РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.04.2024Справа № 910/20008/23
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КИЇВЕНЕРГО-БОРГ" (вул. Рибальська, 13, м. Київ, 01011, ідентифікаційний код 32826328)

до Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду "Житло-Сервіс" (вулиця Дніпровська Набережна, будинок 25-Б, м. Київ, 02081, ідентифікаційний код 31025659)

про стягнення 202 526,24 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КИЇВЕНЕРГО-БОРГ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду "Житло-Сервіс" про стягнення заборгованості у розмірі 202 526,24 грн за договором на поставку теплової енергії у гарячій воді № 340451 від 23.11.2016 у сумі 202 188,38 грн, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено процесуальні строки для подання пояснень по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

23.11.2016 року між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» (далі - відповідач, споживач, абонент) та Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (перейменована з 01.01.2019 в AT «КИЇВЕНЕРГО», та з 09.08.2019 - в АТ «К.ЕНЕРГО») (далі - постачальник) було укладено тимчасовий договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 340451.

Згідно з п. 2.2.1 та п. 2.3.1 договору постачальник безперебійно постачав теплову енергію у вигляді гарячої води на межу балансової належності із споживачем (додатки 3, 4 до договору) для потреб опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року згідно із явленими споживачем величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеними в додатку 1 до договору, а відповідач зобов`язаний був дотримуватись кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені у додатку 1 до договору, не допускаючи їх перевищення; своєчасно панувати вартість спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними в додатку 2 до договору.

Відповідач відповідно до пункту 2.3.1 договору зобов`язується дотримуватися кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені у додатку 1, не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними у додатку 2.

Виходячи з умов договору, нарахування відповідачу за теплову енергію здійснювалися по приладах обліку.

Відповідно до п. 4 додатку 2 до договору дата зняття споживачем показників будинкових приладів обліку - 25 числа звітного місяця.

Пунктом 5 додатку 2 до договору визначено, що споживач, що має будинкові прилади обліку (незалежно від балансової належності приладів обліку теплової енергії), щомісячно надає Постачальнику звіт по фактичному споживанню теплової енергії в Центр обслуговування клієнтів за адресою: вул. Жилянська, 83/53 - не пізніше 28 числа звітного місяця.

Відповідно до п. 9 додатку 2 до договору споживач щомісячно з 12 по 15 число отримує в Центрі обслуговування клієнтів за адресою: вул. Жилянська, 83/53 оформлену Постачальником рахунок-фактуру на суму, яка включає загальну вартість теплової енергії поточного місяця та кінцеве сальдо розрахунків на початок поточного місяця, акт приймання-передавання товарної продукції; облікову картку фактичного споживання за попередній період та акт звіряння, які оформлює і повертає один примірник постачальнику протягом двох днів з моменту їх одержання.

Пунктом 10 додатку 2 до договору визначено, що споживач оплачує вартість спожитої теплової енергії не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

За результатом обміну сторонами договору відповідними листами, термін дії договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 23.11.2016 року № 340451 було продовжено до 15.06.2018 на підставі листа ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» від 03.08.2017 № 050КЕК/15/12/6430. Цей лист є невід`ємною частиною договору на постачання теплової енергії від 23.11.2016 №340451

Так, позивач у позовній заяві зазначає, що наявна заборгованість за тимчасовим договором № 340451 підтверджується листом №11/905-766 від 08.05.2019 року, згідно якого відповідач визнає заборгованість станом на 10 травня 2019 року у розмірі 1 502 492,36 грн.

У вересні 2019 за зазначеним договором відбулося зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 1 299 966,12 грн.

25.08.2021 року заборгованість, яка виникла у відповідача перед AT «К.ЕНЕРГО» за договором про постачання теплової енергії у гарячій воді № 9186062 від 01.01.2008 у розмірі 168 754,79 грн була придбана ТОВ «СПОРТСЕРВІС-СТМ» () на аукціоні з придбання майна банкрута-АТ «К.ЕНЕРГО» за лотом № 71, що підтверджується електронним протоколом № UA-PS-2021-08-10-000016-3 від 25.08.2021 року, актом про придбання майна на аукціоні від 30.08.2021 та витягом з додатку № 1 до акту про придбання майна на аукціоні від 30.08.2021. (результати аукціону розміщені за посиланням https://prozorro. sale/auction/UA -PS-2021-08-10-000016-3).

14.09.2021 року ТОВ «СПОРТСЕРВІС-СТМ» на підставі протоколу загальних зборів учасників №1/2021 змінено назву на ТОВ «КИЇВЕНЕРГО-БОРГ».

Слід зазначити, що згідно вищезазначеного акту про придбання майна на аукціоні від 30.08.2021 до ТОВ «КИЇВЕНЕРГО-БОРГ» від AT «К.ЕНЕРГО» перейшли всі права вимоги дебіторської заборгованості за спожиту теплову енергію за договорами, переліченими в додатку № 1 до цього акту і жодних обмежень такого переходу прав вимоги вказаним актом не було встановлено.

Враховуючи вищевикладене, ТОВ «КИЇВЕНЕРГО-БОРГ» (далі - позивач) є правонаступником всіх прав AT «К.ЕНЕРГО» за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді № 340451 від 23.11.2016 згідно з результатами аукціону з придбання майна банкрута за лотом №71.

Позивач у позовній заяві зазначає, що свої зобов`язання за зазначеним договором відповідач не виконував належним чином, внаслідок чого за період з 01.11.2017 по 01.05.2018 року виникла заборгованість за використану теплову енергію, яка на 01.11.2023 року становить 202 526,24 грн, що підтверджується обліковими картками (табуляграмами) за період листопад 2017 - квітень 2018, довідкою про стан розрахунків за спожиту від АТ«К.ЕНЕРГО» теплоенергію за тимчасовим договором № 340451 від 23.11.2016 року, розрахунком заборгованості за спожиту від АТ «К.ЕНЕРГО» теплоенергію з призначенням платежу.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст.6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

Згідно зі ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно з частинами 6, 7 статті 276 ГК України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом, 25.08.2021 згідно з протоколом електронного аукціону № UA-PS-2021-08-10-000016-3 Товариство з обмеженою відповідальністю "СПОРТСЕРВІС-СТМ", яке змінило найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю "КИЇВЕНЕРГО-БОРГ" (позивач), на аукціоні з придбання майна банкрута - АТ "К.ЕНЕРГО" за лотом № 71 придбало право вимоги на дебіторську заборгованість за спожиту теплову енергію та супутні послуги на суму 241 900 394,00 грн.

Згідно з Актом про придбання майна на аукціоні від 30.08.2021 АТ "К.ЕНЕРГО" передано, а покупцем прийнято майно, що є предметом продажу на аукціоні з придбання майна банкрута - АТ "К.ЕНЕРГО" за лотом № 71, а саме: право вимоги на дебіторську заборгованість за спожиту теплову енергію та супутні послуги на суму 241 900 394,00 грн, в тому числі заборгованість відповідача, зокрема за договором №340451 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 23.11.2016 у розмірі 202 526,24 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідач частково визнав наявність вищезазначеної заборгованості за договором № 340451 від 23.11.2016 у розмірі 1 502 492,36 грн згідно з листом №11/905-766 від 08.05.2019 року, згідно якого Відповідач визнає заборгованість станом на 10 травня 2019 року у розмірі 1 502 492,36 грн. У вересні 2019 за зазначеним договором відбулося зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 1 299 966,12 грн.

Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За змістом ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Оскільки за результатами аукціону ТОВ "КИЇВЕНЕРГО-БОРГ" (попереднє найменування ТОВ "СПОРТСЕРВІС-СТМ") набуло право вимоги на заборгованість Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду "Житло-Сервіс" за договором № 340451 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 23.11.2016 у розмірі 202 526,24 грн, а отже права та обов`язки у спірних матеріальних правовідносинах перейшли від АТ "К.ЕНЕРГО" до його правонаступника - ТОВ "КИЇВЕНЕРГО-БОРГ".

Крім того, судом встановлено, що згідно вищезазначеного Акту про придбання майна на аукціоні від 30.08.2021 до ТОВ «КИІВЕНЕРГО-БОРГ» від AT «К.ЕНЕРГО» перейшли всі права вимоги дебіторської заборгованості за спожиту теплову енергію за договорами, переліченими в додатку № 1 до цього акту і жодних обмежень такого переходу прав вимоги вказаним актом не було встановлено.

За наведених обставин, враховуючи, що результати аукціону № UA-PS-2021-08-10-000016-3 є чинними, докази протилежного в матеріалах справи відсутні, суд дійшов висновку, що позивач став новим кредитором за договором №340451 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 23.11.2016 та набув права вимоги до відповідача щодо погашення заборгованості за цим договором у розмірі 202 526,24 грн.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до довідки про стан розрахунків за спожиту теплоенергію за договором №340451 від 23.11.2016 року та розрахунку заборгованості за спожиту від AT «К.ЕНЕРГО» теплоенергію за договором № 340451 від 23.11.2016 року за період з 01.11.2017 року по 01.05.2018 року, та аналізу платежів здійсненних відповідачем в рахунок часткової оплати заборгованості за спірний період вбачається, що відповідач сплачував постачання теплової енергії з призначенням платежу, з посиланням на договір (особовий рахунок) № 340451, але платежі здійснювались не в повному обсязі.

На підтвердження заборгованості за договором № 340451, окрім дублікатів облікових карток (табуляграм), до позовної заяви також було додано розрахунок заборгованості за спожиту від AT «К.ЕНЕРГО» теплоенергії за договором № 340451 за період з 01.11.2017 по 01.05.2018 року з призначенням платежу та копію довідки про стан розрахунків за спожиту від AT «К. ЕНЕРГО» теплоенергію за договором № 340451, витяг з додатку № 1 до акту про придбання майна на аукціоні.

Жодних доказів на підтвердження того, що відповідач у період з 01.11.2017 по 01.05.2018 не отримував від позивача теплову енергію, а також на спростування обсягів теплової енергії, зазначених у наданих позивачем дублікатах облікових карток за спірний період та заборгованості у сумі 202 526,24 грн, відповідач суду не надав.

При цьому судом враховано, що обов`язок отримання облікових карток, актів звіряння розрахунків покладено на відповідача, який оформлює акти звіряння розрахунків і повертає один примірник постачальнику.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази та встановлені на їх підставі обставини у сукупності, суд дійшов висновку, що факт порушення відповідачем умов №340451 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 23.11.2016 за період з 01.11.2017 по 01.05.2018 підтверджений матеріалами справи.

Докази на підтвердження сплати відповідачем заборгованості у сумі 202 526,24 грн у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "КИЇВЕНЕРГО-БОРГ" про стягнення з Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду "Житло-Сервіс" 202 526,24 грн заборгованості за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді №340451 від 23.11.2016.

У позові позивач просив зобов`язати орган (особу), який здійснюватиме примусове виконання рішення, нарахувати 3% річних за період з моменту ухвалення рішення суду у цій справі до моменту погашення боргу відповідачем на суму 202 526,24 грн.

Відповідно до ч. 10 ст.238 Господарського процесуального кодексу України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Проте, оскільки позивачем заявлено до стягнення лише борг, без відсотків, то відсутні підстави для зобов`язання органу (особу), який здійснюватиме примусове виконання рішення, нарахувати 3% річних за період з моменту ухвалення рішення суду у цій справі до моменту погашення боргу відповідачем на суму 202 526,24 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі справи слід покласти на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду "Житло-Сервіс" (вулиця Дніпровська Набережна, будинок 25-Б, м. Київ, 02081, ідентифікаційний код 31025659) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КИЇВЕНЕРГО-БОРГ" (вул. Рибальська, 13, м. Київ, 01011, ідентифікаційний код 32826328) заборгованість у розмірі 202 526 (двісті дві тисячі п`ятсот двадцять шість) грн 24 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 431 (дві тисячі чотириста тридцять одна) грн 00 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 15.04.2024

Суддя І.О. Андреїшина