ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2024 р. м. Київ Справа № 911/3608/23

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АБМ-ТРЕЙД»

до Державного підприємства «Чайка»

прo стягнення 41 489,14 грн.

Суддя А.Ю. Кошик

При секретарі судового засіданні Фроль В.В.

За участю представників:

позивача: не з`явився

відповідача: не з`явився

Обставини справи:

Господарським судом Київської області розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АБМ-ТРЕЙД» (надалі позивач) до Державного підприємства «Чайка» (надалі відповідач) прo стягнення 41 489,14 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.12.2023 року відкрито провадження у справі № 911/3608/23 за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 25.01.2024 року.

До канцелярії Господарського суду Київської області 29.12.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 29.12.2023 року.

До канцелярії Господарського суду Київської області 08.01.2024 року від позивача надійшло клопотання № 04/01-1 від 04.01.2024 року про розгляд справи без участі позивача та відповідь на відзив № 04/01-3 від 04.01.2024 року.

До канцелярії Господарського суду Київської області 11.01.2024 року від позивача надійшла заява № 08/01 від 08.01.2024 року про зменшення позовних вимог у зв`язку з частковим погашенням боргу відповідачем (з 41 489,14 грн. до 21 149,14 грн.).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що заява позивача № 08/01 від 08.01.2024 року про зменшення позовних вимог подана з дотриманням вимог п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, вона приймається судом.

До канцелярії Господарського суду Київської області 24.01.2024 року від відповідача надійшло клопотання б/н від 24.01.2024 року про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 25.01.2024 року представники позивача та відповідача не з`явилися. Розгляд справи відкладався на 22.02.2024 року.

У судове засідання 22.02.2024 року представники позивача та відповідача не з`явилися, представником позивача подано клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в ході розгляду спору подав відзив, в якому позовні вимоги заперечував.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 22.02.2024 року судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, у нарадчій кімнаті, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначає, що 19.01.2023 року Товариством з обмеженою відповідальністю «АБМ-ТРЕЙД» (Постачальник, позивач) було підписано і скріплено печатками Договір поставки №6 (надалі - Договір), істотні умови якого попередньо були погоджені із Державним підприємством «Чайка» (Покупець, відповідач) та надіслано для підписання відповідачу.

Відповідно до положень п.1.1. Договору Постачальник зобов`язується передавати у власність Покупця товар згідно накладних відповідно до замовлень Покупця, а Покупець зобов`язується приймати та оплачувати товар на умовах даного Договору.

Згідно з п.1.2. Договору предметом Договору є товар (партія товару), вказаний у накладних (надалі - «товар»). Під «партією товару» Сторони розуміють товар, зазначений в окремій видатковій накладній.

Відповідно до п.1.3. Договору асортимент, кількість та ціна товару погоджуються Сторонами і вказуються в накладних та специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору.

Строки та порядок постачання врегульовано сторонами в розділі 2 Договору, зокрема, пунктом 2.1 договору визначено, що для отримання товару Покупець зобов`язаний надати Постачальнику заявку із зазначенням кількості, асортименту та інших характеристик товару.

Порядок розрахунків визначено розділом 4 Договору. Згідно з п.4.1 Договору строк оплати за товар передоплата в розмірі 100% від вартості товару здійснюється Покупцем протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту укладення цього Договору та/або виставлення Постачальником рахунку.

Згідно умов п.4.2. Договору розрахунок за поставлений товар здійснюється готівкою або в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на рахунок Постачальника, який вказаний в цьому Договорі або повідомлений Постачальником додатково.

Відповідно до п.4.3. Договору датою оплати за даним Договором вважається дата надходження грошових коштів на рахунок або в касу Постачальника.

Як зазначає позивач, хоча підписаний примірник Договору поставки №6 від 19.01.2023 року відповідачем не було повернуто, в той же час, на виконання п.4.1. Договору на наступний день 20.01.2023 року відповідачем була здійснена передоплата в розмірі 100% на першу поставку товару в сумі 21 300,00 грн., 27.01.2023 року товар на вищезазначену суму був поставлений відповідачу, що підтверджується видатковою накладною №ЦБ266 від 27.01.2023 року та експрес-накладною №2477 від 27.01.2023 року.

В подальшому по даному Договору позивачем було здійснено ще чотири поставки товару, а відповідачем частково було сплачено кошти за поставлений товар, що підтверджує наявність договірних відносин між відповідачем та позивачем.

На виконання положень розділу 2 Договору Постачальником було здійснено поставку товару Покупцю всього на суму 102 660,00 грн., що підтверджується оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 361 за період з 19.01.2023р.-23.11.2023 р., видатковими накладними. Будь-яких претензій, зауважень чи рекламацій відносно поставленого товару від відповідача не надходило.

Поставка Товару підтверджується наступними Видатковими накладними та Товарно-транспортними накладними:

- №ЦБ1335 від 09.05.2023 року на суму 20 340,00 грн. за Товарно-транспортною накладною №РЦБ1335 від 09.05.2023 року з 10.05.2023 року по 23.11.2023 року;

- №ЦБ1487 від 22.05.2023 року на суму 20 340,00 грн. за Товарно-транспортною накладною №РЦБ1487 від 22.05.2023 року з 23.05.2023 року по 23.11.2023 року;

- №ЦБ2153 від 19.07.2023 року на суму 20 340,00 грн. за Товарно-транспортною накладною №РЦБ2153 від 19.07.2023 року з 20.07.2023 року по 23.11.2023 року;

- №ЦБ3042 від 10.10.2023 року на суму 20 340,00 грн. за Товарно-транспортною накладною №РЦБ3042 від 10.10.2023 року з 11.10.2023 року по 23.11.2023 року.

Однак, відповідачем отриманий товар своєчасно та в повному обсязі оплачено не було, здійснено лише частково оплату за отриманий товар на суму 61 980,00 грн., відповідно станом на дату звернення до суду заборгованість за поставлений товар становить 40 680,00 грн.

Відповідно до положень п.п. 5.2.1, п.5.2. Договору за несвоєчасну оплату за даним Договором, відповідач сплачує штрафну неустойку (пеню) в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період прострочення.

У зв`язку з чим, позивач у позові просить стягнути з відповідача за період з 20.07.2023 року по 23.11.2023 року пеню в розмірі 183,89 грн.

Відповідно до положень п.п. 5.2.2. п.6.2. Договору за несвоєчасну оплату за даним Договором відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України відповідач сплачує 3% річних за прострочення виконання грошових зобов`язань.

У зв`язку з чим, відповідачу було нараховано за період з 20.07.2023 року по 23.11.2023 року 3% річних в розмірі 625,25 грн.

В ході розгляду спору позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог у зв`язку з частковим погашенням відповідачем 05.01.2024 року заявленої у справі заборгованості на суму 20 340,00 грн.

У зв`язку з чим, позовними вимогами позивач просить вважати стягнення з відповідача 20 340,00 грн. основного боргу, 183,89 грн. пені, 625,25 грн. 3% річних від простроченої суми.

В ході розгляду спору відповідач подав відзив, в якому позовні вимоги заперечував, зазначив, що сторонами не укладався Договір поставки від 19.01.2023 року №6.

Також відповідач заперечував факт поставки позивачем товару за наведеними у позові Видатковими накладними, оскільки вони підписані неуповноваженими відповідачем особами та не мають печатки відповідача.

Поряд з цим, відповідач звертає увагу, що умовами Договору поставки від 19.01.2023 року №6 передбачено здійснення поставки товару за попередньою оплатою та згідно із заявкою відповідача. Крім того, за умовами Договору поставка товару здійснюється виключно за попередньою оплатою.

Відповідач зазначає, що не надавав позивачу заявки на отримання товару за Договором та не здійснював передплати за спірними накладними, тому у позивача не було підстав для поставки Товару відповідачу.

Відповідач заперечував також вимоги позивача про стягнення пені та 3% річних з огляду на те, що Договір не укладався, розмір штрафних санкцій сторонами не узгоджувався, поставка товару не здійснювалась.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що факт укладення з відповідачем Договору підтверджено діями самого відповідача, який здійснював часткові передплати та приймав поставлений товар без зауважень.

Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами (постанова Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17).

Позивач зазначив, що твердження відповідача про підписання видаткових накладних та товарно-транспортних накладних до них неуповноваженими відповідачем особами та відсутність печатки відповідача, не відповідає дійсності.

Встановивши наявність відбитку печатки відповідача на первинних документах та враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, видаткових накладних та інших документах слід зробити висновок, що печаткою скористалася особа відповідача, яка наділена доступом до неї та відповідно правомочна вчиняти такі дії. Аналогічні правові позиції викладені у постановах ВС від 06.11.2018 року у справі №910/6216/17, від 05.12.2018 року у справі №915/878/16, від 29.01.2020 року у справі 916/922/19.

Тому, наведені у позові первинні документи скріплені печаткою відповідача та підписані представником відповідача є належними доказами на підтвердження обставин здійснення позивачем поставки товару.

Щодо відсутності заявок, відповідно до п.2.1. Договору позивач зауважив, що під час поставки товару, передачі його покупцю та оформлення всіх товаросупровідних документів від відповідача не надходило жодних претензій чи рекламацій щодо передчасності поставки товару, а також не було зафіксовано факт відмови від доставленого товару, навпаки стороною було прийнято товар без зауважень та будь-яких повернень. Окрім цього, відповідно до п.2.2. Договору, одним із способів подання заявки є телефонний зв`язок.

Додатково позивач зазначив, що господарські операції щодо поставки товару відповідачу були зафіксовані та відображені і в податковому обліку, зокрема, зареєстровано податкові накладні №219 від 20.01.2023 року, №135 від 09.05.2023 року, №306 від 22.05.2023 року, №225 від 19.07.2023 року, №108 від 10.10.2023 року в Єдиному реєстрі податкових накладних, що підтверджується Квитанціями №1 від 10.02.2023 року, №1 від 26.05.2023 року, №1 від 09.06.2023 року, №1 від 10.08.2023 року, №1 від 31.10.2023 року.

З огляду на наведене, позивач зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару. Тобто передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару (п. 1.7 постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 року).

Згідно з ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

Як передбачено ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

При цьому, суд також враховує, що між сторонами мали місце правовідносини з поставки товару, тому до відповідних правовідносин застосовується норма ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України, яка визначає, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч.2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі ст. 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.

При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону.

У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Ціна, вид та обсяг поставленого товару зазначені у видаткових накладних, які підписані та скріплені печаткою відповідача.

Крім того, факт фізичної доставки товару, його перевезення на адресу відповідача підтверджується Товарно-транспортними накладними, які також підписані та скріплені печаткою відповідача.

Також, з огляду на чинну судову практику при вирішенні спору в тотожних правовідносинах, викладену у: постанові Верховного Суду від 20.12.2018 року у справі № 910/19702/17, постанові Верховного Суду від 29.11.2019 року у справі № 914/2267/18, Постанові Верховного Суду від 04.11.2019 року у справі № 905/49/15, суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними (справа № 910/19702/17). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Відтак, видаткові накладні, які містять підпис представника Покупця та скріплені його печаткою, у сукупності з товарно-транспортними накладними та податковими накладними, є належними доказами, які свідчать про факт постачання товару відповідачу та його прийняття останнім.

До того ж, про факт існування правовідносин за наведеними у позові господарськими операціями та намір відповідача про замовлення товару, свідчать дії самого відповідача, який здійснював оплати товару, зокрема, передплату за першою видатковою накладною та часткове погашення заявленої у позові заборгованості.

Таким чином, за наявності підтвердженого факту поставки/отримання товару відповідачем (та його доставки на адресу відповідача), наведені відповідачем заперечення не спростовують обов`язку оплати отриманого товару своєчасно та в повному обсязі.

За наведених обставин, матеріалами справи підтверджується прострочена заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 20 340,00 грн. основного боргу, що відповідачем не спростовано. Відтак, позовні вимоги є правомірними, доведеними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню у відповідній частині.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Наведене дає суду підстави дійти висновку, що правила ведення господарської діяльності передбачають здійснення її на умовах добросовісності, умовах, за яких сторони будь взаємно поважати права та охоронювані законом інтереси одна одної.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується існування простроченої заборгованості відповідача протягом наведених в позові періодів прострочення, відповідач є таким, що порушив виконання зобов`язання, що є підставою для застосування до нього передбаченої Договором та законом відповідальності.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як передбачено ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений законом або договором.

В той же час, суд враховує, що хоча між сторонами існували господарські правовідносини з поставки товару, з оплати якого виникла заявлена у позові заборгованість, за відсутності доказів підписання Договору, у суду відсутні підстави вважати укладеним Договір у наданій позивачем редакції, зокрема, в частині умови про стягнення пені.

Таким чином, за відсутності погодженої в Договорі чи законі умови про стягнення пені та її розміру, вимога про стягнення 183,89 грн. пені задоволенню не підлягає як безпідставна.

В той же час, стягнення 3% річних від простроченої суми передбачено безпосередньо законом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України і не потребує додаткового відображення у Договорі.

У зв`язку із тим, що відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання щодо оплати за отриманий товар у строки, визначені ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України, позивачем правомірно на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України нараховано відповідачу 3 % річних у сумі 625,25 грн., тому відповідні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно з ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними у розумінні ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч.2 ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як визначено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та доведені, відповідачем не спростовані, тому підлягають задоволенню в частині стягнення 20 340,00 грн. основного боргу та 625,25 грн. 3% річних. В частині стягнення 183,89 грн. пені позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України понесені позивачем витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АБМ-ТРЕЙД» до Державного підприємства «Чайка» прo стягнення 41 489,14 грн. (зменшено до 21 149,14 грн.) задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Чайка» (08330, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Дударків, вул. Гоголя, 62А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АБМ-ТРЕЙД» (45500, Волинська обл., Володимирський р-н, смт. Локачі, вул. Шевченка, 43-а ) 20 340,00 грн. основного боргу, 625,25 грн. 3% річних та 2660,66 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

4. В решті позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «АБМ-ТРЕЙД» до Державного підприємства «Чайка» прo стягнення 183,89 грн. пені відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку відповідно до ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.Ю. Кошик

повний текст рішення складено 11.04.2024 року