ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/5428/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Київської міської ради

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2023 у справі

за позовом Київської міської ради

до Національної поліції України,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

1) Головне управління Національної поліції в Київській області,

2) Фонд державного майна України,

про витребування майна з чужого незаконного володіння.

У судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Друцька О. Г., відповідача - Медведський В. В., Головного управління Національної поліції в Київській області - Кшемінська Ю. І.

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У липні 2022 року Київська міська рада звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Національної поліції України, у якому просила витребувати адміністративну будівлю (під літ. «А»), загальною площею 827,9 кв. м на вул. Старовокзальна, 22 у м. Києві із чужого незаконного володіння Національної поліції України на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані незаконною реєстрацією за відповідачем права власності на нерухоме майно - будинок на вул. Старовокзальній, 22 у м. Києві, який було передано в управління Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України в Київській області за рішенням Київської міської ради від 02.10.2013 № 61/9649 та який належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, при цьому до державної власності в установленому законом порядку не передавався.

1.3. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та залучено до участі у розгляді справи як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Національної поліції в Київській області та Фонд державного майна України.

2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.01.2023 у справі № 910/5428/22 (суддя Щербаков С. О.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2023 (Тарасенко К. В. - головуючий, судді: Шаптала Є. Ю., Іоннікова І. А.) у задоволенні позову відмовлено.

2.2. Рішення мотивовано відсутністю підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на не доведення позивачем порушення його прав, адже у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження передання у власність територіальної громади міста Києва об`єкта нерухомого майна площею 827,9 кв. м розташованого за адресою: вул. Старовокзальна, 22, під літ. «А», м. Київ .

Разом з цим, місцевий господарський суд зазначив, що оскільки суд відмовив позивачеві у позові по суті у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог, питання застосування позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і, відповідно, позовна давність як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечення на неї

3.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 19.01.2023 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2023 у справі № 910/5428/22, Київська міська рада звернулася до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та постанову, прийняти нове, яким задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

3.2. За змістом касаційної скарги її подано на підставі положень пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

3.3. На обґрунтування зазначеної підстави касаційного оскарження, скаржник наголошує, що при прийнятті оскаржуваних рішень місцевим та апеляційним господарськими судами неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: положення пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)», розділу II Переліку державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності) «Власність м. Києва», затвердженого наведеною вище постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311, абзацу 15 частини 5 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127, а також порушено норми процесуального права, зокрема, положення статей 13, 79, 86, частини 5 статті 236, статті 237 ГПК України, щодо повного та всебічного дослідження обставин, доказів та аргументів сторін, що мають значення для правильного розгляду позовних вимог. При цьому скаржник наголошує на тому, що висновок Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права саме у подібних правовідносинах (витребування нерухомого майна комунальної власності, яке було передано до сфери управління органу державної влади, з державної власності, при тому що орган державної влади був обізнаний про перебування спірного майна в комунальній власності) відсутній.

3.4. Національна поліція України у відзиві просить рішення та постанову залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

3.5. Головне управління Національної поліції в Київській області у відзиві просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення та постанову - залишити без змін.

3.6. Фонд державного майна України у відзиві на касаційну скаргу просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення та постанову - без змін.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами та позиція Верховного Суду

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, касаційний господарський суд переглядає оскаржувані рішення та постанову в межах доводів та вимог касаційної скарги.

4.2. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина 1 статті 328 Цивільного кодексу України).

За приписами частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 923/364/19 та від 16.06.2020 у справі № 904/1221/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Звідси застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19). Тобто у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

За змістом частини 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як убачається з позовної заяви у цій справі, Київська міська рада звернулася з позовом про витребування з незаконного володіння відповідача об`єкта нерухомого майна, зазначивши в якості підстави позовних вимог положення статті 387 ЦК України.

Так, регулювання, наведене у Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такий спосіб захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

При цьому, пред`явлення віндикаційного позову з підстав, передбачених статтею 387 ЦК України щодо майна, яке було відчужене до останнього його набувача, забезпечує можливість захисту порушених прав особи, яка вважає себе власником такого майна.

В такий спосіб, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги (зокрема, про визнання недійсним правочину), спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/18.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем.

У цій справі задоволення позову про витребування майна на підставі статті 387 ЦК України з урахуванням предмету та підстав позову передбачає необхідність встановлення судом на підставі належних та допустимих доказів, які оцінюються судом з урахуванням їх достовірності та вірогідності обставин, обставин пов`язаних з наявністю у позивача права власності на спірне майно, повноважень щодо його передачі іншим особам та дотримання порядку встановленого законодавством, реєстрацією права власності за відповідачем, наявністю відповідних правовстановлюючих документів тощо.

Варто також звернути увагу на те, що відповідно до пункту 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно частинами 1, 2 статті 11, частиною 2 статті 7 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» саме Київська міська рада як представницький орган територіальної громади міста розпоряджається комунальним майном.

Статтею 143 Конституції України визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

За змістом статті 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 1 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

У частинах 5, 6 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

4.3. Як убачається з матеріалів справи та установлено судами попередніх інстанцій, відповідно до прохальної частини позову, позивач просить суд витребувати у Національної поліції України адміністративну будівлю (під літ. «А») загальною площею 827,9 кв. м на вул. Старовокзальна, 22, у м. Києві на користь територіальної громади міста Києва, в особі Київської міської ради.

При цьому на обґрунтування наявності права власності на вказане нерухоме майно позивач посилається на додаток № 1 до рішення Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 № 26 «Про формування комунального майна міста та районів», прийняте на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)».

Так, пунктом 1 Постанови від 05.11.1991 № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» (далі - Постанова від 05.11.1991 № 311) затверджено Перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності) (далі - Перелік).

Відповідно до розділу 2 Переліку, до власності територіальної громади міста Києва передано житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 № 26 «Про формування комунального майна міста та районів» (далі - рішення від 13.01.1992 № 26), затверджено перелік комунального майна, яке перебуває у власності міста.

Згідно з додатком 1 таблиці 14 до вказаного рішення від 13.01.1992 № 26 до комунальної власності міста Києва передано нежилий будинок на вул. Старовокзальна, 22, одноповерховий, 620,00 кв. м (пункт 607 таблиці).

Відповідно до розпорядження представника президента України м. Києві від 29.05.1992 № 368 «Про створення державного комунально виробничого житлово-ремонтного об`єднання» нежитловий будинок на вул. Старовокзальна, 22 закріплений на праві повного господарського відання за державним комунальним виробничим житлово-ремонтним об`єднання, правонаступником якого є Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація» (далі - КП «Київжитлоспецексплуатація»).

Наказом КП «Київжитлоспецексплуатація» від 20.06.2006 № 216 «Про внесення змін в облік нежилих будинків та нежилих приміщень, що знаходяться на балансі КП «КЖСЕ» затверджено перелік приміщень, що знаходяться на обліку в КП «Київжитлоспецексплуатація» (додаток до наказу), відповідно до якого будинок на вул. Старовокзальна, 22 загальна площа - 755,4 кв. м; будинок на вул. Старовокзальна, 22 літ. «А» площа за поверх. планом 823,0 кв. м, план БТІ від 13.06.2006.

Рішенням Київської міської ради від 02.10.2013 № 61/9649 «Про передачу до сфери управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області нежилого будинку комунальної власності територіальної громади міста Києва», вирішено передати до сфери управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області нежилий будинок комунальної власності територіальної громади міста Києва загальною площею 823, 00 кв. м на вул. Старовокзальній, 22, під літ. «А».

З матеріалів справи вбачається, що 11.11.2013 складено та підписано акт приймання-передачі до сфери управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області нежилого будинку № 22 літ. «А» на вул. Старовокзальній відповідно до рішення Київської міської ради від 02.10.2013 № 61/9649 «Про передачу до сфери управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області нежилого будинку комунальної власності територіальної громади міста Києва», відповідно до якого КП «Київжитлоспецексплуатація» передано, а Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Київській області прийнято нежилий будинок за адресою: вул. Старовокзальна, 22, літ. «А», загальною площею 823,0 кв. м.

Рішенням Київської міської ради від 08.07.2021 № 1595/1636 «Про організаційно-правові заходи щодо впорядкування використання майна територіальної громади міста Києва» (далі - рішення № 08.07.2021 № 1595/1636) вирішено визначити перелік нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке повертається зі сфери управління та іншого безоплатного користування державних органів, установ і організацій, що додається.

Визнано такими, що втратили чинність, рішення Київської міської ради згідно з переліком, що додається

До Переліку нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке повертається зі сфери управління та іншого безоплатного користування державних органів, установ і організацій, включено нежилий будинок, вул. Старовокзальна, 22, літ. «А», загальною площею 823,0 кв. м (пункт 61 Переліку).

Крім того, до переліку рішень Київської міської ради, що втратили чинність включено рішенням Київської міської ради від 02.10.2013 № 61/9649 «Про передачу до сфери управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області нежилого будинку комунальної власності територіальної громади міста Києва».

Під час вжиття заходів спрямованих на виконання рішення Київської міської ради від 07.07.2021 № 1595/1636, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Київській міській раді стало відомо, що 03.08.2020 державним реєстратором Микитенко О. В. (Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності на адміністративну будівлю (літ. «А»), загальною площею 827,9 кв. м, на вул. Старовокзальна, 22 у м. Києві за державою в особі Національної поліції України (номер запису про право власності 37668981 від 03.08.2020).

Підставою державної реєстрації зазначено Витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, серія та номер: 10-15-14225 від 20.07.2020, видавник Фонд державного майна України.

Наведене стало підставою для звернення до суду з позовом у цій справі. При цьому, як зазначалося вище, на обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначав, що спірний об`єкт нерухомого майна з комунальної власності територіальної громади міста Києва до державної власності в установленому законодавством порядку не передавався. Київська міська рада відповідного рішення не приймала. Будівля на вул. Старовокзальна, 22 у м. Києві на законних підставах не відчужувалась та належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, а отже, на думку позивача, набуття державою у власність комунального майна у спосіб не передбачений чинним законодавством України, свідчить про порушення публічного порядку та посягає на суспільні та економічні основи територіальної громади міста Києва.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, Національна поліція України зазначала, зокрема, що спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України та Національної поліції України від 14.02.2018 № 97/227 «Про передачу майна в Київській області до сфери управління Національної поліції» передано зі сфери управління Міністерства внутрішніх справ України з балансів територіальних органів і підрозділів Міністерства внутрішніх справ України в Київській області до сфери управління Національної поліції України на баланс Головного управління Національної поліції в Київській області нерухоме майно, зокрема адміністративний будинок по вул. Старовокзальна, 22 (літ. «А») у м. Києві. Національною поліцією України було затверджено акт приймання-передачі від 31.07.2018, відповідно до якого комплекс розміщений за адресою: вул. Старовокзальна, 22, м. Київ, передано до сфери Національної поліції України з балансу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області в оперативне управління (на баланс) Головного управління Національної поліції в Київській області.

У серпні 2020 року на підставі наявних в розпорядженні Національної поліції України документів посадові особи Головного управління Національної поліції в Київській області здійснили реєстрацію вказаного будинку, як державної власності, що перебуває у сфері управління Національної поліції України та балансоутримувачем якого є Головне управління Національної поліції в Київській області.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій справі, суди попередніх інстанцій відхилили твердження позивача про те, що спірний об`єкт набутий у комунальну власність відповідно до рішення від 13.01.1992 № 26, ухваленого на виконання Постанови від 05.11.1991 № 311, оскільки будинок, який просить витребувати позивач на його користь має інші технічні характеристики та знаходиться за іншою адресою, а саме будинок має загальну площу 827,9 кв.м та розташований за адресою: вул. Старовокзальна, 22 під літ. «А», м. Київ, у той час як до переліку комунального майна, яке перебуває у власності міста (рішення від 13.01.1992 № 26) було включено одноповерховий будинок загальною площею 620,00 кв. м, розташований на вул. Старовокзальній, 22, м. Київ.

Верховний Суд, ураховуючи положення чинного законодавства, вважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними і таким, що зроблено без дослідження всіх зібраних у справі доказів та доводів, з огляду на таке.

Так, відповідно до статті 86 ГПК України суди оцінюють докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень статті 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на оцінці наданих учасниками справи доказів в підтвердження своїх вимог або заперечень, та на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Верховний Суд звертає увагу на те, що хоча поняття «обґрунтованого» рішення не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент учасників справи, а міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення, проте суд у будь-якому випадку, навіть без відображення окремих аргументів у своєму рішенні (якщо він вважає їх такими, що не впливають на правильне рішення спору або не відносяться до суті справи), повинен, під час розгляду справи, надати оцінку всім аргументам учасників справи в силу імперативних приписів статті 236 ГПК України, особливо тим, оцінка яких є необхідною для правильного вирішення спору.

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України, змінено назву статті 79 ГПК з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Не вдаючись до оцінки чи переоцінки доказів колегія суддів зазначає, що суди попередніх інстанції формально підійшли до розгляду цієї справи та не врахували зазначені висновки Верховного Суду, а також не надали оцінки доводам Київської міської ради про те, що будинок, який просить витребувати позивач на його користь, а саме будинок загальною площею 827,9 кв. м, розташований на вул. Старовокзальна, 22 під літ. «А», м. Київ та одноповерховий будинок загальною площею 620,00 кв. м, розташований на вул. Старовокзальна, 22, м. Київ, який за рішенням від 13.01.1992 № 26 передано до комунальної власності міста Києва може бути одним і тим же об`єктом нерухомого майна, з огляду на те, що дані про площу та поверховість нежитлового приміщення змінювалася в процесі інвентаризації та актуалізації відомостей про об`єкт нерухомого майна. Зокрема, судами попередніх інстанцій залишено поза увагою посилання Київської міської ради на те, що у період з 1991 року по теперішній час після проведення інвентаризації площа спірного будинку неодноразово уточнювалась (доповнювалась), що підтверджується наказом КП «Київжитлоспецексплуатація» від 20.06.2006 № 216. Судами попередніх інстанцій також залишено поза увагою доводи позивача про те, що відповідно до акта приймання-передачі основних засобів від 26.11.2013 № 99 КП «Київжитлоспецексплуатація» на виконання рішення Київської міської ради від 02.10.2013 № 61/9649 Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України в Київській області передано будинок загальною площею 823 кв. м, згідно з поверховим планом БТІ від 26.11.2009, будинок значиться як № 22 літ. «А» на вул. Старовокзальній.

Крім того, судами попередніх інстанцій залишено поза увагою посилання Київської міської ради на положення Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127 (далі - Інструкція), як доказу того, що літера «А» є технічною літерою, яка позначає основну будівлю, і не має відношення до поштової адреси.

Зокрема, у наведеній Інструкції зазначено, що на кожний об`єкт (у тому числі на захисні споруди) заводиться окрема інвентаризаційна справа і запроваджується літерування та нумерація будинків, допоміжних будівель та споруд.

Відповідно до положень цієї Інструкції, на плані земельної ділянки кожен будинок та господарська будівля, починаючи з основної, літерується великими буквами алфавіту. Якщо літерується велика кількість будинків та господарських будівель, розміщених на земельній ділянці, то після закінчення алфавіту застосовуються літери з штрихом.

У пункті 3.3 Методичних рекомендації з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства України від 05.09.2003 №146, у абрисі земельної ділянки кожен будинок, господарські будівлі, прибудови позначаються літерами за алфавітним порядком. Літерування починається з основного будинку. Так наприклад: «А» - житловий будинок (основний); «А1»; «А2» - житлові прибудови; «а»; «а1» - прибудови допоміжного призначення (веранда, тамбур тощо); «Б»; «В» - господарські будівлі (хлів, гараж, літня кухня тощо); «б»; «б1»; «в»; «в1» - прибудови (відповідно) до господарських будівель.

Отже, суди попередніх інстанцій надали неповну юридичну оцінку документам, наявним у цій справі, не з`ясували усіх фактичних обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням стандартів доказування, виходячи при цьому з принципів справедливості, добросовісності, розумності та з огляду на наявність або навпаки доказів розташування за спірною адресою двох різних будівель, що призвело до передчасних висновків про відмову у задоволенні позову.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. За змістом частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

5.2. З огляду на викладене та зважаючи на наведені положення законодавства, колегія суддів вважає, що ухвалені у справі рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду судам необхідно врахувати викладене, оцінити правомірність вимог позивача, надати належну оцінку всім доводам учасників справи із належним обґрунтуванням прийняття або неприйняття відповідних доводів і доказів, а отже, і встановити обставини щодо наявності або, навпаки, відсутності підстав для задоволення заявленого позову.

6. Розподіл судових витрат

6.1. У зв`язку з тим, що судом касаційної інстанції не змінюється рішення та не ухвалюється нове, відповідно до статті 129 ГПК України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Київської міської ради задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2023 у справі № 910/5428/22 скасувати.

Справу № 910/5428/22 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ