ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2024 р. Справа№ 910/13268/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Корсака В.А.

Алданової С.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 (повний текст складено 01.12.2023)

у справі № 910/13268/23 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гудвіл"

до Акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК"

про стягнення 178 956,04 грн,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.

У серпні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Гудвіл» (далі - Товариство) звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просить стягнути з Акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК" (далі - Завод) 178 956,04 грн, з яких 33 978,49 грн - 3 % річних, 144 977,55 грн - інфляційні втрати.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 позов задоволено. Стягнуто з Заводу на користь Товариства 33 978,49 грн 3% річних, 144 977,55 грн інфляційних втрат та 2 684,34 грн витрат на сплату судового збору.

Суд встановив, що суму основного боргу Завод сплатив з простроченням, лише 11.07.2023. Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних у розмірі 33 978,49 грн та інфляційних втрат в сумі 144 977,55 грн, суд дійшов висновку, що він відповідає приписам чинного законодавства, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача означених компенсаційних виплат підлягають задоволенню. Щодо посилань Заводу у відзиві на наявність підстав для зменшення розміру цих нарахувань суду зазначив, що Завод у порядку, визначеному процесуальним законом, не надав жодних належних і допустимих доказів наявності істотних обставин, які є підставою для зменшення розміру компенсаційних виплат, нарахованих позивачем у справі №910/13268/23.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2023, Завод звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким зменшити розмір 3% річних та інфляційних втрат відповідно до обставин даної справи та рішення у справі №910/9108/22; розподілити судові витрати згідно задоволених позовних вимог.

В обґрунтування скарги апелянт посилається на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що Завод у порядку, визначеному процесуальним законом, не надав жодних належних і допустимих доказів наявності істотних обставин, які є підставою для зменшення розміру компенсаційних виплат, нарахованих позивачем у справі №910/13268/23.

Позиції учасників справи.

Товариство надало відзив на апеляційну скаргу, у якому проти її доводів заперечує, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін як законне та обґрунтоване.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2023 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Алданова С.О., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.12.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/13268/23 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Заводу на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 до надходження матеріалів справи №910/13268/23.

04.01.2024 матеріали справи №910/13268/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.01.2024 апеляційну скаргу Заводу на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 у справі №910/13268/23 залишено без руху. Надано Заводу строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для надання доказів сплати судового збору в сумі 1 342,00 грн у встановленому порядку. Попереджено Завод, що у випадку неусунення у встановлений термін недоліків апеляційної скарги, дану апеляційну скаргу буде повернуто скаржнику.

Від скаржника на виконання вказаної ухвали надійшла заява про усунення недоліків з доданими до неї доказами сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі (платіжна інструкція №85 від 16.01.2024).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заводу на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 у справі №910/13268/23. Розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 271 ГПК України).

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

29.03.2021 Товариство (постачальник) та Завод (покупець) уклали договір поставки №03-21 (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язався поставити та передати у власність покупцю на умовах цього договору, а покупець зобов`язався прийняти та своєчасно оплатити продукцію в асортименті та за цінами, визначеними у Додатку №1, який є невід`ємною частиною договору.

Посилаючись на неналежне виконання Заводом своїх грошових зобов`язань з оплати поставленого за договором товару, Товариство звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Заводу 1 618 683,12 грн заборгованості за договором, у т.ч. 1 346 596,08 грн основного боргу, 118 686,46 грн пені, а також 19 680,13 грн 3% річних та 133 720,45 грн інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з несвоєчасним проведенням Заводом розрахунків у період з 04.12.2021 по 06.09.2022 включно.

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.01.2023 у справі №910/9108/23 (з урахуванням ухвали від 24.07.2023 року про виправлення описки), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2023, вимоги Товариства задоволено повністю.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, суд дійшов висновку про зменшення заявлених Товариством до стягнення пені, річних та інфляційних втрат на 30 %, та стягнув із Заводу на користь позивача 1 346 596,08 грн основного боргу, 83 080,52 грн пені, а також 13 778,19 грн 3% річних та 93 604,32 грн інфляційних втрат, нарахованих внаслідок несвоєчасного проведення відповідачем розрахунків у період з 04.12.2021 по 06.09.2022 включно.

Оскільки рішення господарського суду міста Києва від 26.01.2023 року в справі №910/9108/23 на час розгляду спору в справі №910/13268/23 між тими ж сторонами в установленому законом порядку набрало законної сили, обставини, встановлені у цьому рішенні, повторному доказуванню не підлягають.

14.07.2023 на виконання рішення у справі №910/9108/23 Господарський суд міста Києва видав відповідний наказ на його примусове виконання.

Основну заборгованість у розмірі 1 346 596,08 грн, підтверджену рішенням Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 у справі №910/9108/23, Завод повністю сплатив 11.07.2023, що підтверджується платіжними інструкціями №11/07/2023446 від 11.07.2023 на суму 497 296,08 грн, №11/07/2023447 від 11.07.2023 на суму 549 000,00 грн та №11/07/2023448 від 11.07.2023 на суму 300 300,00 грн.

Посилаючись на несвоєчасне виконання Заводом зобов`язань зі своєчасної оплати поставленого йому за договором товару, Товариство просить стягнути з Заводу 33 978,49 грн 3% річних та 144 977,55 грн інфляційних втрат, нарахованих на 1 346 596,08 грн основного боргу за період з 07.09.2022 по 10.07.2023.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Згідно з нормами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 625, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Статтею 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 632 ЦК України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч. 1 ст. 691 ЦК України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. ч. 1, 2 ст. 251 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. ст. 525, 526 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за час прострочення.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Суд встановив, що рішенням господарського суду міста Києва від 26.01.2023 у справі №910/9108/23 (з урахуванням ухвали від 24.07.2023 про виправлення описки), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2023, присуджено до стягнення з Заводу на користь Товариства 1 346 596,08 грн основного боргу, 83 080,52 грн пені, 13 778,19 грн 3% річних та 93 604,32 грн інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з несвоєчасним проведенням Заводом розрахунків за договором за період з 04.12.2021 по 06.09.2022 включно.

Основний борг перед Товариством у розмірі 1 346 596,08 грн Завод остаточно сплатив 11.07.2023 (платіжними інструкціями №11/07/2023446 від 11.07.2023 на суму 497 296,08 грн, №11/07/2023447 від 11.07.2023 на суму 549 000,00 грн та №11/07/2023448 від 11.07.2023 на суму 300 300,00 грн).

Товариство здійснило нарахування та просить стягнути з Заводу 33 978,49 грн 3% річних та 144 977,55 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму основного боргу відповідача в розмірі 1 346 596,08 грн за період з 07.09.2022 (наступний день після кінцевої дати нарахування компенсаційних виплат у справі №910/9108/23) по 10.07.2023 (день, що передує дню погашення боргу).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19.

Перевіривши наданий Товариством та здійснений судом першої інстанції розрахунок 3% річних (33 978,49 грн) та інфляційних (144 977,55 грн), колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що цей розрахунок відповідає приписам чинного законодавства та є арифметично вірним, а вимоги Товариства про стягнення цих нарахувань є обґрунтованими.

Щодо зменшення 3% річних та інфляційних нарахувань апеляційний суд зазначає таке.

Обґрунтовуючи наявність підстав для зменшення заявлених Товариством до стягнення сум 3 % річних та інфляційних втрат на 30 %, Завод зазначає, що порушення ним умов договору сталось виключно з об`єктивних причин, а саме внаслідок повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України і початку бойових дій на території міста Києва та Київської області, передбачити та впливати на які Завод не мав жодної можливості. А тому, з метою збереження життя та здоров`я працівників, Завод був вимушений повністю зупинити виробничу діяльність. Крім того, незважаючи на постійний значний негативний вплив на господарську діяльність повномасштабної війни України по захисту своєї незалежності та територіальної цілісності, Завод задіяв всі свої можливості та добровільно виконав рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 у справі №910/9108/23. Разом із тим, Завод не мав фізичної та фінансової можливості сплатити борг до 11.07.2023.

Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки 3% річних не є штрафними санкціями у розумінні ГК України, відтак ст. 233 ГК України не передбачено право суду на їх зменшення.

Приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, в даному випадку розумний розмір відсотків річних встановлений законом, а не є договірним.

Колегія суддів зазначає, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 922/175/18). Тобто 3% річних та інфляційні втрати входять до складу основного боргу, а чинне цивільне законодавство не передбачає можливості суду зменшувати основний борг. Тому не може бути зменшено і розмір таких вимог, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається; підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 у справі №910/13268/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 у справі №910/13268/23 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу №910/13268/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України, , за наявності підстав, визначених ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді В.А. Корсак

С.О. Алданова