природного газу, а в результаті прийняття постанови № 489 від 29.04.2022 товариство усунуто з ринку постачання природного газу споживачам (оскільки без доступу до товару (ресурсу) здійснювати господарську діяльність неможливо, а група Нафтогаз (ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг»), маючи ринкову владу на ринку природного газу здобула конкурентні переваги у боротьбі за споживача (побутового споживача) завдяки антиконкурентним діям Кабінету Міністрів України.

Після усунення ТОВ «Київоблгаз Збут» з ринку у зазначений вище спосіб побутові споживачі перешли до постачальника «останньої надії» - групи Нафтогаз, про що Мінекономіки додатково видало Наказ від 08.06.2022 №198 «Про постачання природного газу побутовим споживачам». Тобто, постанова № 489 від 29.04.2022 призвела до того, що ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» відмовила в укладенні договорів на купівлю природного газу з постачальниками, що в свою чергу призвело до усунення їх з ринку через неможливість таким постачальникам здійснювати свою господарську діяльність, а всі побутові споживачі перейшли на обслуговування ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», як постачальник «останньої надії».

Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України без її погодження з Антимонопольним комітетом України надає групі Нафтогаз переваги, які ставлять групу Нафтогаз у привілейоване становище стосовно конкурентів, що може призвести до усунення конкуренції, є антиконкурентними діями органу влади, передбаченими статтею 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

За наведених обставин, у заяві № 417-Сл-1375-0823 від 31.08.2023 року ТОВ «Київоблгаз Збут» просило:

(1) розпочати розгляд справи за ознаками вчинення Кабінетом Міністрів України порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене абзацом 8 частини 2 статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», що полягає у вчиненні антиконкурентних дій органу влади, внаслідок якої окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами;

(2) визнати, що Кабінет Міністрів України вчинив порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене абзацом 8 частини 2 статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», що полягає у вчиненні антиконкурентних дій органу влади, внаслідок якої окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності, порівняно з конкурентами, шляхом прийняття антиконкурентного рішення, а саме: постанови №489 від 29.04.2022 Про внесення змін до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, якою затверджене Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу.

Листом від 29.09.2023 року № 128-26.13/08-10512е "Про результати розгляду заяви та відмову у розгляді справи" Антимонопольний комітет України відмовив ТОВ «Київоблгаз Збут» у розгляді справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції у зв`язку з тим, що Кабінет Міністрів України не є органом влади в розумінні законодавства про захист економічної конкуренції, його дії не можуть кваліфікуватися зі статтею 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Позивач не погоджується із прийнятим АМКУ рішенням щодо відмови у розгляді справи, вважає, що оскаржуване рішення не містить обґрунтування відмови у розгляді справи, враховуючи надану у заяві інформацію та докази, яким взагалі не надано оцінку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Причиною виникнення спору у цій справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання незаконною викладеної в листі АМКУ від 29.09.2023 року № 128-26.13/08-10512е відмови у розгляді справи за заявою ТОВ «Київоблгаз Збут» про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності визначає Закон України "Про захист економічної конкуренції", який спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України "Про захист економічної конкуренції" встановлено, що законодавство про захист економічної конкуренції ґрунтується на нормах, установлених Конституцією України, і складається із цього Закону, законів України "Про Антимонопольний комітет України", "Про захист від недобросовісної конкуренції", інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель.

Статтею 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" встановлено, що одним із основних завдань Антимонопольного комітету України, є здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції та запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Приписами статті 4 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" визначено, що Антимонопольний комітет України будує свою діяльність на принципах: законності; гласності; захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів.

Статті 7 та 16 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" закріплюють, що АМК має повноваження, зокрема, приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції рішення за заявами і справами. Державний уповноважений АМК має повноваження розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, про надання дозволу, надання попередніх висновків стосовно узгоджених дій, концентрації, приймати розпорядження про початок розгляду справи або надавати мотивовану відповідь про відмову в розгляді справи.

Згідно з частиною першою статті 36 Закону України "Про захист економічної конкуренції" органи Антимонопольного комітету України розпочинають розгляд справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема, за заявами суб`єктів господарювання, громадян, об`єднань, установ, організацій про порушення їх прав внаслідок дій чи бездіяльності, визначених цим Законом як порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у разі виявлення ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції, в тому числі наслідків такого порушення, органи АМК приймають розпорядження про початок розгляду справи.

Згідно з пунктом 20 Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (Правил розгляду справ), які затверджені розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1997 № 5 (в редакції розпорядження Антимонопольного комітету України від 29.06.1998 № 169-р) у разі невиявлення ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції державний уповноважений, голова відділення відмовляють у розгляді справи, про що письмово повідомляється заявнику.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач стверджував, що у рішенні АМКУ, яке оформлене листом, не надано обґрунтованої оцінки повідомленим в заяві позивача фактам порушення законодавства про захист економічної конкуренції та не перевірено наявності у діях Кабінету Міністрів України ознак антиконкурентних дій, які передбачені приписами статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції» антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.

Згідно з частиною третьої статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції» вчинення антиконкурентних дій органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про захист економічної конкуренції» законодавство про захист економічної конкуренції ґрунтується на нормах, установлених Конституцією України, і складається із цього Закону, законів України "Про Антимонопольний комітет України", "Про захист від недобросовісної конкуренції", інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції» органи влади - міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи виконавчої влади Автономної Республіки Крим, державні органи, що здійснюють регулювання діяльності суб`єктів природних монополій, ринків капіталу та організованих товарних ринків, державні органи приватизації, Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення, місцеві органи виконавчої влади.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» та пункту 1 § 1 розділу першого Регламенту Кабінету Міністрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 липня 2007 року № 950 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 9 листопада 2011 року № 1156) Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

З огляду на те, що Кабінет Міністрів України не є органом влади в розумінні законодавства про захист економічної конкуренції, тому його дії не можуть кваліфікуватися за статтею 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

За результатом розгляду заяви та зібраних матеріалів Антимонопольний комітет України дійшов висновку, що вказані у заяві обставини не є належними для кваліфікації дій Кабінету Міністрів України як таких, що містять ознаки порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

У зв`язку з чим, керуючись пунктом 20 Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, АМКУ повідомило позивача про відсутність належних підстав для початку розгляду справи, з огляду на не виявлення ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

За принципом належного урядування влада має здійснюватись у правомірний, справедливий та розумний спосіб. З принципу "правової держави" витікає вимога законності та узгодженості діяльності її органів. Саме тому на рівні Основного закону закріплено, що органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

З позиції гарантування основоположних прав людини, надання дискреційних повноважень державним органам обсяг, яких не має чітко визначених меж було б несумісним з принципом верховенства права, як одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією і Конституцією України.

Саме тому Закон має чітко визначати межі дискреційних повноважень будь-яких державних органів та порядок їх здійснення (пункт 67 рішення у справі "Котій проти України" (Kotiy v. Ukraine) від 5 березня 2015 року, заява № 28718/09; пункт 60 рішення у справі "Зосимов проти України" (Zosymov v. Ukraine) від 7 липня 2016 року, заява № 4322/06).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.10.2018 № 7-р/2018 зазначив, що принцип юридичної визначеності, як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.

Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 08.06.2016 № 3-рп/2016).

Отже, кожен орган влади, використовуючи визначені законом саме для нього владні повноваження, зобов`язаний повно і правильно оцінювати обставини, наявні у справі факти та правильно застосовувати до встановлених фактів чинні правові норми, не допускаючи при цьому зловживання владою у процесі прийняття відповідного рішення. А завданням суду є належний та ефективний контроль відповідності таких дій закону й принципам права задля забезпечення дотримання органом прав особи, що звернулася за захистом, на кожній стадії такого провадження та за його наслідками.

Суд виходить з того, що дискреційні повноваження Антимонопольного комітету України мають узгоджуватися з конституційним принципом верховенства права та такими його елементами, як юридична визначеність та заборона свавілля.

Дискреційні повноваження органу Антимонопольного комітету України не повинні використовуватися ним свавільно, а суд повинен мати можливість переглянути рішення, прийняті на підставі реалізації цих дискреційних повноважень, що є запобіжником щодо корупції та свавільних рішень в умовах максимально широкої дискреції державного органу. Зазначена правова позиція послідовно викладалася у низці постанов, зокрема, Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі № 910/23000/17, Верховного Суду від 09.07.2020 року у справі № 910/13869/19, від 01.10.2020 року у справі № 920/890/19, від 15.04.2021 року у справі № 910/17929/19, від 15.07.2021 року у справі № 904/4598/20.

У постанові від 02.07.2019 року у справі № 910/23000/17 Велика Палата Верховного Суду наголосила на важливості дотримання принципу належного врядування та унеможливлення свавільного використання дискреційних повноважень, що орган Антимонопольного комітету України має враховувати при ухваленні рішень.

Перевіряючи дії Антимонопольного комітету України на відповідність законодавству України, суд, не втручаючись у дискрецію (вільний розсуд) Антимонопольного комітету України з`ясовує і визначає наявність/відсутність, а тому доведеність/недоведеність, обґрунтованість/необґрунтованість передбачених статтею 59 Закону № 2210 підстав для визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України через призму/критерії, зокрема, неповноти з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведеності обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; неправильності застосування норм матеріального і процесуального права тощо. Саме таким чином суд і здійснює перевірку на відповідність реалізації дискреції закону (праву), так і на узгодженість рішень/дій, прийнятих на підставі дискреції, з правами особи, загальними принципами публічної адміністрації, процедурними нормами, обставинами справи тощо.

Отже, спеціально-дозвільний принцип, встановлений у статті 19 Конституції України передбачає зобов`язання органу державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією або ж законами України. Норми Конституції не містять прямої безпосередньої вказівки на можливість багатоваріантної поведінки при здійсненні органами державної влади своїх повноважень. Водночас реалізація окремих повноважень може залежати від оцінки відповідної потреби їх застосування з метою належної реалізації вимог закону. Свобода розсуду є необхідною для здійснення цілого ряду завдань, які мають бути виконані при здійсненні державної влади. Проте однією з вимог до здійснення дискреційних повноважень є вимога до суб`єкта владних повноважень використовувати дискреційні повноваження з метою, з якою воно було надано, зокрема, згідно з відповідним законом.

Встановивши обставини даної справи та надавши відповідну правову оцінку зібраним у справі доказам, суд дійшов висновку, що рішення, оформлене листом від 29.09.2023 року № 128-26.13/08-10512е, АМКУ прийнято у межах своїх повноважень, у порядку та спосіб, встановлені законом; висновки, викладені у рішенні, відповідають фактичним обставинам справи та є обґрунтованими.

При цьому суд також відзначає, що міра, до якої АМКУ має виконати обов`язок щодо надання мотивованої відповіді про відмову в розгляді справи, може бути різною залежно від характеру рішення і, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Перевірка меж та обсягу мотивів, наведених АМК України під час прийняття рішень про відмову в розгляді справи, в тому числі оформлених листами, до компетенції судів не входить.

Перевіривши дотримання АМКУ вимог законодавства під час прийняття рішення про відмову в розгляді справи, викладеного в листі від 29.09.2023 року № 128-26.13/08-10512е, суд дійшов висновку, що з огляду на свої дискреційні повноваження, АМКУ навело мотиви та обґрунтування підстав прийняття ним такого рішення.

Наведені обставини у сукупності свідчать про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Київоблгаз Збут».

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 11.04.2024р.

Суддя О.В. Котков