ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

03 квітня 2024 року Справа № 926/4924/23

За позовом Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення заборгованості в сумі 102468,05 грн

Суддя Тинок О.С.

Секретар судових засідань Григораш М.І.

Представники:

від позивача Бацей Т.М.

від відповідача ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 24 вересня 2013 року за період з 24 вересня 2013 року по 02 листопада 2023 року в розмірі 102468,05 грн, з яких: 21273,31 грн сума заборгованості за кредитом, 55958,27 грн сума заборгованості по процентам за користування кредитом, 7736,47 грн сума заборгованості по комісії за користуванням кредитом, 17500,00 грн сума пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 вересня 2013 року Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було підписано заяву про відкриття поточного рахунку. Згідно підписаної заяви відповідач приєдналась до Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із заявою складають Договір банківського обслуговування № Б/Н від 24 вересня 2013 року та взяла на себе зобов`язання виконувати умови Договору.

Так, позивач стверджує, що відповідно до Договору відповідачу було встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок НОМЕР_1 в сумі 35000,00 грн.

Проте, відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого у відповідача перед позивачем на поточному рахунку станом на 02 листопада 2023 року виникла заборгованість в загальному розмірі 102468,05 грн, яку позивач просить суд стягнути.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 листопада 2023 року, справу №926/4301/23 передано судді Тинок О.С.

Ухвалою суду від 14 листопада 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 04 грудня 2023 року.

24 листопада 2023 року представник відповідача через систему Електронний суд подала до суду заяву (вх. №5112) про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді, яку суд задовольнив та надав доступ представнику до електронної справи.

01 грудня 2023 року представник відповідача через систему Електронний суд подала до суду заяву (вх. №5219) про застосування строків позовної давності.

В обґрунтування поданої заяви, відповідач вказує, що з розрахунку заборгованості за договором, який надано разом із позовною заявою, вбачається, що 01 квітня 2014 року суму кредиту в розмірі 35000,00 грн було винесено на прострочку. Тобто, вказана дата є датою повернення коштів за кредитом і саме з дати 01 квітня 2014 року повинен вираховуватися трирічний строк позовної давності за договором. Таким чином, строк позовної давності сплинув 01 квітня 2017 року, проте позивач звернувся з позовом лише в 2023 році.

У судовому засіданні 04 грудня 2023 року було оголошено перерву до 13 грудня 2023 року, у зв`язку із заявленим усним клопотання представника позивача про надання додаткового часу для подання до суду пояснень та детально обґрунтованого розрахунку суми, що стягується.

13 грудня 2023 року представник позивача направив на електронну адресу суду заяву (вх. №5370) про відкладення розгляду справи, у зв`язку з необхідністю підготувати додаткові пояснення по справі.

Ухвалою суду від 13 грудня 2023 року постановлено: у задоволені заяви представника Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк про відкладення розгляду справи (вх. №5370 від 13 грудня 2023 року) відмовити; перейти від спрощеного позовного провадження до розгляду справи № 926/4924/23 за правилами загального позовного провадження; підготовче судове засідання призначити на 15 січня 2023 року; позивачу надати суду обґрунтований розрахунок суми позовних вимог до наступного судового засідання.

27 грудня 2023 року представник відповідача через систему Електронний суд подала до суду відзив на позовну заяву (вх. №5570), в якому відповідач заявлені позовні вимоги не визнає та просить у задоволенні позовної заяви відмовити.

Так, відповідач стверджує у відзиві на позовну заяву, що позивач намагається повторно стягнути кошти з тих самих підстав, що і у рішенні Господарського суду Чернівецької області від 16 лютого 2023 року у справі №926/4439/23.

Окрім того, на думку відповідача, позивач в обґрунтування поданого позову посилається на ті пункти Умов і правил надання банківських послуг, які вигідні позивачу для задоволення його позовних вимог, оскільки пункти даних умов і їх зміст відрізняються від тих, що розглядались вже у справі №926/4439/23. До того ж, позивачем не надано доказів про те, що саме той вид тарифу, на який посилається позивач, був обраний саме відповідачем. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Одночасно, 27 грудня 2023 року представник відповідача через систему Електронний суд подала до суду клопотання (вх. №5571) про закриття провадження у справі №926/4924/23 на підставі пункту 3 частини 1 статті 231 ГПК України, який ухвалою суду від 14 лютого 2024 року залишено без розгляду.

12 січня 2024 року представник позивача направила до суду письмові пояснення (вх. №160), в яких позивач заперечує проти закриття провадження у справі №926/4924/23, оскільки рішення №926/4439/22 Господарського суду Чернівецької області не стосується предмету спору по справі №926/4924/23.

У судовому засіданні 15 січня 2023 року оголошено перерву до 31 січня 2023 року.

Ухвалою суду від 31 січня 2024 року постановлено: продовжити строк проведення підготовчого провадження на тридцять днів; відкласти підготовче засідання на 14 лютого 2023 року; рекомендувати позивачу надати суду: - процесуальні документи та копію позовної заяви з долученими до неї документами по справі №727/1617/17, яка розглядалася Шевченківським районним судом м. Чернівці; - меморіальні ордера на підтвердження поданого розрахунку заборгованості Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за Договором №б/н від 24 вересня 2013 року; рекомендувати відповідачу надати суду письмові пояснення щодо наявності/відсутності заборгованості за використаний кредитний ліміт по Договору №б/н від 24 вересня 2013 року; відкласти розгляд клопотання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про закриття провадження у справі №926/4924/23 до наступного судового засідання.

08 лютого 2024 року представник відповідача через систему Електронний суд подала до суду заяву про застосування строків позовної давності (вх.№477), в якій зазначає, що відповідач почала користуватись кредитними коштами у жовтні 2013 року шляхом розрахунку картою в торговій мережі, на яку було встановлено кредитний ліміт, а з 01 квітня 2014 року суму кредиту в розмірі 35000,00 грн було винесено на прострочку. Так, відповідач вважає, що строк позовної давності сплинув 01 квітня 2017 року.

14 лютого 2024 року представник позивача подала до суду письмові пояснення (вх. №327), в яких позивач повідомляє суд, що згідно умов викладених у заяві про відкриття поточного рахунку від 24 вересня 2013 року та умов у заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 05 жовтня 2023 року, які є Договором про надання банківських послуг між сторонами спору, не визначено строку на який укладено даний договір. Тому, на думку позивача, строк позовної давності не сплив, а позивач пред`явив свою вимогу до відповідача по укладеному Договору про надання банківських послуг з дотриманням строку.

Ухвалою суду від 14 лютого 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06 березня 2024 року.

У судовому засіданні 06 березня 2024 року оголошено перерву до 03 квітня 2024 року.

Представник позивача у судовому засіданні 03 квітня 2024 року просила суд позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 03 квітня 2024 року заперечила проти задоволення позову.

Розглянувши подані сторонами у справі документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

24 вересня 2013 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено шляхом підписання «Заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг» кредитний договір №б/н.

Сторонами по справі не оспорюється факт дійсності укладення вказаного кредитного договору №б/н від 24 вересня 2013 року.

Окрім того, у рішенні Господарського суду Чернівецької області від 16 лютого 2023 року (рішення суду набрало законної сили 21 березня 2023 року) по справі №926/4924/23 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за наданою послугою «гарантований платіж» за кредитним договором №б/н від 24 вересня 2013 року в розмірі 226284,47 грн, судом вже встановлено факт належності та дійсності укладеності між сторонами кредитного договору №б/н від 24 вересня 2013 року.

У відповідності до частини 4 статі 75 Господарського процесуального кодексу України та в силу неухильності дотримання такого елементу основоположного принципу здійснення судочинства верховенства права, як правова визначеність, не підлягає перегляду обставини щодо дійсності укладення кредитного договору № б/н від 24 вересня 2013 року.

Також, 24 вересня 2013 року Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 була підписана заява на відкриття рахунку, в якій зазначено номер відкритого поточного рахунку - НОМЕР_2 та його валюта UA (гривня). Заява на відкриття рахунку була перевірена та прийнята уповноваженою особою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 205 Цивільного кодексу України передбачає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частини 1-2 статті 639 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору у відповідності до законодавства (частина 1 статті 180 Господарського кодексу України).

Згідно частини 1 статті 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі, а недодержанням письмової форми договору зумовлює його нікчемність (стаття 1055 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 статті 1049 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини 1 статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що свої зобов`язання за укладеним між сторонами договором позивач виконав у повному обсязі, встановивши на поточний рахунок відповідача кредитний ліміт в розмірі 35000,00 грн.

При цьому, як вбачається з наданих позивачем банківських виписок за період з 24 вересня 2013 року по 02 листопада 2023 року по рахунку відповідача, на ньому обліковується прострочена сума з 01 квітня 2014 року. У період з 01 квітня 2014 року по 14 серпня 2014 року здійснювалось часткове погашення суми заборгованості використаного кредиту, внаслідок чого з 14 серпня 2014 року у відповідача перед позивачем виникла заборгованість суми використаного та неповернутого кредитного ліміту в сумі 21273,31 грн, яку позивач заявив до стягнення в примусовому порядку.

Враховуючи викладене вище, з урахуванням відсутності в матеріалах справи контррозрахунку відповідача, позовна вимоги про стягнення заборгованості за послугою «кредитний ліміт» по кредитному договору №б/н від 24 вересня 2013 року у розмірі 21273,31 грн є обґрунтованою, правомірною та такою, що підлягає до задоволення.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача 55958,27 грн суми заборгованості по процентам за користування кредитом, 7736,47 грн суми заборгованості по комісії за користування кредитом та 17500,00 грн суми пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до статті 1056-1 Цивільного кодексу України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Згідно статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 24 вересня 2013 року зазначено, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 висловлює свою згоду з Умовами та Правилами надання банківських послуг (знаходяться на сайті банку www.pb.ua), Тарифами банку, які разом із цією заявою становлять Договір банківського обслуговування.

У даному випадку, заявою від 24 вересня 2013 року, на підставі якої відповідачу було надано кредитні кошти, не було визначено графіку та строку повернення коштів, а також не встановлено порядку нарахування пені, процентів та комісії, а лише зазначено номер рахунку та те, що відповідач приєднується до умов, викладених в Умовах і правилах надання банківських послуг, Тарифах ПриватБанку, що розміщені на офіційному сайті.

Як стверджує позивач, відповідач погодилась із Умовами та Правилами надання банківських послуг, що долучені останнім до матеріалів позовної заяви, які передбачають наступне:

Відповідно до пункту 3.18.1.16. Умов - при укладанні договорів і угод, чи вчиненні інших дій, що свідчать про приєднання Клієнта до «Умов і правил надання банківських послуг» (або у формі «Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки» або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк / інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперовій або електронній інформацією, або в будь-якій іншій формі), Банк і Клієнт допускають використання підписів Клієнта у вигляді електронно - цифрового підпису та / або підтвердження через пароль, спрямований Банком через верифікований номер телефону, який належить уповноваженій особі Клієнта з правом "першого" підпису. Підписання договорів і угод таким чином прирівнюється до укладання договорів та угод у письмовій формі.

Згідно пункту 3.18.1.1. Умов - кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення оборотних коштів та здійснення поточних платежів Клієнта, в межах кредитного ліміту. Про розмір ліміту Банк повідомляє Клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку Банка та Клієнта.

Відповідно до пункту 3.181.3 Умов - кредит надається в обмін на зобов`язання Клієнта щодо його повернення, сплаті процентів та винагороди.

Згідно до пункту 3.18.1.8. Умов - Проведення платежів Клієнта у порядку обслуговування кредитного ліміту, проводиться Банком протягом одного року з моменту підписання угоди про приєднання Клієнта до «Умов і правил надання банківських послуг» (або у формі «Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки» або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк / інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперовій або електронній інформацією, або в будь-якій іншій формі - «Угода»).

Відповідно до пункту 3.18.1.6. Умов зазначається, що Ліміт може бути змінений Банком в односторонньому порядку, передбаченому Умовами і правилами надання банківських послуг, у разі зниження надходжень грошових коштів на поточний рахунок або настання інших факторів, передбачених внутрішніми нормативними документами Банку. Підписавши Угоду, Клієнт висловлює свою згоду на те, що зміна Ліміту проводиться Банком в односторонньому порядку шляхом повідомлення Клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших).

Згідно до розділу Умов 3.18.4. яким затверджений порядок розрахунків, за користування кредитом в період з дати виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку Клієнта при закритті банківського дня Клієнт виплачує проценти, виходячи з процентної ставки, розмір якої залежить від строку користування кредитом (диференційована процентна ставка). Порядок розрахунку відсотків: За період користування кредитом з моменту виникнення дебетового сальдо до дати обнулення дебетового сальдо в одну з дат з наступного 20-го до 25-го числа місяця (далі - період, в який дебетове сальдо підлягає обнуленню), розрахунок відсотків здійснюється за процентною ставкою у розмірі 0% річних від суми залишку непогашеної заборгованості (пункт 3.18.4.1.1. Умов).

При необнулені дебетового сальдо в одну з дат періоду, в якому дебетове сальдо підлягає обнуленню, протягом 90 днів з останньої дати періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнуленню, клієнт сплачує банку за користування кредитом відсотки в розмірі 24% річних, починаючи з останньої дати, в яку дебетове сальдо підлягало обнуленню (пункт 3.18.4.1.2. Умов).

У разі непогашення кредиту впродовж 90 днів з дати закінчення періоду, в який дебетове сальдо підлягало обнуленню, починаючи з 91-го дня після дати закінчення періоду, в який дебетове сальдо підлягало обнуленню, кредит вважається простроченим, а грошові зобов`язання клієнта з погашення заборгованості вважаються порушеними. При порушенні клієнтом будь-якого з грошових зобов`язань клієнт сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 48% річних від суми залишку непогашеної заборгованості (пункт 3.18.4.1.3. Умов).

Пунктом 3.18.4.4.Умов визначено розмір винагороди за використання ліміту, яку позичальник сплачує Банку 1-го числа кожного місяця. При несплаті винагороди, відсотків у відповідні їм дати сплати, вони вважаються простроченими.

Відповідно до пункту 3.18.2.3.4. Умов - Банк має право при порушенні Клієнтом будь-якого із зобов`язань, передбаченого «Умовами, змінити умови кредитування - вимагати від Клієнта дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за кредитом в повному обсязі.

Згідно пункту 3.18.5.1. Умов при порушенні Клієнтом будь-якого із зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених п.п. 3.18.2.2.2, 3.18.4.1, 3.18.4.2, 3.18.4.3, термінів повернення кредиту, передбачених п.п. 3.18.1.8, 3.18.2.2.3, 3.18.2.3.4, винагороди, передбаченого п.п. 3.18.2.2., 3.18.4.4, 3.18.4.5, 3.18.4.6 Клієнт виплачує Банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ , яка діяла у період, за який сплачується пеня, (у % річних) від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. А в разі реалізації Банком права на встановлення іншого строку повернення кредиту, Клієнт сплачує Банку пеню у розмірі, зазначеному у п. 3.18.4.1.3. від суми заборгованості за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні.

Пунктом 3.18.6.1. Умов зазначено, що обслуговування кредитного Ліміту на поточному рахунку Клієнта здійснюється з моменту подачі Клієнтом до Банку заяви на приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг» (або у формі «Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки» або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк / інтернет клієнт- банк, або у формі обміну паперовій або електронною інформацією, або в будь-якій іншій формі) та / або з моменту надання Клієнтом розрахункових документів на використання коштів у рамках кредитної Ліміту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі перерахованих засобів до повного виконання зобов`язань сторонами.

У зв`язку із тим, що у вказаному вище рішенні Господарського суду Чернівецької області від 16 лютого 2023 року по справі №926/4439/22 досліджувалась заборгованість за послугою «гарантований платіж» по кредитному договору № б/н від 24 вересня 2013 року та відповідно ті пункти Умов та Правил надання банківських послуг, які регулювали питання надання коштів за послугою «гарантований платіж» та санкції за несплату означених коштів, а у даній справі №926/4924/23 підлягає досліджуванню стягнення заборгованості за послугою «кредитний ліміт» по кредитному договору № б/н від 24 вересня 2013 року, то суд дослідивши надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, встановив наступне.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги суми заборгованості, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 24 вересня 2013 року, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим витягом з Умов та Правил надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та комісії. Також відсутні докази, що відповідач ознайомилась з умовами щодо розмірів і порядку нарахування санкцій, котрі зазначені в документах, що додані банком до позовної заяви.

Судом було досліджено зміст Заяви про відкриття поточного рахунку від 24 вересня 2013 року та встановлено, що зі змісту заяви, підписаної відповідачем не вбачається, що остання ознайомилась саме з тією редакцією «Умов і Правил надання банківських послуг», що були надані позивачем в підтвердження правомірності вимог, а також не зазначено про те, що відповідач прийняла на себе зобов`язання з ознайомленням з "Умовами і Правилами надання банківських послуг" у разі їх змін, оскільки у вказаній вище заяві відповідача відсутні умови про застосування відповідальності у вигляді пені за порушення зобов`язання та не визначено її розмір а також не обумовлено про обов`язок відповідача сплачувати проценти за користування кредитом та комісію за користуванням кредитом.

Крім того, роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Дана позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 березня 2020 року у справі № 916/548/19, що відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України має враховуватись судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Також, у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду надала висновок, що неможливо застосувати до аналогічних правовідносин правила частини 1статті 634 Цивільного кодексу України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "Приватбанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (24 вересня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (13 листопада 2023 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відтак, з огляду на наявні в матеріалах справи докази неможливо достовірно встановити, що відповідач приєдналась саме до "Умов та правил надання банківських послуг", на які вказує позивач, мотивуючи свої позовні вимоги, тому суд не бере до уваги наданий позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки останній не є належною підставою для стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, суми заборгованості по комісії за користування кредитом та суми пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Враховуючи вищевикладені висновки та обставини справи, суд зазначає про необґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача 55958,27 грн суми заборгованості по процентам за користування кредитом, 7736,47 грн суми заборгованості по комісії за користування кредитом та 17500,00 грн суми пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Відтак, суд відмовляє в задоволенні зазначених позовних вимог, як не обґрунтованих.

Щодо застосування строків позовної давності до основного боргу, заявлені відповідачем у двох відповідних заявах вх. №5219 від 01 грудня 2023 року та вх. №477 від 08 лютого 2024 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої, відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Частинами 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини 1 статті 259 Цивільного кодексу України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно зі статтею 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У пункті 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками: має юридичний склад; означає сплив строку; має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову); застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи; встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом; застосовується лише за ініціативою сторони спору.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Дана позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 10 квітня 2019 року у справі № 6/8-09, від 04 червня 2018 року у справі № 920/225/17, від 25 січня 2018 року у справі № 910/7394/17.

Заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 24 вересня 2013 року не містить встановленого графіку погашення кредиту, а також не встановлено кінцевого терміну погашення кредиту.

Як вбачається із матеріалів справи і неодноразово стверджувалось позивачем, сума отриманого та використаного кредитного ліміту по кредитному договору №б/н від 24 вересня 2013 року вийшла на прострочку 01 квітня 2014 року.

Так, із наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н від 24 вересня 2013 року, судом вбачається, що з 01 квітня 2014 року сума залишку поточної заборгованості була переведена банком до простроченої заборгованості і саме з цієї дати позивач почав нараховувати підвищену ставку процентів та із цієї ж дати почала нараховуватися пеня.

Отже, саме з 01 квітня 2014 року позивач дізнався про порушення свого права одержати виданий відповідачу кредит, а відтак з 02 квітня 2014 року почався перебіг позовної даності на звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості по кредиту, та відповідно сплинув такий строк 02 квітня 2017 року.

Крім того, згідно наданих суду виписок по рахунку відповідача у період з 01 квітня 2014 року по 14 серпня 2014 року позивач зараховував кошти в часткове погашення суми заборгованості відповідача та здійснював кожного разу перерахунок залишку суми заборгованості. При цьому з 14 серпня 2014 року до 02 листопада 2023 року сума використаного та неповернутого в повному розмірі кредитного ліміту становить 21273,31 грн, яку позивач і просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

Позивач до матеріалів справи не долучив будь які належні, достатні та достовірні докази звернення із відповідним позовом до суду з позовними вимогами щодо стягнення заборгованості за наданий відповідачу кредитний ліміт по кредитному договору №б/н від 24 вересня 2013 року в сумі 21273,31 грн в межах позовної давності, а саме до 02 квітня 2017 року.

Однак, позивач долучив до матеріалів справи виписку по рахунку на який зараховувались кошти для погашення заборгованості по кредитному ліміту за період з 25 вересня 2013 року по 11 січня 2024 року з меморіальними ордерами, як на підтвердження того, що відповідач сплачувала заборгованість, а отже позовна давність відраховується не від 01 квітня 2014 року.

Так, позивачем до матеріалів справи було долучено меморіальні ордери, а саме:

- меморіальний ордер №BB066B04A7 від 06 листопада 2018 року;

- меморіальний ордер HS026B01J0 від 06 листопада 2018 року;

- меморіальний ордер HS029B05FF від 19 грудня 2018 року;

- меморіальний ордер DNBL9B067V від 19 грудня 2018 року;

- меморіальний ордер HS028B04P6 від 08 січня 2019 року;

- меморіальний ордер FR418B037W від 08 січня 2019 року;

- меморіальний ордер HS023B044P9 від 13 лютого 2019 року;

- меморіальний ордер B0PE3B23LV від 13 лютого 2019 року;

- меморіальний ордер HS028B01T9 від 28 лютого 2019 року;

- меморіальний ордер FR418B067V від 28 лютого 2019 року;

- меморіальний ордер FR419B084K від 09 квітня 2019 року;

- меморіальний ордер HS029B02MS від 09 квітня 2019 року;

- меморіальний ордер HS025B020P від 05 серпня 2019 року;

- меморіальний ордер B0PE5B2C9T від 05 серпня 2019 року;

- меморіальний ордер PR0M2BHHTN від 22 жовтня 2019 року;

- меморіальний ордер HS022B003X від 22 жовтня 2019 року;

- меморіальний ордер HS029B03EM від 29 жовтня 2019 року;

- меморіальний ордер B0PE9B2IRJ від 29 жовтня 2019 року.

Судом були досліджені подані позивачем меморіальні ордери, але не беруться до уваги суду з огляду на те, що з призначень означених вище меморіальних ордерів не вбачається за можливе з`ясувати щодо якого зобов`язання здійснювались дані транзакції, за яким договором і в погашення якого правочину здійснювалось зарахування означених коштів, а платником зазначається або «поступ. по искам» або «АТ КБ «ПриватБанк», а не Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 .

Посилання позивача на факт чергового підписання відповідачем «Заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» від 05 жовтня 2023 року і визнання нею своїх зобов`язань перед позивачем також не знайшли свого підтвердження у долучених до матеріалах справи доказах, оскільки означена заява і зобов`язання по ній будуть виникати між сторонами в майбутньому і не узгоджують сплату та умови повернення вже наявної заборгованості, яка розглядається судом у даному провадженні.

З огляду на викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку про пропуск позивачем встановленого законодавством трирічного строку позовної давності щодо стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 21273,31 грн за отриманий кредитний ліміт по кредитному договору №б/н від 24 вересня 2013 року.

У відповідності до статті 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Дана норма кореспондується зі статтею 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06 вересня 2005 року).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15 травня 2008 року зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 статті 75 Господарського процесуального Кодексу України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частини 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд зазначає, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства та з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд вважає за необхідне вказати, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. У справі Руїз Торіха проти Іспанії Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Отже, на підставі викладеного, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що станом на дату прийняття рішення позивачем документально не підтверджено, належними, допустимими та беззаперечними доказами не доведено заявлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 55958,27 грн, суми заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 7736,47 грн та суми пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 17500,00 грн, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. Також, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 21273,31 грн суми заборгованості за кредитом, у зв`язку зі спливом строку позовної давності та з огляду на відсутність поважних причин її пропуску.

Решта доводів учасників процесу, їх пояснень, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

Відповідно до приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи відмову в задоволенні позову, сплачений судовий збір покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 123, 129, 130, 220, 222, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 24 вересня 2013 року за період з 24 вересня 2013 року по 02 листопада 2023 року в розмірі 102468,05 грн, з яких: 21273,31 грн сума заборгованості за кредитом, 55958,27 грн сума заборгованості по процентам за користування кредитом, 7736,47 грн сума заборгованості по комісії за користування кредитом, 17500,00 грн сума пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - відмовити повністю.

У судовому засіданні 03 квітня 2024 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 233 ГПК України, повне рішення складено та підписано 11 квітня 2024 року.

Строк і порядок набрання рішенням законної сили та його оскарження.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя Олександр ТИНОК